Справа № 372/1684/14-ц
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09 липня 2015 року Обухівський районний суд Київської області у складі:

головуючого судді Кравченка М.В.

при секретарі Радченко С.П.

за участю прокурора Куца В.В.,

розглянувши у приміщенні Обухівського районного суду Київської області у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом міжрайонного прокурора з нагляду за додержанням законів у природоохоронній сфері в Київській області в інтересах держави в особі ОСОБА_1 районної державної адміністрації Київської області, Головного управління Держземагенства в Київській області до ОСОБА_2 сільської ради Обухівського району Київської області, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8 про визнання незаконними та скасування рішень та визнання недійсними державних актів,

ВСТАНОВИВ:

Прокурор в інтересах держави звернувся до суду з позовною заявою до відповідачів ОСОБА_1 районної державної адміністрації Київської області, Головного управління Держземагенства в Київській області та фізичних осіб, в якому посилається на грубі порушення законодавства при виділенні та зміні цільового призначення земельних ділянок, які розташовані на острові у межах земель водного фонду, а також прийняття рішень про виділення земельних ділянок ОСОБА_2 сільською радою із перевищенням межа своїх повноважень поза межами населеного пункту. Неправомірність виділення спірних ділянок із земель державної власності встановлена в межах перевірки у 2013 році. Договори купівлі-продажу земельних ділянок прокурор вважав нікчемними. Загалом прокурор з урахуванням уточнень просив наступне:

-визнати незаконним та скасувати рішення 27 сесії 5 скликання ОСОБА_2 сільської ради Обухівського району від 14.03.08 в частині передачі земельної ділянки площею 0, 2212 га ОСОБА_3 та в частині передачі земельної ділянки площею 0,3747 га ОСОБА_4.

-визнати недійсним державний акт серії ЯЖ №664863 на право приватної власності на земельну ділянку площею 0, 2212 га (кадастровий номер :03:027:0024) виданий ОСОБА_5 та ОСОБА_6 та скасувати його державну реєстрацію.

-визнати недійсним державний акт серії ЯЖ №664864 на право приватної власності на земельну ділянку площею 0,3747 (кадастровий номер :03:027:0023) виданий ОСОБА_5 та ОСОБА_6 та скасувати його державну реєстрацію.

-скасувати рішення реєстраційної служби ОСОБА_1 міськрайонного управління юстиції Київської області про державну реєстрацію прав та їх обтяжень ОСОБА_8 № 6395137 від 04.10.2013 року на земельну ділянку з кадастровим номером :03:027:0023 площею 0,3747 га для ведення особистого селянського господарства на території ОСОБА_2 сільської ради Обухівського району Київської області.

-витребувати з незаконного володіння на користь Головного управління Держземагенства в Київській області земельні ділянки з кадастровим номером :03:027:0023 у ОСОБА_8 та кадастровим номером :03:027:0024 у ОСОБА_7.

-визнати за державою в особі Головного управління Держземагенства в Київській області право власності на земельні ділянки з кадастровим номером :03:027:0023 та кадастровим номером :03:027:0024.

В судовому засіданні прокурор позов підтримав в повному обсязі, посилаючись на те, що прокуратурі в звязку за наслідками перевірки стало відомо про виділення спірних земельних ділянок ОСОБА_2 сільською радою на імя фізичних осіб, які фактично знаходяться на березі Голубого озера, а частково накладаються на водне плесо, а тому не підлягали передачі у власність, ділянки відносяться до земель водного фонду. Крім того, сільська рада перевищила межі свої повноважень, оскільки ділянки знаходяться за межами населеного пункту, тому розпорядження ними мала лише райдержадміністрація. Потім відбулося декілька наступних відчуджень за нікчемними договорами. Виділення земельних ділянок було проведено незаконно, чим порушені інтереси держави. Відповідачі закрили громадянам вільний доступ до Голубого озера.

Представники позивачів в судове засідання не зявились, подали заяви про розгляд справи за їх відсутності, позов підтримали повністю.

Представник відповідача ОСОБА_2 сільської ради ОСОБА_9 в судовому засіданні проти позову заперечила, посилаючись на те, що сільська рада діяла у межах своєї компетенції, Голубе озеро не відноситься до обєктів водного фонду, оскільки є затопленим карєром, акти перевірки складені неправомірно.

Представник відповідача ОСОБА_6 ОСОБА_10 в судовому засіданні проти позову заперечила, посилаючись на необґрунтованість позовних вимог, просила застосувати наслідки спливу позовної давності.

Інші особи, що беруть участь у справі на стадії розгляду справи по суті в судове засідання не зявились, причин неявки не повідомили, заяв, клопотань чи заперечень не подали.

Вислухавши представників відповідачів, прокурора, дослідивши наявні в матеріалах справи докази, суд вважає позов таким, що підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що рішенням 27-ї сесії 5-го скликання ОСОБА_2 сільської ради Обухівського району Київської області від 14 березня 2008 року ОСОБА_3 передано у власність земельну ділянку, площею 0,2212 га для ведення особистого селянського господарства на території ОСОБА_2 сільської ради Обухівського району Київської області, кадастровий номер :03:027:0024.

