Справа № 2-117/12
Провадження № 2/295/53/13
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17.03.2015 року м. Житомир

Богунський районний суд м. Житомира у складі

судді Корицької В.О.,

при секретарі Зоренко Т.О.,

з участю позивача ОСОБА_1, представника позивача ОСОБА_2, представника відповідача ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу

за позовом ОСОБА_1

до ОСОБА_4, ОСОБА_5, Житомирської міської ради,

треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору:

приватний нотаріус Житомирського нотаріального округу Алєксєєва Галина Ананіївна,

Друга Житомирська державна нотаріальна контора,

Реєстраційна служба Житомирського міського управління юстиції,

про визнання недійсними свідоцтв, договору довічного утримання та продовження строку прийняття спадщини, -

ВСТАНОВИВ:

З урахуванням уточнених позовних вимог (Т. 2 а.с. 114-117) позивач просить:

визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом від 01.03.2000 року, яке видане ОСОБА_6 державним нотаріусом Другої Житомирської державної нотаріальної контори Симон Є. Ю., реєстровий № 1-545 (спадкова справа №157/2000р) на ? частину квартири за адресою: АДРЕСА_1;

1)
визнати недійсним свідоцтво про право власності від 01.03.2000, яке видане ОСОБА_6 державним нотаріусом Другої Житомирської державної нотаріальної контори Симон Є. Ю., на квартиру за адресою: АДРЕСА_1, реєстровий №1-542 (спадкова справа №157/2000р) та скасувати його державну реєстрацію;

2) продовжити строк прийняття спадщини, що залишилась після смерті діда ОСОБА_10, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 року, який пропущений з поважних причин;

3) визнати недійсним договір довічного утримання від 13.12.2006 року, укладений між ОСОБА_6, з однієї сторони, та ОСОБА_4 і ОСОБА_5, з другої сторони, посвідчений приватним нотаріусом Алєксєєвою Г. А. за номером 33, та скасувати його державну реєстрацію;

4) визнати недійсним свідоцтво про право власності, видане ОСОБА_4 та ОСОБА_5, на квартиру АДРЕСА_1 на підставі договору довічного утримання, укладеного між ОСОБА_6, ОСОБА_4 та ОСОБА_5 від 13.12.2006 року, посвідченого приватним нотаріусом Алєксєєвою Г.А. за номером 33, та скасувати його державну реєстрацію.

В обґрунтування заявлених позовних вимог посилається на те, що після смерті діда ОСОБА_10 в 1999 році бабуся - ОСОБА_6, не перебуваючи з ним у шлюбі, незаконно прийняла спадщину за законом, а саме ? частину квартири за адресою: АДРЕСА_1, яка належала діду позивача ОСОБА_10

У зв'язку із викладеним, просить визнати недійсними свідоцтва, видані у межах спадкової справи ОСОБА_10, продовжити строк для прийняття спадщини після діда як пропущений з поважних причин, а також визнати недійсними договір довічного утримання від 13.12.2006 року та свідоцтво про право власності, видане ОСОБА_4 та ОСОБА_5, на квартиру АДРЕСА_1, у зв'язку із тим, що такий правочин не відповідав справжній внутрішній волі відчужувача, а також неналежно виконувався набувачами майна.

Представник відповідача проти задоволення позову заперечив, зазначивши, що договір довічного утримання від 13.12.2006 року відповідає законодавству, умови по ньому виконувались його довірителем у повному обсязі.

Заслухавши учасників судового засідання, свідків, дослідивши та оцінивши докази по справі за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, з урахуванням меж заявлених позовних вимог, керуючись законом, суд вважає, що позов підлягає задоволенню частково з наступних підстав.

Як вбачається із матеріалів справи ОСОБА_1 є рідною онукою ОСОБА_10 та ОСОБА_6.

Щодо вимог про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину та свідоцтва на право власності на квартиру, суд прийшов наступного висновку.

Рішенням Богунського районного суду м. Житомира від 23.11.1998 року, яке набрало законної сили, шлюб між ОСОБА_10 та ОСОБА_6 розірваний з 08.12.1998 р., що підтверджується актовим записом №661 (Т. 2 а.с. 246-247).

Після смерті діда ОСОБА_10 ІНФОРМАЦІЯ_1 р. ОСОБА_6 отримала у державного нотаріуса Другої Житомирської державної нотаріальної контори Симон Є. Ю. два свідоцтва від 01.03.2000 р. (спадкова справа №157/2000р): 1. свідоцтво про право власності на ? частину квартири за адресою: АДРЕСА_1, як на майно, яке набуте подружжям у період шлюбу (Т. 1 а.с. 73); 2. свідоцтво про право на спадщину за законом на ? частину квартири ОСОБА_10 за адресою: АДРЕСА_1, як спадкоємець першої черги (Т.1 а.с. 74).

Згідно ст. 44 КпШС шлюб вважається припиненим з моменту реєстрації розлучення в

органах реєстрації актів громадянського стану.

Відповідно до ст. 529 ЦК УРСР при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого.

