АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02 квітня 2015 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду міста Києва в складі:

головуючого: Невідомої Т.О.

суддів: Пікуль А.А., Побірченко Т.І.

при секретарі: Бугаю О.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві справу за апеляційними скаргами ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 та ОСОБА_3 в інтересах ОСОБА_4 на рішення Святошинського районного суду м. Києва від 04 лютого 2015 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про визнання права власності на нерухоме майно та за зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про встановлення факту відновлення порушеного права власності на частину спільного майна подружжя,

№ апеляційного провадження: №22-ц/796/4508/2015
Головуючий у суді першої інстанції: Лопатюк Н.Г.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Невідома Т.О.

в с т а н о в и л а:

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 04 лютого 2015 року позов ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про визнання права власності на нерухоме майно задоволено частково.

Визнано за ОСОБА_2право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1.

Зустрічний позов ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про встановлення факту відновлення порушеного права та визнання права власності на частину спільного майна подружжя задоволено частково.

Визнано за ОСОБА_4 право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1.

В задоволенні іншої частини зустрічного позову відмовлено.

Не погодившись із таким рішенням суду, ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи та неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просив рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_2 задовольнити в повному обсязі, а в задоволені зустрічного позову відмовити. Зазначає, що відповідно до угоди про розлучення і поділ майна від 22 червня 2011 року ОСОБА_4 зобов'язалася передати належну їй частку квартири АДРЕСА_1 у його власність та передати оригінали правовстановлюючих документів на це нерухоме майно. Проте, відповідачем за первісним позовом не було виконано умови зобов'язання належним чином, а тому апелянт має достатні правові підстави для визнання за ним права приватної власності на спірну квартиру. На думку апелянта, суд не застосував норми матеріального права, які підлягають застосуванню до даних правовідносин.

Також, не погодившись із ухваленим рішенням, ОСОБА_3 в інтересах ОСОБА_4 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи та неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просив рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_4 задовольнити в повному обсязі, а в задоволені первісного позову відмовити. На думку апелянта, задовольняючи частково позовні вимоги ОСОБА_2, суд першої інстанції в порушення принципу диспозитивності змінив правову підставу заявленого первісного позову. Так, замість положень п.п. 8.1, 8.2 Угоди про розлучення і поділ майна від 22 червня 2011 року та п. 1 ст. 328, п. 1 ст. 526 ЦК України, якими позивач обґрунтовував свій позов, судом було застосовано положення ч. 1 ст. 61 та ч. 1 ст. 70 СК України, на які позивач по первісному позову взагалі не посилався, що свідчить про те, що суд першої інстанції в порушення ч. 1 ст. 11 ЦПК України вийшов за межі заявлених позовних вимог. Крім того, відмовивши частково в задоволені зустрічних позовних вимог, суд виявив свою упередженість у розгляді даної справи, оскільки не навів мотивів такої відмови та не надав жодної оцінки доказам, наявним в матеріалах справи, чим порушив вимоги ч. 3 ст. 215 ЦПК України. Також зазначає, що суд задовольнивши частково зустрічний позов, необґрунтовано відмовив у стягненні витрат на правову допомогу понесених відповідачем.

В судове засідання з'явився представник ОСОБА_4 - ОСОБА_3, проте, останній залишив залу судового засідання на стадії вирішення заяви про відвід колегії суддів та просив розглядати справу без його участі та участі його довірителя ОСОБА_4

ОСОБА_2 та його представник в судове засідання не з'явилися, про час та місце апеляційного розгляду справи повідомлені належним чином, про що свідчить зворотні повідомлення про вручення поштових відправлень. За таких обставин колегія суддів відповідно до вимог ч. 2 ст. 305 ЦПК України вважала за можливе слухати справу за відсутності сторін.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, з'ясувавши обставини справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 задоволенню не підлягає, а апеляційна скарга ОСОБА_3 в інтересах ОСОБА_4 підлягає задоволенню частково.

Ухвалюючи рішення суд першої інстанції вважав встановленими наступні обставини.

04 лютого 1983 року у Центральному відділі реєстрації шлюбів м. Києва з державним Центром розвитку сім'ї між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 було укладено шлюб, про що в Книзі реєстрації шлюбів зроблено відповідний актовий запис № 389 (т.1, а.с.35).

