Справа № 378/51/15 Головуючий у І інстанції Гуртовенко Р.В.
Провадження № 22-ц/780/2090/15 Доповідач у 2 інстанції Савченко
Категорія 18 26.03.2015
У Х В А Л А

іменем України

26 березня 2015 року м.Київ

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Київської області в складі:

головуючого судді Савченка С.І.,

суддів Антоненко В.І., Касьяненко Л.І.,

при секретарі Токар Т.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні апеляційного суду Київської області цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Ставищенського районного суду Київської області від 6 лютого 2015 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення боргу за договором позики, -

в с т а н о в и л а:

У січні 2015 року позивачка ОСОБА_2 звернулася до суду із вказаним вище позовом, який мотивувала тим, що вона двічі 12 січня 2012 року і 10 липня 2012 року позичила відповідачу грошові кошти кожного разу по 700 доларів США, які відповідач зобов'язався повернути до 12 березня 2012 року та до 1 вересня 2012 року відповідно. Факт позики та отримання коштів стверджується двома розписками, складеними і підписаними відповідачем власноруч. Свідком позики і передачі грошей є ОСОБА_3 Вказувала, що відповідач не повернув гроші в обумовлений розписками строк, зустрічей уникає, вимоги про добровільне повернення боргу ігнорує, на даний час грошові кошти не повернуті. У зв'язку з наведеним просила стягнути з відповідача на її користь борг за кожним із договорів позики в розмірі 11098,08 грн., та три відсотки річних від простроченої суми за договором позики від 12 січня 2012 року в розмірі 924,94 грн. і за договором позики від 10 липня 2012 року в сумі 767,13 грн., а також стягнути судовий збір.

Рішенням Ставищенського районного суду Київської області від 6 лютого 2015 року позов задоволено частково. Стягнуто із відповідача на користь позивачки борг за обома договорами позику та три проценти річних на загальну суму 23804,68 грн.

Відповідач ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове, яким стягнути з нього на користь позивачки борг в розмірі 300 доларів США, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм матеріального і процесуального права. Скаргу мотивує тим, що суд не спростував його доводів, що він позичав 700 доларів США лише один раз 10 липня 2012 року, з яких він повернув 400 доларів США. Поскільки суд не спростував його доводів, то мав визнати його явку обов'язковою і запросити його в судове засідання.

В суді апеляційної інстанції ОСОБА_1 подану апеляційну скаргу підтримав, просив скасувати рішення суду першої інстанції і стягнути з нього 300 доларів США.

Представник позивачки проти задоволення скарги заперечував, посилаючись законність і обгрунтованість судового рішення та бездоказовість скарги.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.

Відповідно до ст.308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення із додержанням норм матеріального і процесуального права.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції обгрунтовував свої висновки тим, що у зв'язку із неповерненням позичених коштів відповідач ОСОБА_1 порушив права позивачки ОСОБА_2, передбачені ст.ст.1046, 1049 ЦК України, які підлягають до захисту, а тому на користь останньої необхідно стягнути борг за обома договорами позики з урахуванням 3 % річних.

Такі висновки суду є правильними і такими, що відповідають обставинам справи і вимогам закону.

Спірні правовідносини регулюються статтями 1046-1049 ЦК України відповідно до положень яких за договором позики позикодавець передає позичальнику у власність гроші, а позичальник зобов'язується повернути таку ж суму. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника. Позичальник повинен повернути гроші в обумовлений догором позики термін.

Згідно ст.610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання. Згідно ст.611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки встановлені договором або законом.

Відповідно до ст.625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3 % річних від простроченої суми.

Судом першої інстанції встановлено і підтверджується матеріалами справи, що 12 січня 2012 року між ОСОБА_2 і ОСОБА_1 в письмовій формі укладено договір позики, за умовами якого ОСОБА_2 передала ОСОБА_1 грошові кошти в розмірі 700 доларів США, а той у свою чергу зобов'язався повернути дану суму у строк до 12 березня 2012 року, що стверджується оригіналом розписки, підписаної ОСОБА_1 (а.с.37).

