Справа №487/8809/13-ц 22.06.2015 22.06.2015 22.06.2015
Провадження №22ц/784/4/15 Головуючий у 1 інстанції Корнешова Т.В.
Категорія 27 Доповідач в апеляційній інстанції ОСОБА_1
У Х В А ЛА

іменем України

22 червня 2015 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Миколаївської області в складі:

головуючого Лисенка П.П.,

суддів: Галущенка О.І. . та ОСОБА_2,

із секретарем судового засідання Богуславською О.М. ,

з участю:

представника ОСОБА_3 ОСОБА_4,

переглянувши у відкритому судовому засіданні за апеляційною скаргою представника ОСОБА_3 ОСОБА_4 рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 19 березня 2014 року, що ухвалене в цивільній справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» до ОСОБА_3 та ОСОБА_5 про стягнення заборгованості за кредитним договором, -

у с т а н о в и л а :

30 вересня 2013 року Публічне акціонерне товариство «Дельта Банк» (далі ПАТ «ДельтаБанк»), через свого представника за дорученням Товариства з обмеженою відповідальністю «Колекторська компанія «Вердикт»», предявив зазначений позов до ОСОБА_3 та ОСОБА_5 , який обґрунтовувало наступним.

22 серпня 2008 року Акціонерний комерційний інноваційний банк «УкрСиббанк» (далі АКіБ «УкрСиббанк»), правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк» (далі «ПАТ УкрСиббанк»), в простій письмовій формі на умовах зворотності, строковості, платності, забезпеченості, цивільно-правової відповідальності та цільового використання уклав з ОСОБА_3 договір про надання споживчого кредиту та заставу транспортного засобу за № 0, на виконання умов якого в той же день у безготівковій формі передав позичальнику грошові кошти на суму 17 000 доларів США, що за курсом Національного банку України на день укладання договору було еквівалентно 82 344 гривням 60 копійкам, отримавши, натомість, обовязок того повернути таку ж суму кредиту частинами згідно графіку погашення не пізніше 21 серпня 2015 року, зі сплатою 12,15% річних за користування ним та комісії (плати) за надання фінансового інструменту й консультативних послуг у розмірі 241 гривня 40 копійок на місяць).

Порушення позичальником умов кредитного договору, давало Банку право вимагати від нього дострокового повернення всієї суми кредиту та повної сплати процентів за користування кредитом.

На забезпечення виконання кредитного зобовязання, ОСОБА_3 передав, а, АКіБ «Укрсиббанк» прийняв, у заставу придбаний за взяті в кредит грошові кошти автомобіль CHEVROLET LACETTI NF35B, державний реєстраційний номер ВЕ 9797АМ.

Крім того, у той же день АКІБ «УкрСиббанк» уклав з ОСОБА_5 договір поруки № 225052, згідно якого та взяла на себе обовязок відповідати солідарно з ОСОБА_3 у разі невиконання або неналежного виконання ним кредитного зобовязання.

Названі договори набули чинності і стали для сторін обовязковими до виконання.

Порушуючи норми Цивільного кодексу України та умови договору, ОСОБА_3 взятого на себе обовязку належним чином не виконав, у звязку із чим станом на 19 березня 2013 року утворилася заборгованість перед Банком у сумі 7 055 доларів 30 центів США, що еквівалентно 56 393 гривням 01 копійці, з яких:

· 4 979 доларів 08 центів США, що еквівалентно 39 797 гривням 79 копійкам, заборгованість зі сплати тіла кредиту;

· 2 076 доларів 22 цента США, що еквівалентно 16 595 гривням 23 копійкам, заборгованість зі сплати процентів за користування кредитом.

Рішенням Загальних зборів акціонерів від 27 жовтня 2009 року АКІБ «УкрСиббанк» змінив своє найменування на Публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк».

08 грудня 2011 року ПАТ «Дельта Банк» в простій письмовій формі уклав з ПАТ «УкрСиббанк» договір купівлі-продажу прав вимоги за кредитами, на підставі якого став кредитором ОСОБА_3 у зобовязанні, що виникло з указаного вище кредитно-заставного договору та договору поруки, якими забезпечено виконання кредитного зобовязання.

Названий договір набрав чинності, а, відповідно, права, набуті за ним, могли бути сторонами реалізовані на свій розсуд.