На підставі вказаного рішення 16 березня 2008 року ОСОБА_3 отримав державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯЖ № 036760, який зареєстровано в Книзі записів державних актів на право власності на земельну ділянку за № 64.

Цим же рішенням ОСОБА_2 сільської ради Обухівського району Київської області від 14 березня 2008 року передано у власність ОСОБА_4 земельну ділянку, площею 0,3746 га для ведення особистого селянського господарства на території ОСОБА_2 сільської ради Обухівського району Київської області, кадастровий номер :03:027:0023.

На підставі вказаного рішення 16 березня 2008 року ОСОБА_4 отримав державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯЖ № 036759, який зареєстровано в Книзі записів державних актів на право власності на земельну ділянку за № 66.

В подальшому, 21 травня 2008 року, ОСОБА_3 та ОСОБА_4 уклали договори купівлі-продажу вказаних земельних ділянок №№ 3918, 3911 із ОСОБА_5 та ОСОБА_6 відповідно. Вказані земельні ділянки ОСОБА_5 та ОСОБА_6 належали в рівних частинах.

На підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки від 21 травня 2008 року № 3918 ОСОБА_5 та ОСОБА_6 (в рівних частинах) видано державний акт на право власності на земельну ділянку, площею 0,2212 га для ведення особистого селянського господарства на території ОСОБА_2 сільської ради Обухівського району Київської області, кадастровий номер :03:027:0024.

Крім того, на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки від 21 травня 2008 року № 3911 ОСОБА_11 та ОСОБА_6 (в рівних частинах) видано державний акт на право власності на земельну ділянку площею 0,03747 га для ведення особистого селянського господарства на території ОСОБА_2 сільської ради Обухівського району Київської області, кадастровий номер :03:027:0023.

В подальшому, 03 червня 2009 року ОСОБА_5 та ОСОБА_6 уклали договір купівлі-продажу належної їм на праві спільної власності (в рівних частинах) земельної ділянки з кадастровим номером :03:027:0024, площею 0,2212 га, для ведення особистого селянського господарства з ОСОБА_7, який зареєстровано в реєстрі за № 2282.

За ОСОБА_7 зареєстровано право власності на вищевказану земельну ділянку, однак державний акт на право власності на згадану земельну ділянку в управлінні Держземагенства в ОСОБА_1 районі Київської області відсутній.

Крім того, стосовно земельної ділянки із кадастровим номером :03:027:0023 була проведена реєстрація права власності на імя ОСОБА_8 в реєстраційній службі України на підставі державного акта на право власності на земельну ділянку серії ЯЖ № 664864, виданого 25 липня 2008 року, що підтверджується інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 25 березня 2014 року № 19520045.

Надалі, вже під час розгляду цієї справи в судах 20.03.2015 року земельна ділянка із кадастровим номером :03:027:0023 була продана ОСОБА_12 за договором купівлі-продажу, що підтверджується інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Суд зауважує, що оскільки позовних вимог до нинішнього власника ділянки не предявлялось, прокурор чи інші особи не заявляли клопотань про залучення ОСОБА_12 до участі в справі в якості співвідповідача чи третьої особи, суд вирішує справи в межах заявлених позовних вимог, виходячи із принципу диспозитивності цивільного судочинства.

ОСОБА_2 сільською радою 22.11.2013 року було прийнято рішення про визнання «Голубого озера» недіючим закинутим карєром, який залитий водою, а 25.05.2015 року складено акт про відсутність на земельній ділянці ОСОБА_7 забудов.

Рішенням ОСОБА_1 районної ради Київської області від 09.02.2001 року було затверджено проект обґрунтування зміни меж території населених пунктів сіл Підгірці та Романків Обухівського району Київської області.

Спірні земельні ділянки станом на час прийняття ОСОБА_2 сільською радою оскаржуваних рішень знаходились за межами наслідного пункту, що вказує на відсутність у сільською ради права розпорядження ними, спірні ділянки перебувають в межах захисної смуги водного фонду, при цьому частково накладаються на водне плесо, що підтверджується викопіюванням із проекту формування та встановлення меж території ОСОБА_2 сільської ради, схемою накладень, листами УДЗА в ОСОБА_1 районі, ДП «Київгеоінформатика».

Вказані вище фактичні обставини підтверджуються наявними у справі письмовими доказами: державними актами, рішеннями, договорами, технічною документацією, картографічними матеріалами, інформаційними довідками, листами, довідками, актами, викопіюваннями та іншими доказами.

При наданні правової оцінки обставинам спору суд приймає до уваги наступне.

Суд вважає, що зазначені вище рішення ОСОБА_2 сільської ради прийняті із порушеннями законодавства України, чинного на момент виникнення правовідносин.

Відповідно до ч. 1 ст. 125 ЗК України право власності на земельну ділянку та право постійного користування ;нею виникає після;одержання її власником або користувачем документа, що посвідчує право власності чи право постійного користування земельною ділянкою, та його державної реєстрації.