Згідно договору купівлі-продажу квартири, укладеного 19 грудня 1992 року між Ленінградською районною державною адміністрацією в м. Києві в особі Нечипоренко Т.М. та ОСОБА_4 в особі повіреної ОСОБА_8, що діяла за дорученням, посвідченого державним нотаріусом Вісімнадцятої Київської державної нотаріальної контори Рильською Л.С. та зареєстрованого в реєстрі 1с-1773, ОСОБА_4 купила квартиру, яку вона займала АДРЕСА_1 (т.1, а.с.19-20,88).

З моменту реєстрації шлюбу сторони проживали разом в Україні, на початку 2000-х років виїхали до Канади, де й проживали разом до моменту припинення сімейних стосунків.

22 червня 2011 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 в Канаді було укладено Угоду про розлучення і поділ майна, яка передбачала ряд визначених та врегульованих питань між сторонами, зокрема, п.2 угоди до набутого за час шлюбу нерухомого майна, яке підлягає поділу, було віднесено квартиру АДРЕСА_1. Відповідно до п.8.1. укладеної угоди ОСОБА_4 зобов'язалася передати свою долю української нерухомості, а саме спірної квартири, на суму 10 000 доларів США, яка повинна бути їй виплачена з частки ОСОБА_2 від продажу їхнього іншого подружнього житла у Канаді, ОСОБА_2 (т.1 а.с.27-34).

На виконання вказаної Угоди, ОСОБА_4 на підставі усного договору доручення, довіреністю від 26 липня 2011 року уповноважила ОСОБА_2 управляти та розпоряджатись (з правом здачі в оренду, продажу за ціну та на умовах на власний розсуд, обміну або відчуження іншим шляхом, в тому числі і з правом отримання дублікату правовстановлюючого документу) належну їй на праві приватної власності квартиру АДРЕСА_1, терміном дії довіреності до 26 липня 2014 року (т.1, а.с.21).

В подальшому, ОСОБА_4 довіреністю від 19 вересня 2011 року уповноважила ОСОБА_11 та ОСОБА_12 представляти її інтереси та, крім іншого, щодо дарування або укладання договору дарування частини у праві спільної сумісної власності подружжя на квартиру, ОСОБА_2, а саме квартири АДРЕСА_1, терміном дії довіреності до 19 вересня 2014 року (т.1, а.с.22).

Згідно свідоцтва про розлучення, виданого Відділом з питань сім'ї Верховного суду Онтаріо (Канада) на підставі рішення суду від 11 жовтня 2011 року, яке набрало законної сили 11 листопада 2011 року, шлюб між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 припинено (т.1, а.с.106).

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 26 січня 2012 року позов ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про розірвання шлюбу задоволено, шлюб, зареєстрований 04 лютого 1983 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 розірвано, після розірвання шлюбу прізвища подружжя залишено без змін (т.1 а.с.36-37).

За встановлених обставин суд першої інстанції дійшов висновку про наявність підстав для часткового задоволення як основного так і зустрічного позову.

При цьому, суд першої інстанції виходив з положень ст. ст. 61, 70 СК України, ст. 368 ЦК України та вважав, що спірна квартира придбана подружжям ОСОБА_2 в період шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю і належить сторонам в рівних частинах.

Виходячи з наявних у матеріалах справи та досліджених судом першої інстанції письмових доказів суд апеляційної інстанції приходить до висновку про те, що обставини, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими при вирішенні справи доведені.

Висновки суду щодо підстав для часткового задоволення як основних так і зустрічних позовних вимог відповідають обставинам справи та положенням матеріального закону.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 про те, що висновки суду не відповідають обставинам справи, про порушення судом норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, не можуть бути прийняті судом апеляційної інстанції в якості підстав для скасування оскаржуваного рішення враховуючи наступне.

Як було встановлено в ході судового розгляду, на початку 2000-х років подружжя ОСОБА_2 виїхали для проживання до Канади, де й проживали разом до моменту припинення шлюбних відносин.

Як убачається із довіреності від 26 липня 2011 року ОСОБА_4 є громадянином Канади (т.1 а.с.21).