Посилаючись на відмову позичальника та поручителя, відповідачів по справі, сплатити заборговану грошову суму добровільно, ПАТ «Дельта Банк» просив позов задовольнити і стягнути їх за судовим рішенням.

У судовому засіданні відповідачі та їх представник позов заперечили, вважають його недоведеним, а, відповідно, і таким, що не підлягає задоволенню.

Рішенням Заводського районного суду міста Миколаєва від 19 березня 2014 року позов задоволено у повному обсязі, і крім того, з відповідачів на користь ПАТ «Дельта Банк» стягнуто по 281 гривні 96 копійок на відшкодування судових витрат.

Представник ОСОБА_3 ОСОБА_4 подав на це рішення апеляційну скаргу, в якій просив його скасувати та ухвалити у справі нове рішення - про відмову у задоволені позову.

В обґрунтування скарги посилався на невідповідність судового рішення дійсним обставинам справи та положенням чинного цивільного законодавства, а саме, ігнорування судом його тверджень щодо неналежного представника позивача та недоведеність позовних вимог.

Апеляційну скаргу слід відхилити, а рішення суду 1 інстанції залишити без змін, оскільки районний суд ухвалив його з додержанням норм матеріального й процесуального права.

Задовольняючи позов ПАТ «Дельта Банк» у повному обсязі, суд 1 інстанції виходив з того, що сторони перебувають у правовідносинах, підставою виникнення яких є дійсні кредитно-заставний договір, договір поруки та договір купівлі-продажу прав вимоги за кредитно-заставним договором.

За першим з них, ОСОБА_3 отримав від АКіБ «Укрсиббанк», грошові кошти в сумі 17 000 доларів США, що за курсом Національного банку України на день укладання договору було еквівалентно 82 344 гривням 60 копійкам, і зобовязався повернути таку ж суму кредиту частинами згідно графіку погашення не пізніше 21 серпня 2015 року, зі сплатою 12,15% річних за користування ним.

За другим договором - ОСОБА_5 поручилася відповідати з позичальником солідарно у разі невиконання тим зобовязання за кредитно-заставним договором.

За третім договором - ПАТ «Дельта Банк» купив у ПАТ «УкрСиббанк» право вимоги за кредитами, на підставі якого продавець став кредитором ОСОБА_3 у зобовязанні, що виникло з указаного вище кредитно-заставного договору та договору поруки, якими забезпечено виконання кредитного зобовязання.

Оскільки обидва відповідача взяті на себе обовязки не виконали, то заборговані ОСОБА_3 7 055 доларів 30 центів США, що еквівалентно 56 393 гривням 01 копійці, слід стягнути з них обох у солідарному порядку, а також у дольовому порядку по 281 гривні 96 копійок судових витрат з кожного.

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Миколаївської області, в межах доводів апеляційної скарги, погоджується з обставинами та правовідносинами, встановленими судом 1 інстанції, вважає їх доведеними, а висновки, щодо результату вирішення справи - вірними, обґрунтованими й законними.

Так, з матеріалів справи вбачається наступне.

22 серпня 2008 року АКіБ «УкрСиббанк» в простій письмовій формі на умовах зворотності, строковості, платності, забезпеченості, цивільно-правової відповідальності та цільового використання уклав з ОСОБА_3 договір про надання споживчого кредиту та заставу транспортного засобу за № 0.

Відповідно нього, АКіБ «УкрСиббанк», який виступив кредитодавцем, зобовязувався надати ОСОБА_3 у безготівковій формі цільовий споживчий кредит (п.1.4 Договору) в іноземній валюті на суму 17 000 доларів США, що за курсом Національного банку України на день укладання договору було еквівалентно 82 344 гривням 60 копійкам (п. 1.1. Договору).

У свою чергу, позичальник яким є ОСОБА_3, взяв на себе зворотне зобовязання - використати отримані грошові кошти на придбання автомобіля і повернути АКіБ «Укрсиббанк» таку ж суму кредиту частинами згідно графіку погашення, не пізніше 21 серпня 2015 року, зі сплатою 12,15% річних за користування ним ( п.1.2.2. та п. 1.3.1. Договору).

Порушення позичальником умов кредитного договору давало Банку право вимагати від нього дострокового повернення всієї суми кредиту та повної сплати процентів за користування ним, а також право на застосування передбачених сторонами видів забезпечення виконання кредитного зобовязання та приведення в дію механізму цивільно-правової відповідальності.