Згідно із ч. 1 ст. 126 ЗК право власності на земельну ділянку і право постійного користування земельною ділянкою посвідчується державними актами.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 116 ЗК України громадяни і юридичні особи набувають права власності та права користування земельнимиділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону. Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.

Таким чином, вирішуючи справу суд повинен належним чином встановити чи не порушений визначений ст. 116 ЗК України порядок передачі земельної ділянки у власність відповідачам.

Вказані рішення ОСОБА_2 сільської ради Обухівського району Київської області від 14.03.2008 року, видані на їх підставі державні акти на право власності на земельні ділянок суперечать вимогам чинного законодавства.

Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з ст. 17 Земельного кодексу України (редакція станом на 2008 рік) до повноважень місцевих державних адміністрацій у галузі земельних відносин належить розпорядження землями державної власності в межах, визначених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 1 п. 12 Перехідних положень Земельного Кодексу України до розмежування земель державної та комунальної власності повноваження щодо розмежування землями (крім земель, переданих у приватну власність, та земель, зазначених у абзаці третьому цього пункту) в межах населених пунктів здійснюють відповідні сільські, селищні, міські ради, а за межами населених пунктів відповідні органи виконавчої влади.

Так, судом встановлено, що вищевказані земельні ділянки знаходяться за межами с. Підгірці Обухівського району Київської області.

Підтвердженням того, що вказані земельні ділянки знаходяться за межами населеного пункту с. Підгірці Обухівського району є інформація управління Держземагенства у ОСОБА_1 районі Київській області № 1.1-24/48 від 21.03. 2014 року, викопіювання із проекту формування та встановлення меж території села. Поряд з тим, будь-якими доказами відповідачі ці фактичні дані не спростували, тому в цій частині їх заперечення суд вважає необґрунтованими.

Отже, враховуючи дану обставину, ОСОБА_2 сільська рада при прийнятті рішення від 14.03.2008 року вийшла за межі наданих їй повноважень щодо розпорядження земельними ділянками, оскільки в даному випадку передавати земельні ділянки сільськогосподарського призначення повинна була ОСОБА_1 районна державна адміністрація.

17.06.2013 року перевіркою з виїздом на місце із залученням державних інспекторів Державної екологічної інспекції у Київській області, інспекції державного архітектурно-будівельного контролю у Київській області, інспекції сільського господарства у Київській області встановлено, що в адміністративних межах ОСОБА_2 сільської ради Обухівського району Київської області у водоохоронній зоні Голубого озера облаштовано пляж на земельних ділянках:

- кадастровий номер :03:027:0023, площею 0,3746 га з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства, що знаходиться у приватній спільній власності ОСОБА_8.

- кадастровий номер :03:027:0024, площею 0,2211 га з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування будівель торгівлі, що знаходиться у приватній власності гр. ОСОБА_7.

Пунктом г) ч.3 ст. 152 Земельного кодексу України передбачено, що захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом визнання недійсним рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування. Вищевказана вимога реалізується в судовому порядку шляхом звернення з позовом до суду.

В звязку з викладеним, суд погоджується із доводами позову про те, що рішенням ОСОБА_2 сільської ради Обухівського району 27 сесії 5 скликання від 14.03.2008 року прийнято в порушення вимог ч. 2 ст. 19 Конституції України, ст.ст. 20, 52, п. 12 Перехідних положень Земельного кодексу України, а тому останні мають бути визнані судом незаконними та скасовані, як і видані на їх підставі державні акти на право власності на земельні ділянки.

При наданні правової оцінки доводам сторін щодо правового статусу ділянок суд приймає до уваги наступне.

Відповідно до положень статей 19, 20 ЗК України землі України за основним цільовим призначенням поділяються на відповідні категорії, у тому числі: землі житлової та громадської забудови й землі водного фонду, та віднесення їх до тієї чи іншої категорії здійснюється на підставі рішень органів державної влади та органів місцевого самоврядування відповідно їх повноважень.

За положеннями ч. 1 ст. 3 ВК України усі води (водні об'єкти) на території України становлять її водний фонд.

У ч. 2 ст. 3 ВК України визначено, що до водного фонду України належать: поверхневі води: природні водойми (озера), водотоки (річки, струмки), штучні водойми (водосховища, ставки) і канали; інші водні об'єкти; підземні води та джерела; внутрішні морські води та територіальне море.

Пунктами 1, 4, 5 Порядку визначення розмірів і меж водоохоронних зон та режиму ведення господарської діяльності в них, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 травня 1996 року № 486 передбачено, що розміри і межі водоохоронних зон визначаються проектом на основі нормативно-технічної документації, які узгоджуються з Міністерством екології та природних ресурсів України, Державним агентством водних ресурсів України й територіальними органами Державного агентства земельних ресурсів України.

Отже, фактичний розмір і межі прибережної захисної смуги визначені нормами закону, а проект землеустрою щодо встановлення прибережної захисної смуги є лише документом, який включає графічні матеріали та відомості про обчислену площу в розмірі і межах, встановлених законодавством.

Однак відсутність цього проекту та невизначення відповідними органами державної влади на території межі прибережної захисної смуги в натурі само по собі не може вважатись як відсутність самої прибережної захисної смуги.