Розгляд цивільних справ з іноземним елементом здійснюється за «законом суду», тобто юридичною підставою застосування іноземного права на території України є норми ЦПК України, Закон України «Про міжнародне приватне право».

Визначаючи право, яке підлягає застосуванню до спірних правовідносин, ускладнених іноземним елементом, колегія суддів виходить з положень Закону України «Про міжнародне приватне право», СК України, ураховуючи те, що між сторонами відсутні домовленості про вибір права, що підлягає застосуванню до змісту правовідносин, які виникли між сторонами у зв'язку з укладенням угоди, а також щодо майнових відносин подружжя.

Ураховуючи, що предметом спору, переданого на вирішення суду є майнові відносини подружжя, визначаючи право, яке підлягає застосуванню до спірних правовідносин, колегія суддів виходить з колізійних норм сімейного права, передбачених Законом України «Про міжнародне приватне право», визначених розділом ІХ цього Закону.

Відповідно до положень ст. 61 Закону України «Про міжнародне приватне право» подружжя може обрати для регулювання майнових наслідків шлюбу право особистого закону одного з подружжя або право держави, у якій один з них має звичайне місце перебування, або, стосовно до нерухомого майна, право держави, у якій це майно знаходиться.

Так, пред'являючи позов про визнання права власності на нерухоме майно ОСОБА_2 посилався на порушення його прав за Угодою про розлучення і поділ майна від 22 червня 2011 року в частині виконання відповідачкою цієї угоди щодо нерухомого майна, яке знаходиться на території України, а саме квартири АДРЕСА_1, а тому правом, яке підлягає застосуванню до даних спірних правовідносин, є право України.

Відповідно до з ч. 1 ст. 69 Сімейного кодексу України, майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі.

Згідно ч. 2 ст. 69 СК України, дружина і чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою.

Частиною 1 статті 70 СК України, визначено, що у разі поділу майна, що є об'єктом прана спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Відповідно до вимог ч. 3 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що квартира АДРЕСА_1 є спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_2 і частки кожного з них є рівними.

В обґрунтування заявлених позовних вимог ОСОБА_2 посилався на угоду про розлучення та розподіл майна, укладену сторонами 22 червня 2011 року (т.1, а.с.7, 27-34).

В порушення вимог ст. 64 ЦПК України суду не був наданий оригінал даної угоди або належним чином завірена копія, наявна в матеріалах справи ксерокопія не є належним доказом в розумінні вимог чинного процесуального законодавства.

Згідно вимог ч. 2 ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою. Договір про поділ житлового будинку, квартири, іншого нерухомого майна, а також про виділ нерухомого майна дружині, чоловікові зі складу усього майна подружжя має бути нотаріально посвідчений.

Як убачається із ксерокопії угоди наявної в матеріалах справи, остання не є нотаріально посвідченим договором.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин) (ч.2 ст. 215 ЦК України).

У разі не додержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним (ч.1 ст. 220 ЦК України).

Відповідно до ч.2 ст. 31 Закону України «Про міжнародне приватне право» форма правочину щодо нерухомого майна визначається відповідно до права держави, у якій знаходиться це майно, а щодо нерухомого майна, право на яке зареєстроване на території України, - право України.

Таким чином, угода між подружжям ОСОБА_2 від 22 червня 2011 року на підставі вимог вищевикладеного чинного законодавства є нікчемною та такою, що не створює юридичних наслідків для сторін.

Будь-яких належних доказів на підтвердження факту того, що ОСОБА_2 пропонував укласти нотаріально посвідчену угоду, а інша сторона - ОСОБА_4 або її представники ухилилися від його нотаріального посвідчення суду не надано.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_3 в інтересах ОСОБА_4 щодо порушення принципу диспозитивності, колегія суддів відхиляє з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 11 ЦПК України принципу диспозитивності цивільного судочинства суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпорядження своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Таким чином, суд не може встановлювати наявність чи відсутність порушення права без звернення особи, поданого відповідно до вимог процесуального закону.

При цьому, предметом позову є матеріально-правова вимога позивача до відповідача, а підставою - посилання на належне йому право, юридичні факти, що призвели до порушення його права, та правове обґрунтування необхідності його захисту.