Зокрема, відповідно до підпункту. 3.4.2., пунктів 4.1. 4.4 Договору у разі порушення позичальником термінів повернення кредиту, термінів сплати процентів та/або комісій Банк мав право нараховувати пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ від суми простроченого платежу, якщо сума заборгованості виражена у гривні, або гривневому еквіваленті за офіційним обмінним курсом НБУ гривні до валюти, якщо сума заборгованості виражена у валюті, за кожен день прострочки. У разі нецільового використання кредиту позичальник сплачує штраф у розмірі 5% від суми нецільового використання, а у разі допущення порушень, передбачених п. 3.4.2. Договору штраф у розмірі 500 гривень за кожне порушення і вимагати від позичальника дострокового виконання боргового зобовязання.

Вже у день укладення договору АКіБ «УкрСиббанк» взятий на себе обовязок виконав у повному обсязі (а.с. - 40), в той час, як ОСОБА_3 свого слова у повній мірі не дотримався. Отримавши від Банку грошові кошти, він використав їх за призначенням, попервах виконуючи і обовязок з повернення кредиту та сплаті процентів за користування ним. Проте у подальшому, його поведінка змінилася, він став виплачувати кредит невчасно та не у повному обсязі внаслідок чого, станом на станом на 19 березня 2013 року утворилася заборгованість перед Банком у сумі 7 055 доларів 30 центів США, що еквівалентно 56 393 гривням 01 копійці, з яких:

· 4 979 доларів 08 центів США, що еквівалентно 39 797 гривням 79 копійкам, заборгованість зі сплати тіла кредиту;

· 2 076 доларів 22 цента США, що еквівалентно 16 595 гривням 23 копійкам, заборгованість зі сплати процентів за користування кредитом.

Застосовані ПАТ «УкрСиббанк», а за ним і ПАТ «Дельта Банк» заходи для зміни такої поведінки відповідача і повернення фактичних стосунків сторін до графіку погашення кредиту та сплати належних за договором грошових сум, позитивного результату не дали.

Більше того, існуюча заборгованість не тільки не зменшувалася, але і продовжувала зростати.

Фактична ситуація у стосунках сторін втратила керованість і потребувала від постраждалої сторони активних дій, спрямованих на захист своїх інтересів, і правового втручання у спір держави.

За Конституцією України, ст. 27 ЦПК України та ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожній особі, як фізичній так і юридичній, а також державі гарантовано судовий захист їх інтересів.

Відповідно до статей 1,3-4,10-11, ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення, в порядку позовного, наказного та окремого провадження, цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також справ, розгляд яких, в порядку цивільного судочинства, прямо передбачено законом.

Кожна особа, а у встановлених законом випадках, органи та особи, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси, мають право в порядку, встановленому Цивільним процесуальним кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів; або прав, свобод та інтересів інших осіб, інтереси яких вони захищають, державних чи суспільних інтересів.

Відмова від права на звернення до суду за захистом є недійсною.

ПАТ «Дельта Банк» використало таке своє право і предявило зазначений позов, надавши належні та допустимі докази невиконання відповідачами взятих на себе за договором обовязків.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

При цьому, суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав.

Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

При цьому слід мати на увазі, що справа, яка вирішується по суті, закінчується ухваленням рішення суду.

В силу ст. ст. 10, 59, 60, 213 ЦПК України та постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18 грудня 2009 року Про судове рішення у цивільній справі рішення суду у цивільні справі, як найважливіший акт правосуддя, покликаний забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини і наповнити реальністю принцип верховенства права, повинен ухвалюватися за неухильного додержання вимог чинного процесуального законодавства про його законність і обґрунтованість.

Рішення визнається законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільно-процесуального законодавства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

При ухваленні рішення суд бере до уваги, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.

Враховуючи принцип безпосередності судового розгляду цивільних справ (стаття 159 ЦПК), рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в тому судовому засіданні, в якому ухвалюється рішення.

Суд оцінює докази відповідно до вимог статей 58 59, ч.3 ст. 61, 212 ЦПК України за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Обставини, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть вважатися встановленими в цивільній справі, якщо такі засоби доказування відсутні.

Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення.

Обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній справі, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

При цьому, згідно із статтею 60 ЦПК України, обовязок доказування певних обставин лежить на стороні, яка посилається на них як на підставу своїх вимог та заперечень.