Водночас за змістом п. 2.9 Порядку погодження природоохоронними органами матеріалів щодо вилучення (викупу), надання земельних ділянок, затвердженого наказом Міністерства охорони навколишнього природного середовища України від 5 листопада 2004 року № 434 (далі - Порядок від 5 листопада 2004 року) у разі відсутності землевпорядної документації та встановлених у натурі (на місцевості) меж щодо прибережних захисних смуг водних об'єктів, природоохоронний орган забезпечує їх збереження шляхом урахування при розгляді матеріалів щодо надання цих земельних ділянок нормативних розмірів прибережних захисних смуг, встановлених ст. 88 ВК України та орієнтовних розмірів і меж водоохоронних зон, що визначаються відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України від 8 травня 1996 року № 486, з урахуванням конкретної ситуації.

Таким чином, землі зайняті поверхневими водами: природними водоймами (озера), водотоками (річки, струмки), штучними водоймами (водосховища, ставки), каналами і іншими водними об'єктами та землі прибережних захисних смуг є землями водного фонду України, на яких знаходиться водний фонд України та на який розповсюджується окремий порядок надання та використання.

Відповідно до положень частини четвертої статті 59 ЗК України лише на умовах оренди громадянам та юридичним особам органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування із земель водного фонду можуть передаватися земельні ділянки прибережних захисних смуг для сінокосіння, рибогосподарських потреб, культурно-оздоровчих, рекреаційних, спортивних і туристичних цілей, проведення науково-дослідних робіт тощо.

Отже, за змістом зазначених норм права землі під водними обєктами загальнодержавного значення, зокрема зайняті поверхневими водами: водотоками, штучні водойми (водосховища, ставки) і канали; іншими водними об'єктами; підземними водами та джерела; внутрішніми морськими водами та територіальним морем, як землі зайняті водним фондом України не могли передаватись у власність громадян, оскільки є землями водного фонду України.

Таким чином, доводи відповідачів про відсутність проекту землеустрою прибережних захисних смуг Голубого озера та відсутність доказів, які підтверджують відведення спірної земельної ділянки в межах прибережної захисної смуги є безпідставними та не спростовують фактичного існування прибережної смуги Голубого озера.

Статтею 4 Водного кодексу України та ст. 58 Земельного кодексу України до земель водного фонду серед іншого віднесено землі, зайняті болотами, островами, прибережними захисними смугами вздовж річок.

Відповідно до ст. 60 Земельного кодексу України та ст. 88 Водного кодексу України прибережні захисні смуги це виділені у межах водоохоронних зон земельні ділянки вздовж річок, морів і навколо озер, водосховищ та інших водойм з метою охорони поверхневих водних об'єктів від забруднення і засмічення та збереження їх водності.

Вказаними статтями встановлено нормативні розміри прибережних захисних смуг по берегах річок уздовж урізу води шириною: для малих річок 25 метрів, для середніх річок 50 метрів, для великих річок 100 метрів.

Землі прибережних захисних смуг згідно зі ст. 61 Земельного кодексу України та ст. 89 Водного кодексу України віднесені до природоохоронних територій з режимом обмеженої господарської діяльності, у межах яких забороняється розорювання земель, садівництво та городництво тощо.

З метою збереження земель водного фонду та особливого режиму їх використання ст. 84 Земельного кодексу України встановлено заборону на передачу їх у приватну власність.

Таким чином, передача вказаних земель водного фонду у приватну власність громадянам відповідачм у цій справі відбулася в порушення вимог ст.ст. 60, 61, 84 Земельного кодексу України та ст. 88, 89 Водного кодексу України.

Враховуючи, що землі водного фонду не підлягають передачі у власність, сільська рада, приймаючи оспорюване рішення про передачу у власність громадян спірних земельних ділянок водного фонду, вийшла за межі наданих їх повноважень.

За змістом ч. 1, 2 ст. 3, ст. 4 ВК України, п. «а» ч. 1 ст. 58, ч. ч. 1», ст. 59 ст. 60 , ч. 1 ст. 84 ЗК України, у редакціях на час виникнення правовідносин, землі під водними обєктами, зокрема зайняті поверхневими водами: водотоками (річки, струмки), штучні водойми (водосховища, ставки) і канали; іншими водними об'єктами; підземними водами та джерелами; внутрішніми морськими водами та територіальним морем, як землі зайняті водним фондом України, а також прибережні захисні смуги вздовж річок, морів і навколо озер, водосховищ та інших водойм не могли передаватись у власність громадян, оскільки є землями водного фонду України.