Онуки і правнуки спадкодавця є спадкоємцями за законом, якщо на час відкриття спадщини немає в живих того з їх батьків, хто був би спадкоємцем. Вони успадковують порівну в тій частці, яка належала б при спадкоємстві за законом їх померлому родителю.

Отже, на момент смерті ОСОБА_10 ІНФОРМАЦІЯ_1 р. шлюб між ним та ОСОБА_6 був розірваний та остання не могла бути спадкоємцем першої черги за законом.

Спадкоємцем першої черги до майна ОСОБА_10 за правом представлення могла бути ОСОБА_1 як донька його померлого сина - ОСОБА_11. (Т. 1 а.с. 10)

За таких обставин, позовні вимоги в частині визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом від 01.03.2000 року, яке видане ОСОБА_6 державним нотаріусом Другої Житомирської державної нотаріальної контори Симон Є. Ю., реєстровий № 1-545 (спадкова справа №157/2000р) на ? частину квартири за адресою: АДРЕСА_1, підлягають задоволенню.

В той же час, як вбачається із спадкової справи квартира за адресою: АДРЕСА_1, набута ОСОБА_10 у період шлюбу шляхом сплати паю житловому кооперативу та зареєстрована за ним на праві власності 03.06.1993 р. (Т. 1 а.с. 70)

За таких обставин, підстави для визнання недійсним свідоцтва про право власності, виданого 01.03.2000 ОСОБА_6 державним нотаріусом Другої Житомирської державної нотаріальної контори Симон Є. Ю. на квартиру за адресою: АДРЕСА_1, відсутні, оскільки зазначене майно придбано подружжям під час шлюбу.

Що стосується позовних вимог про продовження строку для прийняття спадщини, що залишилась після смерті ОСОБА_10, то суд прийшов до наступного висновку.

Згідно матеріалів справи ОСОБА_1 є онукою ОСОБА_10, і, в свою чергу, дочкою ОСОБА_11, який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 року. Виходячи з положень вказаної норми позивач після смерті ОСОБА_10 була спадкоємцем першої черги і мала право успадкувати ? частину спірної квартири після смерті діда.

Вказані правовідносини регулюються ЦК УРСР.

Так, для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженнями.

Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. (ст. 548 ЦК УРСР)

Визнається, що спадкоємець прийняв спадщину:

1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном;

2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини.

Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. (ст. 549 ЦК УРСР)

Строк для прийняття спадщини, встановлений статтею 549 цього Кодексу, може бути продовжений судом, якщо він визнає причини пропуску строку поважними. Спадщина може бути прийнята після закінчення зазначеного строку і без звернення до суду при наявності згоди на це всіх інших спадкоємців, які прийняли спадщину.

Згідно абз. 6 п. 24 ППВСУ від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» вирішуючи питання про визначення особі додаткового строку,

суд досліджує поважність причини пропуску строку для прийняття спадщини. При цьому необхідно виходити з того, що поважними є причини, пов'язані з об'єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій.

Згідно п. 2 листа ВССУ з розгляду цивільних та кримінальних справ від 16.05.2013 № 24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» вбачається, що судом не можуть бути визнані поважними такі причини пропуску строку для подання заяви про прийняття спадщини як юридична необізнаність позивача щодо строку та порядку прийняття спадщини, необізнаність особи про наявність спадкового майна, похилий вік, непрацездатність, незнання про існування заповіту, встановлення судом факту, що має юридичне значення для прийняття спадщини (наприклад, встановлення факту проживання однією сім'єю), невизначеність між спадкоємцями хто буде приймати спадщину, відсутність коштів для проїзду до місця відкриття спадщини, несприятливі погодні умови.

Помилковою є практика судів, які визнають причини пропуску строку для подання заяви про прийняття спадщини поважними із порушенням вимог ч. 2 ст. 59 ЦПК, відповідно до якої обставини, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Позивач причиною пропуску шестимісячного строку для прийняття спадщини зазначає, що не знала про розлучення дідуся і бабусі. Вказала, що не хотіла звертатися їз заявою про прийнятя спадщини після діда для того, щоб її бабуся успадкувала всю квартиру повністю. При цьому, надала суду копію свідоцтва про розірвання шлюбу (Т. 2 а.с. 243), пояснивши, що знайшла його у старих документах.

Через деякий час у судовому засіданні на запитання суду про те, коли саме дізналася про розірвання шлюбу та за яких обставин, позивач конкретної відповіді не надала та зазначила, що свідоцтво про розірвання шлюбу їй надала подруга бабусі.

Вказані пояснення критично оцінюються судом.

Доказів, які б підтверджували поважність пропуску встановленого законодавством шестимісячного строку, суду не надано, що, в свою чергу, є підставою для відмови у задоволенні позовних вимог в частині продовження строку для прийняття спадщини.

Що стосується розпорядження ОСОБА_6 ? своєю частиною квартири шляхом укладання договору довічного утримання від 13.12.2006 року між ОСОБА_6, ОСОБА_4 і ОСОБА_5, то суд прийшов наступного висновку.