Недоведеність обставин, на наявності яких наполягає позивач - є підставою для відмови у позові; а у разі, якщо на тому наполягає відповідач для відхилення його заперечень проти позову, а, відповідно, для задоволення вимог позивача.

Проаналізувавши викладені обставини та правовідносини і співставивши їх з нормами чинного цивільного законодавства, яким врегульовано кредитні відносини, колегія дійшла наступного.

В силу ст. 11 ЦК України, цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки.

Зокрема, цивільні права та обов'язки виникають із договорів та інших правочинів, зміст яких, відповідно до статей 203-204, 215 ЦК України, не суперечить ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; вони вчинені у формі, встановленій законом, особами, які мають необхідний обсяг цивільної дієздатності, за їх вільного волевиявлення і відповідно до їх внутрішньої волі і спрямовані на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ними.

Недодержання виписаних вимог в прямо визначених законом випадках робить договір (правочин) нікчемним, а у разі відсутності такого зазначення - може тягнути його недійсність (у повному обсязі або окремої його частини) за судовим рішенням.

Якщо недійсність договору прямо не встановлена законом, або якщо він не визнаний судом недійсним то він є правомірним і підлягає виконанню сторонами.

За ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Істотними умовами є ті умови, без погодження яких договір взагалі не вважається укладеним. Такі суттєві умови договору визначаються в законі, разом з тим ними можуть стати будь-які умови, на погодженні яких наполягає та чи інша сторона.

Істотні умови відображають природу договору, відсутність будь-якої з них не дає змоги сторонам виконати їх обовязки, які покладаються на них за договором. Якщо сторони досягли згоди за всіма істотними умовами, які визнані такими законом або необхідні для даного виду, то договір вважається укладеним і набуває обовязкової сили для сторін.

В силу ст.ст. 3, 627 ЦК України, договору притаманна така риса, як свобода договору. Поряд із справедливістю, добросовісністю і розумністю вона вважається вищою цінністю права, що забезпечує природне існування фізичної особи.

Свободу договору можна охарактеризувати як нормативно закріплену можливість особи здійснювати дії, вчинки на власний розсуд, не порушуючи при цьому свободу інших субєктів.

Зміст свободи договору в загальному розкривається у ст.627 ЦК України, яка з посиланням на ст.6 ЦК України встановлює співвідношення актів цивільного законодавства і договору. За ними, зміст названого принципу проявляється у свободі особи вільно вступати у договірні відносини; самостійно обирати контрагента та вид договору, який регулюватиме їх взаємні відносини; самостійно визначають умови (зміст) договору, структуру і вид договірного звязку.

Учасники договору можуть обрати договір, що передбачений законом (так звані поіменовані договори, які прямо передбачені в ЦК України або в іншому нормативному акті), так і договір, не передбачений у законодавстві (непойменовані), проте породжує права та обовязки його учасників.

Одночасно слід зазначити, що договір є підставою виникнення договірного зобовязання під яким, відповідно до ст. 509 ЦК України, слід розуміти правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

В силу ст. 525-526 ЦК України зобов'язання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов зобов'язання і вимог закону, інших правових актів, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або іншими звичайно застосовуваними вимогами. Принцип належного виконання припускає, що зобов'язання має бути виконане належними суб'єктами, в належному місці, в належний час, належним предметом і належним чином.

Одностороння відмова від зобовязання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Під порушенням зобовязання слід розуміти такий протиправний вплив з боку правопорушника, внаслідок чого субєктивне право уповноваженої особи зазнало зменшення чи взагалі ліквідації. Порушенням зобовязання є його невиконання і неналежне виконання. Невиконання зобовязання має місце тоді, коли сторони взагалі не вчиняють дій, які складають зміст зобовязання, або не утримуються від певних дій, хоча за змістом зобовязання могли утримуватися від їх вчинення.

За ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобовязання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: припинення зобовязання внаслідок односторонньої відмови від зобовязання, якщо це встановлено договором або законом, чи розірвання договору; зміна умов зобовязання; сплата неустойки; відшкодування збитків і моральної шкоди.

При цьому, відповідно до ст.ст. 622, 625 ЦК України боржник, не звільняється від обовязку виконати зобовязання в натурі, якщо інше не встановлено договором або законом.