За системним аналізом законодавства на час виникнення правовідносин, відповідно до положень ст. 88 ВК України, Порядку визначення розмірів і меж водоохоронних зон та режиму ведення господарської діяльності в них, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 травня 1996 року № 486, Порядку погодження природоохоронними органами матеріалів щодо вилучення (викупу), надання земельних ділянок, затвердженого наказом Міністерства охорони навколишнього природного середовища України від 5 листопада 2004 року, розмір та межі прибережних захисних смуг встановлювались за проектами землеустрою (термін та зміст за ст. 50-54 Закону України «Про землеустрій»), а населених пунктів - відповідно до існуючих на час встановлення конкретних умов забудови. При наданні у користування земельних ділянок навколо зазначених та інших водних обєктів, мали врахуватися ці положення щодо меж водоохоронних зон та прибережних захисних смуг, а у разі відсутності землевпорядної документації (документації з землеустрою, проекту землеустрою) та встановлених у натурі (на місцевості) меж щодо прибережних захисних смуг водних обєктів, збереження водних обєктів мало бути досягнуто шляхом урахування при розгляді матеріалів щодо надання цих земельних ділянок нормативних розмірів прибережних захисних смуг, встановлених ст. 88 Водного Кодексу України, та орієнтовних розмірів і меж водоохоронних зон, що визначаються відповідно до Постанови № 486 з урахуванням конкретної ситуації.

Заперечення відповідачів суд вважає необґрунтованими і недоведеними належними та допустимими доказами, оскільки жодного доказу перебування ділянок поза межами водоохоронної зони (прибережної захисної смуги) суду подано не було.

Посилання відповідачів на рішення ОСОБА_2 сільради від 22.11.2013 року суд вважає необґрунтованими, оскільки орган місцевого самоврядування не наділений чинним законодавством визначати правовий статус обєктів водного фонду, рішення суперечить положенням Водного кодексу України, прийнято поза межами владних повноважень сільської ради, тому не має правового значення і є недопустимим доказом.

Таким чином, суд вважає, що у справі достатньо доказів перебування спірних земельних ділянок в межах водоохоронної зони на землях водного фонду.

Окрім того, при передачі у власність спірних земельних ділянок порушено порядок встановлення та зміни цільового призначення земель.

Зокрема, відповідно до ст. 19 Земельного кодексу України землі України за основним цільовим призначенням поділяються на такі категорії: землі сільськогосподарського призначення, землі водного фонду тощо.

Водночас законодавством визначено порядок використання різних категорій земель, при цьому застосування певних видів використання земель однієї категорії не можуть бути застосовані до земель інших категорій.

Відповідно до ст. 22 Земельного кодексу України одним із видів використання земель сільськогосподарського призначення є ведення особистого селянського господарства.

У той же час відповідно до ст. 59 Земельного кодексу України землі водного фонду можуть надаватися у користування лише для сінокосіння, рибогосподарських потреб (у тому числі рибництва (аквакультури), культурно-оздоровчих, рекреаційних, спортивних і туристичних цілей, проведення науково-дослідних робіт, догляду, розміщення та обслуговування обєктів портової інфраструктури і гідротехнічних споруд тощо, а також штучно створені земельні ділянки для будівництва та експлуатації об'єктів портової інфраструктури та інших об'єктів водного транспорту.

Статтею 20 Земельного кодексу України передбачено, що віднесення земель до тієї чи іншої категорії здійснюється на підставі рішень органів державної влади та органів місцевого самоврядування відповідно до їх повноважень. Водночас види використання земельної ділянки в межах певної категорії земель визначаються в межах вимог, встановлених законом до використання земель цієї категорії, з урахуванням містобудівної документації та документації із землеустрою.

Враховуючи те, що земельним та водним законодавством острови та прибережні захисні смуги віднесені до нормативно визначених сталих обєктів водного фонду із встановленим режимом обмеженої господарської діяльності, у межах яких забороняється розорювання земель, садівництво та городництво тощо, переведення цих земель до інших категорій неможливе.

У цьому випадку сільська рада, встановивши для спірних земельних ділянок водного фонду вид використання у вигляді ведення особистого селянського господарства, фактично змінила їх категорію на землі сільськогосподарського призначення без прийняття відповідного рішення щодо проведення такої зміни.

Статтею 21 Цивільного кодексу України передбачено, що суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси.

Відповідно до ст. 328 Цивільного кодексу України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, та вважається набутим правомірно, якщо інше не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відповідно до положень ст. 152 Земельного кодексу України, власник земельної ділянки може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.

Оскаржуваними рішеннями та державними актами на право власності на земельні ділянки порушено інтереси держави в особі: ОСОБА_1 районної державної адміністрації Київської області, як власника земельних ділянок на момент прийняття спірних рішень.

Зважаючи на те, що спірні землі до моменту передачі їх у власність відповідачам, знаходились за межами населеного пункту, ОСОБА_2 сільська рада не мала права ними розпоряджатись. Таким чином, спірні землі вибули із власності держави поза волею останньої, оскільки уповноважений державою орган відповідного рішення не приймав.

Відповідно до вимог ст. 373 ЦК України, право власності на землю (земельну ділянку) набувається та здійснюється відповідно до закону.

Стаття 153 Земельного кодексу України визначає, що власник не може бути позбавлений права власності на земельну ділянку, крім випадків, передбачених цим Кодексом та іншими законами України.

Відповідно до ст. 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути відновлення становища, яке існувало до порушення, визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, їхніх посадових і службових осіб.