Також судом встановлено, що 10 липня 2012 року між ОСОБА_2 і ОСОБА_1 в письмовій формі укладено ще один договір позики, за умовами якого ОСОБА_2 передала ОСОБА_1 грошові кошти в розмірі 700 доларів США, а той у свою чергу зобов'язався повернути дану суму у строк до 1 вересня 2012 року, що стверджується оригіналом розписки, підписаної ОСОБА_1 (а.с.38).

Крім того, судом встановлено, що ні в обумовлений розписками строк, ні на час розгляду справи відповідач кошти не повернув.

За таких обставин суд прийшов до правильного висновку, про те, що відповідач порушив права позивача, як позикодавця, які підлягають до захисту шляхом стягнення на його користь позичених коштів з урахуванням 3 % річних за весь час прострочення.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд не врахував позицію відповідача викладену у його письмових запереченнях необгрунтовані. Суд вказав у рішенні, що належним чином повідомлений відповідач не прибув до суду, надіслав присьмові заперечення, де вказав, що визнає позов частково, зазначає, що частину боргу вже повернув, вважає що 3 % річних обраховані невірно. Отже, суд врахував таку позицію відповідача, викладену у його запереченнях.

Твердження апелянта про необхідність його обовязкового виклику в судове засідання безпідставні, поскільки у поданих запереченнях на позов апелянт як відповідач просив розглядати справу без його участі.

Посилання апелянта на те, що суд не спростував його доводів про отримання лише однієї позики необгрунтовані і грунтються на помилковому розумінні апелянтом принципу змагальності цивільного процесу.

Відповідно до ст.60 ЦПК України саме на сторони покладається обов'язок надати докази на підтвердження свої вимог та заперечень, а не на суд, як помилково вважає апелянт.

Суд згідно ст.ст.10,11 ЦПК України лише сприяє наданню таких доказів. Функцією суду є не спростування доводів, а оцінка доказів та вирішення спору відповідно до наданих сторонами доказів.

Доводи апелянта про те, що він отримав позику 700 доларів лише один раз 10 липня 2012 року, не відповідають матеріалам справи, з яких вбачається, що факт позики 700 доларів США 12 січня 2012 року, підтверджується наданою позивачкою розпискою підписаною відповідачем власноруч, яка підтверджує укладання договору позики та його умови, що відповідає приписам ч.2 ст.1047 ЦК України.

Згідно приписів щодо презумпції правомірності правочину, встановлених ст.204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Поскільки відповідач всупереч вимога ст.60 ЦПК України, не надав суду доказів, які б спростовували як факт укладення договору позики, так і факт отримання коштів, суд першої інстанції обгрунтовано не взяв до уваги такі заперечення відповідача.

Посилання апелянта на те, що він повернув 400 доларів США не грунтуються на матеріалах справи та вимогах закону. Так відпоідно до положень ст.545 ЦК України прийнявши виконання зобов'язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов'язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов'язку. У разі відмови кредитора повернути борговий документ або видати розписку боржник має право затримати виконання зобов'язання. У цьому разі настає прострочення кредитора.

За змістом даної норми при поверненні коштів за договором позики боржник має висунути вимогу про видачу йому відповідної розписки про повернення коштів повністю чи частково, а у випадку відмови - має право затримати повернення коштів.

Відповідач не надав суду передбачених законеом доказів про часткове виконання обов'язку і повернення коштів в розмірі 400 доларів США.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, розглядаючи спір повно та всебічно дослідив і оцінив обставини справи, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює, а тому визнає дане рішення законним та обґрунтованим.

Підстав для скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 314, 315 ЦПК України, колегія судів, -

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Ставищенського районного суду Київської області від 6 лютого 2015 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий

Судді :