Відповідно до ч. ч. 1, 4 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу; якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до ч. ч. 2, 3, 5 ст. 203 ЦК України особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до ч. 1 ст. 225 ЦК України, правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.

Позивач посилається як на недійсність укладеного договору неналежне його виконання набувачами квартири ОСОБА_4 та ОСОБА_5.

Так, ОСОБА_1 зазначає, що відповідно до п. 4.1 спірного договору довічного утримання відповідачі зобов'язані повністю утримувати відчужувача, забезпечуючи її харчуванням, доглядом, необхідною допомогою. Зокрема п. 4.6 цього ж договору передбачено, що загальна вартість матеріального забезпечення становить 200 грн.

Зазначена сума в договорі в більше ніж в 2 рази менше мінімального прожиткового мінімуму, встановленого станом на 01.10.2006 року ЗУ «Про державний бюджет України на 2006 рік» від 20.10.2005 року № 3235-IV.

При цьому, зазначає позивач, матеріальної або будь-якої допомоги ОСОБА_6 не потребувала, так як матеріально була забезпечена та могла сама себе обходити. Достатній матеріальний стан підтверджується виписками з рахунків, відкритих на її ім'я в Ощадбанку.

Разом з тим, суд зазначає, що неналежне виконання сторонами умов договору не може бути підставою для визнання правочину недійсним.

Що стосується дотримання вимог законодавства в момент вчинення договору довічного утримання від 13.12.2006 року, то вони дотримані в повному обсязі

Обставини того, що спірний договір укладався ОСОБА_6 без її внутрішньої волі, направленої на реальне настання наслідків договору, то вони свого підтвердження під час розгляду справи не знайшли.

Так, згідно листа нотаріуса Алєксєєвої Г.А. (Т. 1 а.с. 30), яка посвідчувала спірний правочин, вбачається, що ОСОБА_6 декілька раз приходила в нотаріальну контору і отримувала детальні роз'яснення і консультації по питанню укладення договору довічного утримання. Під час бесіди зі сторонами нотаріус пересвідчилася в їх дієздатності, в тому, що сторони перебувають при розумі та пам'яті, розуміють значення своїх дій, усвідомлюють правові наслідки укладання договору довічного утримання.

Підготовлений нотаріусом проект договору сторони прочитали та підписали.

Згідно висновків судово-психіатричної експертизи від 31 грудня 2013 року ОСОБА_6 на період укладення договору довічного утримання 13 грудня 2006 року усвідомлювала значення своїх дій та керувала ними. (т. 2 а.с. 170-172)

Також з матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_6 до 13.12.2006 р. (дата укладення спірного договору) укладала договори довічного утримання та заповіти, у подальшому їх розривала чи змінювала.

Вказані обставини свідчать про цілеспрямованість та усвідомлення дій ОСОБА_6

Згідно п. 5 постанови пленуму ВСУ від 07.02.2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» вбачається, що вирішуючи питання про правомірність набуття права власності, суд має враховувати, що воно набувається на підставах, які не заборонені законом, зокрема на підставі правочинів. При цьому діє презумпція правомірності набуття права власності на певне майно, яка означає, що право власності на конкретне майно вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (стаття 328 ЦК).

Згідно п. 8 постанови пленуму ВСУ за №9 від 06.11.2009 р. «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» відповідно до частини першої статті 215 ЦК ( 435-15 ) підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК, саме на момент

вчинення правочину.

Враховуючи викладене, суд прийшов до висновку, що сторонами в момент вчинення договору довічного утримання від 13.12.2006 р. дотримані всі вимоги законодавства.

Та підстава, що ОСОБА_6 незаконно отримала у власність в порядку спадкування ? частину квартири та у подальшому нею розпорядилася не може бути підставою для визнання договору довічного утримання недійсним в частині 1/2, оскільки суд вважає, що ОСОБА_1 пропустила без поважних причин строк для прийняття спадщини після діда, а тому розпорядження дідовою ? частиною квартири за адресою: АДРЕСА_1, шляхом укладання договору довічного утримання від 13.12.2006 року між ОСОБА_6, ОСОБА_4 і ОСОБА_5 не порушує її прав та інтересів як спадкоємця.

Оскільки позовна вимога про визнання недійсним свідоцтва про право власності на квартиру АДРЕСА_1 є похідною, то у її задоволенні слід також відмовити.

Керуючись ст.ст. 212-215 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити частково.

Визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом від 01.03.2000 року, видане ОСОБА_6 державним нотаріусом Другої Житомирської державної нотаріальної контори Симон Є. Ю., реєстровий № 1-545 (спадкова справа №157/2000р.) на ? частину квартири за адресою: АДРЕСА_1.

У задоволенні решти позовних вимог - відмовити.

Рішення може бути оскаржене до апеляційного суду Житомирської області через Богунський районний суд міста Житомира шляхом подання апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні під час проголошення рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії рішення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку на його оскарження.

Суддя В.О.Корицька