Відповідно до ст. 125 Земельного кодексу України право власності на земельну ділянку виникає з моменту державної реєстрації цього права. А згідно ч. 1 ст. 126 Земельного кодексу України право власності на земельну ділянку посвідчується державним актом, крім випадків, визначених частиною другою цієї статті.

Відповідно до ст. 387 Цивільного кодексу України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Частиною 1 статті 388 Цивільного кодексу України передбачено, що якщо вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом, власник має право витребувати його від набувача.

Також, згідно ч. 4 ст. 122 Земельного кодексу України (в редакції на даний час) центральний орган виконавчої влади з питань земельних ресурсів у галузі земельних відносин та його територіальні органи передають земельні ділянки сільськогосподарського призначення державної власності, крім випадків, визначених частиною восьмою цієї статті, у власність або у користування для всіх потреб.

Враховуючи викладене, власником та розпорядником земельних ділянок сільськогосподарського призначення державної власності на момент прийняття спірних рішень ОСОБА_2 сільської ради була ОСОБА_1 районна державна адміністрація, а на даний час є саме Головне управління Держземагенства в Київській області, тому, спірні земельні ділянки вибули поза волею власника з порушенням вимог чинного законодавства щодо порядку безоплатного надання земельних ділянок у власність громадян, а тому існують всі правові підстави для відновлення становища, яке існувало до порушення на підставі вищевказаних вимог Цивільного кодексу України шляхом витребування спірних земельних ділянок на користь держави.

Зважаючи на те, що відповідачами оспорювані державні акти на право власності на земельні ділянки були зареєстровані у встановленому законом порядку, відновити становище, яке існувало до порушення можливо лише шляхом визнання їх недійсними та скасування державної реєстрації вищевказаних державних актів на право власності на земельні ділянки, виданих на імя відповідачів.

Згідно зі ст. 228 Цивільного кодексу України правочин, спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, АР Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним, вважається таким, що порушує публічний порядок, та є нікчемним.

Як розяснив Пленум Верховного Суду України у п. 18 постанови

від 06.11.2009 № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», нікчемними є правочини, що посягають на суспільні, економічні та соціальні основи держави, зокрема: правочини, спрямовані на незаконне відчуження або незаконне володіння, користування, розпорядження обєктами права власності українського народу землею як основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави.

Спірні земельні ділянки є, як зазначалося, землями водного фонду із обмеженим режимом використання, які перебувають під особливою охороною держави, передача яких у приватну власність заборонена законом.

Посадові особи сільської ради, управління земельних ресурсів, інших органів, які надавали свої висновки про погодження технічної документації із землестрою ОСОБА_5, ОСОБА_6 повинні були враховувати перебування спірних земельних ділянок у межах водоохоронної зони, їх особливий статус та заборону передавати у приватну власність.

Так, статтею 118 Земельного кодексу України та Порядком розроблення проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 26.05.2004 № 677 (в редакції, чинній на момент виникнення цих правовідносин), передбачалося, що розроблений проект відведення земельної ділянки підлягав погодженню відповідними органами земельних ресурсів, містобудування і архітектури, охорони культурної спадщини, санітарно-епідеміологічної служби, природоохоронним органом. А у разі надання та зміни цільового призначення земельних ділянок водного фонду ще й відповідними органами водного господарства.

Суд вважає, що органами влади не дотримано передбачений законом порядок безоплатного надання земельних ділянок у власність громадян.

Так, в матеріалах справи відсутні докази того, що відповідачі-фізичні особи (перші набувачі) особисто до сільської ради із клопотаннями про отримання земельних ділянок, що вони особисто отримували правовстановлюючі документи.

Із викладеного вбачається, що оскільки дії органів влади із передачі у приватну власність спірних земельних ділянок фізичним особам та договори відчудження спрямовані на незаконне відчуження, заволодіння обєктами права власності українського народу землею, вони є такими, що порушують публічний порядок, а отже, нікчемними.

Згідно зі ст. 216 Цивільного кодексу України правочин, який порушує публічний порядок, є нікчемним та не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю.

Відповідно до ч. 2 ст. 215 ЦК України визнання нікчемного правочину недійсним судом не вимагається.

У відповідності до статті 658 ЦК України право продажу належить власнику.

Під час судового розгляду судом не встановлено обставин, які б вказували на вибуття спірних земельних ділянок з власності держави у власність фізичних осіб з волі власника держави, у визначеному законом порядку чи на підставі рішень уповноважених органів держави як власника.

Враховуючи викладені вище встановлені судом обставини, суд вважає доведеними посилання позову на неправомірність набуття відповідачами права на землю, а відтак і на неправомірність подальшого розпорядження ними такими земельними ділянками.

Оскаржуваними рішеннями та діями щодо передачі спірних земельних ділянок у приватну власність та подальшого їх відчуження порушено право власності держави на землі водного фонду, які не можуть передаватися з державної у приватну власність, а також інтереси держави у сфері контролю за використанням та охороною земель, ефективного використання земель водогосподарського призначення.

Відповідно до п. 2 ст. 121 Конституції України на прокуратуру покладається представництво інтересів громадян або держави в суді у випадках, визначених законом.

Такі випадки передбачені, зокрема, ст. ст. 20, 33, 36-1 Закону України «Про прокуратуру» та ст. 45 ЦПК України, відповідно до якої прокурор може звертатися до суду із заявою про захист прав, свобод та інтересів інших осіб або держави чи суспільних інтересів.

Частиною 2 ст. 45 Цивільного процесуального кодексу України встановлено, що прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, у позовній заяві самостійно визначає, у чому полягає порушення інтересів держави та обґрунтовує необхідність їх захисту, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. У разі відсутності такого органу або повноважень у нього щодо звернення до суду прокурор зазначає про це в позовній заяві, у такому разі він набуває статус позивача.

Статтею 36-1 Закону України «Про прокуратуру» встановлено, що представництво прокуратурою інтересів держави в суді полягає у здійсненні прокурорами від імені держави процесуальних та інших дій, спрямованих на захист у суді інтересів держави у випадках, передбачених законом.

Підставою представництва в суді інтересів держави є наявність порушень або загрози порушень економічних, політичних та інших державних інтересів внаслідок протиправних дій (бездіяльності) фізичних або юридичних осіб, що вчиняються у відносинах між ними або з державою.

Згідно з Рішенням Конституційного Суду України від 8 квітня 1999 року № 3-рп/99 у справі за конституційними поданнями Вищого арбітражного суду України та Генеральної прокуратури України щодо офіційного тлумачення положень ст. 2 Арбітражного процесуального кодексу України (справа про представництво прокуратурою України інтересів держави в арбітражному суді) прокурор чи його заступник у кожному конкретному випадку самостійно визначає з посиланням на законодавство, на підставі якого подається позов, у чому саме відбулося чи може відбутися порушення матеріальних або інших інтересів держави, обґрунтовує в позовній заяві необхідність їх захисту та зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції в спірних відносинах.

До прийняття оскаржуваного рішення сільради та видачі громадянам державних актів вказані земельні ділянки перебували у державній власності, ним порушено право власності держави на землі водного фонду, а також інтереси держави у сфері контролю за використанням та охороною земель, ефективного використання особливо цінних земель, їх відтворення.

Згідно із ч. 1 ст. 6 Закону України «Про державний контроль за використанням та охороною земель» до повноважень спеціально уповноваженого органу виконавчої влади з питань земельних ресурсів у сфері державного контролю за використанням та охороною земель належить додержання органами державної влади, органами місцевого самоврядування, юридичними та фізичними особами вимог земельного законодавства України та встановленого порядку набуття і реалізації прав на землю, додержання вимог земельного законодавства в процесі укладання цивільно-правових угод, передачі у власність, надання у користування, в тому числі в оренду, вилучення (викупу) земельних ділянок.

Суд погоджується із доводами позову, що вказані обставини відповідно до п. 2 ст. 121 Конституції України та ст. 45 Цивільного процесуального кодексу України є підставою для захисту інтересів держави органами прокуратури шляхом пред'явлення цього позову.

При вирішенні спору суд враховув, окрім іншого, правові позиції Верховного Суду України, викладені в ухвалах від 13.11.2013 року у справі № 6-123ц13, від 21.05.2014 року у справі № 6-16цс14, а також висновки Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, викладені в ухвалі від 11.02.2015 року по цій справі, які в силу дії ч.4 ст.338 ЦПК України є обовязковими для суду першої інстанції при новому розгляді справи.

Вирішуючи питання про позову давність суд враховує наступне.

Згідно ст. 257 Цивільного кодексу України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Про незаконність передачі земель громадянам оскаржуваними рішеннями прокуратурі стало відомо під час проведення перевірки додержання земельного законодавства у 2013 році, що підтверджується доданими до позовної заяви документами.

Крім того, п. 5 Прикінцевих та перехідних положень Закону України від 20.12.2011 № 4176-VI «Про внесення змін до деяких законів України щодо вдосконалення порядку здійснення судочинства», який набрав чинності з 15.01.2012, встановлено, що позов про визнання незаконним правового акта органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, яким порушено право власності або інше речове право особи, може бути подано протягом трьох років з дня набрання чинності цим Законом, тобто до 15.01.2015, з огляду на що цей позов подається в межах визначеного законом строку позовної давності.

Водночас інші позовні вимоги є похідними від вимог щодо оскарження рішень сільради.

Відомостей про обізнаність органів прокуратури із обставинами порушення інтересів держави щодо неправомірного вибуття спірних земельних ділянок із власності держави до проведення перевірки в 2013 році матеріали справи не містять.

Наведені вище обставини свідчать те, що строк позовної давності прокуратурою не порушено.

Доводи представників відповідачів щодо застосування наслідків спливу позовної давності доводи суд вважає непереконливими, достатніх підстав вважати пропуск строків позовної давності таким, що мав місце і виник без поважних причин, суд не вбачає.

Відповідно до ч.1 ст. 21 ЦК України, суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси.

Таким чином, загалом позовні вимоги ґрунтуються на законі, однак суд вважає необґрунтованими вимоги про визнання визнання права власності, а також витребування однієї із земельних ділянок.

Відповідно до ст. 392 Цивільного кодексу України, власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою.

Фактично позовними вимогами про визнання права постійного користування земельною ділянкою, які вже перебуває у власності держави, пропонується в судовому порядку визначити користувача земель, що не є компетенцією суду та виходить за межі повноважень суду при вирішенні цієї цивільної справи. Визнання недійсними і скасування документів, якими було здійснено відчудження спірних земельних ділянок та вилучення їх з державної власності фактично повертає ці ділянки у державну власність, тому додаткового судового захисту в даному випадку не потрібно, задоволення інших позовних вимог в достатній мірі захищає інтереси держави.

Спірні правовідносини за обсягом позовних вимог в цій частині не підпадають під дію ст.392 ЦК України, чинним законодавством не передбачено подібного способу судового захисту інтересів землекористувача, позовна заява не містить посилань на норми права, якими обґрунтовуються позовні вимоги в цій частині, під час судового розгляду прокурор та представники позивачів також не навели правового обґрунтування цієї позовної вимоги, тому суд вважає, що вимоги щодо визнання права користування земельною ділянкою не ґрунтуються на законі і не підлягають задоволенню.

Позовні вимоги щодо витребування з незаконного володіння на користь Головного управління Держземагенства в Київській області земельні ділянки з кадастровим номером :03:027:0023 у ОСОБА_8, не враховуючи фактичних обставин справи, які встановлені суом під час судового розгляду, зокрема той факт, що станом на час вирішення судом справи вказана земельна ділянка у власності та, відповідно, володінні ОСОБА_8 не перебуває, оскільки 20.03.2015 року продана ОСОБА_12, до якого будь-яких вимог прокурор не предявляв. Враховуючи викладене, підстав витреьбовувати земельну ділянку у особи, яка нею не володіє суд не вбачає, тому в задоволенні цієї частини позовних вимог слід відмовити.

Згідно ч.1 ст.10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Згідно ч.1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Згідно ч. 1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Враховуючи викладене вище, суд вважає, що позовні вимоги частково ґрунтуються на матеріалах справи та чинному законодавстві, заперечення відповідачів не доведені належними і допустимими доказами, тому позов слід задовольнити частково.

Судові витрати згідно ст.88 ЦПК України слід покласти на всіх відповідачів в рівних частинах.

Керуючись ст.ст. 19, 121 Конституції України, ст.ст. 10, 11, 15, 57-59, 60, 209, 212-214 ЦПК України, ст.ст. 20, 21, 52, 118, 121, 122, 125, 126, 152, 155 ЗК України, ст.ст. 16, 31, 204, 215, 216, 256, 257, 261, 267, 387, 388, 392 ЦК України, ст.ст. 1, 4, 5, 88 ВК України, ст.32 Закону України «Про державну експертизу землевпорядної документації», суд

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити частково.

Визнати протиправними та скасувати рішення 27 сесії 5 скликання ОСОБА_2 сільської ради Обухівського району Київської області від 14 березня 2008 року в частині передачі земельної ділянки площею 0,2212 га ОСОБА_3 та в частині передачі земельної ділянки площею 0,3747 га ОСОБА_4.

Визнати недійсним державний акт на право приватної власності на земельну ділянку серії ЯЖ № 664863 відносно земельної ділянки площею 0,2212 га з кадастровим номером :03:027:0024, що розташована на території ОСОБА_2 сільської ради Обухівського району Київської області, цільове призначення для ведення особистого селянського господарства виданий ОСОБА_5, ОСОБА_6 та скасувати його державну реєстрацію.

Визнати недійсним державний акт на право приватної власності на земельну ділянку серії ЯЖ № 664864 відносно земельної ділянки площею 0,3747 га з кадастровим номером :03:027:0023, що розташована на території ОСОБА_2 сільської ради Обухівського району Київської області, цільове призначення для ведення особистого селянського господарства виданий ОСОБА_5, ОСОБА_6 та скасувати його державну реєстрацію.

Скасувати рішення реєстраційної служби ОСОБА_1 міськрайонного управління юстиції Київської області про державну реєстрацію прав та їх обтяжень № 6395137 від 04.2013 року ОСОБА_8 на земельну ділянку площею 0,3747 га з кадастровим номером :03:027:0023, що розташована на території ОСОБА_2 сільської ради Обухівського району Київської області, цільове призначення для ведення особистого селянського господарства.

Витребувати на користь держави з чужого незаконного володіння ОСОБА_7 земельну ділянку площею 0,2212 га з кадастровим номером :03:027:0024, що розташована на території ОСОБА_2 сільської ради Обухівського району Київської області.

В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 сільської ради Обухівського району Київської області, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, на користь держави судовий збір в розмірі по 243 грн. 60 коп. з кожного.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до апеляційного суду Київської області через Обухівський районний суд шляхом подачі апеляційної скарги в десятиденний строк з дня проголошення рішення, а особами, які брали участь у справі, але не були присутні в судовому засіданні під час проголошення рішення з дня отримання копії цього рішення.

Суддя М.В.Кравченко