Крім того, Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Виписане у повній мірі стосується і кредитних договорів.

За ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Під загрозою його нікчемності названий договір потребує письмової форми укладення (ст. 1055 ЦК України) і до нього застосовуються положення параграфа 1 ЦК України, що регулюють відносини з позики, якщо інше не встановлено нормами про кредит і не випливає із суті кредитного договору.

Його істотними умовами є предмет, сума кредиту, строк повернення, розмір відсотків та належна форма укладення.

Колегія вважає, що укладений між сторонами договір є дійсним, оскільки протилежного сторона відповідачів не довела, хоча за ст. 60 ЦПК України, то є її обовязком. Більше того, зазначені висновки підтверджуються заочним рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 16 вересня 2014 року, залишеного без змін ухвалою колегії суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Миколаївської області від 26 травня 2015 року, по цивільні справі, ухваленій за позовом ОСОБА_3 до Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» про визнання кредитного договору недійсним.

Обидва ці судові рішення є приюдиційними, а встановлені ними обставини, у тому числі і щодо дійсності кредитного договору з участю ОСОБА_3, не підлягають доведенню у даній справі.

За такого, умови спірного кредитного договору є обовязковим до виконання сторонами. Відповідачі це правило проігнорували, фактично відмовившись від договору в односторонньому порядку, що є неприпустимим, а тому повинні нести негативні наслідки таких своїх неправомірних дій, а саме, сплатити ПАТ «Дельта Банк» у визначеному ним розмірі: прострочену та неповернуту частини тіла кредиту, а також прострочені проценти за користування ним.

Оскільки ті цього не роблять, то заборговані грошові кошти слід стягнути з них за судовим рішенням.

Таким чином з ОСОБА_3 та ОСОБА_5 на користь ПАТ «Дельта Банк» слід стягнути заборгованість, що утворилася на 19 березня 2013 року у сумі 7 055 доларів 30 центів США, що еквівалентно 56 393 гривням 01 копійці, з яких:

· 4 979 доларів 08 центів США, що еквівалентно 39 797 гривням 79 копійкам, заборгованість зі сплати тіла кредиту;

· 2 076 доларів 22 цента США, що еквівалентно 16 595 гривням 23 копійкам.

Крім того, в порядку ст. 88 ЦПК України з відповідачів на користь позивача у дольовому порядку слід стягнути по 281 гривні 96 копійок судових витрат, понесених тим у суді 1 інстанції.

Оскільки цього ж, з таких же мотивів дійшов і районний суд, то підстав для задоволення апеляційної скарги немає.

Стосовно твердження особи, яка подала апеляційну скаргу, про те, що ПАТ «УкрСиббанк» продало ПАТ «Дельта Банк» вже неіснуючий, на час укладення між ними договору купівлі-продажу, борг, про що свідчать надані першим з названих банків витяги по кредитному договору (а.с. 197-201), то вони не можуть слугувати скасуванню оскарженого рішення, оскільки є доказом, як раз протилежного.

Як вбачається з матеріалів справи, а саме, з названого договору купівлі-продажу прав вимоги за кредитами (а.с. 48-50), його було укладено 08 грудня 2011 року. За виписками по кредитному договору ОСОБА_3 - рахунки 2203, 2206-2209, 8100, 8110-8111, 9601 та 9611 на 26 грудня 2011 року, на 26 грудня 2011 року за позичальником рахувалася заборгованість за тілом кредиту у сумі 4 979 доларів США, за простроченими та поточними відсотками у розмірі 2 076 доларів 22 цента США, що у валюті України складало 56 393 гривні 01 копійка. 26 грудня 2011 року указані суми були списані у звязку з продажем права вимоги і передачею боргу за відповідним актом.

У звязку з цим вважати, що боргу не було, є помилкою і особистим баченням спірної ситуації представником відповідача. За такого у задоволенні апеляційної скарги слід відмовити, що вірно і вчинив районний суд.

Що ж до тверджень особи, яка подала апеляційну скаргу, про наявність процесуальних порушень при розгляді судом 1 інстанції даної цивільної справи, то вони не можуть слугувати скасуванню оскарженого рішення, оскільки більша частина з них не має підтвердження, а ті ж, що мають місце, носять формальний характер і не вплинули на результат вирішення справи.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 308, 314-315 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_3 ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 19 березня 2014 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і з цього часу протягом двадцяти днів може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий: Судді: