Справа № 461/8015/15-ц
Провадження № 2/461/2084/15
УХВАЛА

22.07.2015 року м. Львів

Суддя Галицького районного суду м. Львова Лялюк Є.Д. вивчивши матеріали позовної заяви Публічного акціонерного товариства «Ідея Банк» до ОСОБА_1, Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Гарант Плюс» про звернення стягнення на предмет застави, -

в с т а н о в и в :

позивач ПАТ «Ідея Банк» звернувся до суду з позовом до відповідачів ОСОБА_1, ТзОВ «Фінансова компанія «Гарант Плюс» про звернення стягнення на предмет застави, з підстав викладених у позовній заяві.

Як вбачається із позовної заяви, відповідач ОСОБА_1 - фізична особа, зареєстрована за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_1, що знаходиться поза межами територіальної підсудності Галицького районного суду м. Львова.

Відповідно до ст.109 ЦПК України позови до фізичної особи предявляються в суд за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем її проживання або за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем її перебування.

Згідно ст.115 ЦПК України якщо суддя, вирішуючи питання про відкриття провадження у справі, встановить, що справа не підсудна цьому суду, заява повертається позивачеві для подання до належного суду, про що постановляється ухвала.

Крім цього, відповідно до ч.1 ст.15 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства.

Згідно ч.1 ст.16 ЦПК України не допускається об'єднання в одне провадження вимог, які підлягають розгляду за правилами різних видів судочинства, якщо інше не встановлено законом.

Пунктом 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України №2 від 12 червня 2009 року «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» роз'яснено зазначені норми ЦПК України та наголошено, що вирішуючи питання про відкриття провадження, суд повинен виходити з того, що у порядку цивільного судочинства розглядаються справи про захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також з інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ за КАС України або ГПК України віднесено до компетенції адміністративних чи господарських судів.

Абзацом 3 пункту 15 постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 розяснено, що вимоги позивача до кількох відповідачів можуть бути обєднані в одне провадження, якщо ці вимоги однорідні, зокрема такі, які нерозривно повязані між собою, або від вирішення однієї з них залежить вирішення інших. Таке обєднання не допускається, якщо відсутня спільність предмета позову. Не допускається обєднання в одне провадження вимог, які підлягають розгляду за правилами різних видів судочинства, якщо інше не встановлено законом.

Аналогічна позиція викладена і в постанові Верховного Суду України від 01.07.2015 р., у справі №6-745цс15, в якій розяснено, що не допускається обєднання в одне провадження вимог, які підлягають розгляду за правилами різних видів судочинства, якщо інше не встановлено законом, суд відкриває провадження у справі в частині вимог, які належать до цивільної юрисдикції, і відмовляє у відкритті провадження у справі щодо вимог, коли їх розгляд проводиться за правилами іншого судочинства.

В таких випадках, згідно цього ж пункту вказаної Постанови, на підставі, серед іншого, ст.16 ЦПК суд відкриває провадження у справі в частині вимог, які належать до цивільної юрисдикції, і відмовляє у відкритті провадження у справі щодо вимог, коли їх розгляд проводиться за правилами іншого судочинства.

У зв'язку із тим, що в одній і тій самій справі нерідко беруть участь як юридичні, так і фізичні особи, які є кредитором, боржником, поручителем, заставодавцем, майновим поручителем тощо, Верховний Суд України в узагальненні судової практики з розгляду цивільних справ, що виникають з кредитних правовідносин від 24 жовтня 2011 року в п.1 розділу «Складні процесуальні питання, що виникають при вирішенні справ з кредитних правовідносин» наголосив на тому, що при з'ясуванні питання щодо належності справи до розгляду в порядку цивільного судочинства суд має керуватися вимогами статей 15, 16 ЦПК України, відповідно до яких суди розглядають справи, що стосуються цивільних правовідносин, і при цьому не повинні допускати об'єднання в одне провадження вимог, які підлягають розгляду за правилами різних видів судочинства, якщо інше не встановлено законом.

Згідно п.1 ч.1 ст.12 ГПК України господарським судам підвідомчі справи у спорах, що виникають при укладанні, зміні, розірванні і виконанні господарських договорів, у тому числі щодо приватизації майна, та з інших підстав.

Частиною 1 ст.179 ГК України встановлено, що майново-господарські зобов'язання, які виникають між суб'єктами господарювання або між суб'єктами господарювання і негосподарюючими суб'єктами - юридичними особами на підставі господарських договорів, є господарсько-договірними зобов'язаннями.

Відповідно до ч.ч.4, 5 ст.3 ГК України сферу господарських відносин становлять господарсько-виробничі, організаційно-господарські та внутрішньогосподарські відносини. Так, зокрема, господарсько-виробничими є майнові та інші відносини, що виникають між суб'єктами господарювання при безпосередньому здійсненні господарської діяльності.

Відповідно до п.7 ч.1 ст.4 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» надання гарантій і порук належить до фінансових послуг. Стаття 1 цього ж Закону визначає, що фінансова послуга - операції з фінансовими активами, що здійснюються в інтересах третіх осіб за власний рахунок чи за рахунок цих осіб, а у випадках, передбачених законодавством, - і за рахунок залучених від інших осіб фінансових активів, з метою отримання прибутку або збереження реальної вартості фінансових активів. Тобто порука, надана на платній основі в цілях отримання прибутку або збереження реальної вартості фінансових активів, є фінансовою послугою.

Таким чином, між позивачем та Відповідачем - ТзОВ «Фінансова компанія «Гарант Плюс» виникли господарські правовідносини щодо надання фінансових послуг, спори з приводу яких повинні розглядатися, згідно п.1 ч.1 ст.12 ГПК України, в порядку господарського судочинства.

При цьому, позивачем заявлено позовні вимоги до Відповідача - 1 про звернення стягнення на предмет застави, тобто позовні вимоги до Відповідача-1 та Відповідача-2 мають різний предмет та, відповідно, різні підстави для їх вирішення. Тобто предметом спору є різні самостійні договірні відносини, що мають розглядатися за правилами цивільного та господарського судочинства.

Відтак, перевіривши матеріали справи, суд вважає, що позовну заяву необхідно повернути позивачеві для подачі до належного суду, за територіальною підсудністю, відповідно до вимог ЦПК України в частині вимог до фізичної особи, та відмовити у відкритті провадження в частині вимог до юридичної особи.

Керуючись ст.ст.15,16, 109, 115 ЦПК України, ст.7 Закону України «Про судовий збір», суд,

у х в а л и в:

позовну заяву Публічного акціонерного товариства «Ідея Банк» до ОСОБА_1, Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Гарант Плюс» про звернення стягнення на предмет застави повернути позивачу в частині вимог до фізичної особи ОСОБА_1, та відмовити у відкритті провадження в частині вимог до юридичної особи Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Гарант Плюс», та розяснити право звернення до суду за місцем проживання відповідача, фізичної особи, за територіальною підсудністю та до господарського суду, в частині вимог до юридичної особи Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Гарант Плюс».

Повернути Публічному акціонерному товариству «Ідея Банк» (МФО 336310, Код , рахунок №2115.980 у ПАТ «Ідея Банк») 1110,73 грн. сплачений судовий збір, згідно меморіального ордеру №РХ:1182 (187936) від 08 липня 2015 року та судовий збір за подання заяви про забезпечення позову, у сумі 121,80 грн., відповідно меморіального ордеру № РХ:1496 (188749) від 15.07.2015 р.

Апеляційна скарга на ухвалу суду першої інстанції може бути подано до апеляційного суду Львівської області протягом пяти днів з дня її проголошення. У разі якщо ухвалу було постановлено без участі особи, яка її оскаржує, апеляційна скарга подається протягом пяти днів з дня отримання копії ухвали.

Суддя Лялюк Є.Д.