Як убачається із тексту позовної заяви (т.1 а.с.2-5) ОСОБА_2 заявив позов про визнання права власності на нерухоме майно та просив визнати за ним право власності на квартиру АДРЕСА_1, в якості правового обґрунтування позову ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 посилався на ст. ст. 60, 69, 70 СК України (т.1 а.с.4).

Таким чином, ОСОБА_2, звернувшись до суду з позовом про визнання за ним права власності та обґрунтовуючи свої вимоги положеннями ст. ст. 60, 70 СК України, фактично поставив питання про поділ майна подружжя.

В свою чергу, застосувавши зазначені норми сімейного права, суд першої інстанції правомірно провів поділ спільного майна подружжя, при цьому, колегія суддів не вбачає виходу за межі заявлених позивачем вимог.

Відповідно до прохальної частини зустрічного позову ОСОБА_3 в інтересах ОСОБА_4 заявив вимоги про:

- визнати відсутність правових підстав для звернення до суду у ОСОБА_2 з первинною позовною заявою, встановити наступні юридичні факти:

- факт повної юридичної готовності відповідача по первинному позову до укладення нотаріально посвідченої угоди дарування квартири АДРЕСА_1 - у власність позивачу по первинному позову.

- факт відмови позивача по первинному від укладення нотаріально посвідченого договору дарування, та відмови від добровільного отримання ним права власності на квартиру АДРЕСА_1.

- факт відмови від пропозиції представника відповідача по первинному позову, укласти Мирову угоду, згідно тексту якої відповідач по первинному позову повністю визнала би право власності позивача по первинному позову на квартиру АДРЕСА_1.

- Визнати за ОСОБА_4 долю у спільному майні подружжя у розмірі 1/2 кватири АДРЕСА_1.

Відповідно до вимог ч.1 ст.3 ЦПК України кожна особа має право і порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваний прав, свобод чи інтересів.

Захист цивільних прав - це застосування цивільно-правових засобів з метою забезпечення цивільних прав.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України (ст.4 ЦПК України).

Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відтак зазначена норма визнає об'єктом захисту порушене, невизнане або оспорене право чи цивільний інтерес.

Порушення права пов'язано з позбавленням його володільця можливості здійснити(реалізувати) своє право повністю або частково.

При оспоренні або невизнання права виникає невизначеність у праві, викликане поведінкою іншої особи.

Таким чином, порушення, невизнання або оспорення суб'єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту.

Способи захисту цивільного права і інтересів зазначені в статті 16 ЦК України.

Статтею 16 Цивільного кодексу України закріплено перелік способів захисту цивільних прав та інтересів, згідно з яким кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно ч. 2 ст. 16 ЦК України, способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов'язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень ст.ст. 55,124 Конституції України та ст..13 Конвенції про захист прав люд лити і основоположних свобод ( далі - Конвенція), відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом.

Оскільки положення Конституції України та Конвенції мають вищу юридичну силу ( ст.ст.8,9 Конституції), а обмеження матеріального права суперечать цим положенням, порушення цивільного права чи цивільного інтересу підлягають судовому захисту і у спосіб, не передбачений законом, зокрема ст.16 ЦК України, але який є ефективним засобом захисту, тобто таким, що відповідає змісту порушеного права, характеру його порушення та наслідкам, спричиненим цим порушенням.

Виходячи із системного аналізу зазначених положень чинного законодавства, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції вірно обрано спосіб захисту порушеного права ОСОБА_4 шляхом визнання за нею права власності на частину спірної квартири, вимоги ж про встановлення фактів не є вимогами у розумінні ст. 3 ЦПК України, оскільки не містять посилань як на право, яке є порушеним, так і на спосіб його захисту.

Доводи апеляційної скарги щодо розгляду справи неповноважним судом є також безпідставними, оскільки заява про відвід судді були вирішені відповідно до вимог ст. ст. 20, 24 ЦПК України.

Посилання в апеляційній скарзі на практику ЄСПЧ не спростовує висновків суду першої інстанції та не впливає на їх правильність.

Враховуючи викладене, апеляційний суд приходить до висновку про те, що судом першої інстанції дана належна оцінка доводам сторін у сукупності з наданими сторонами доказами, висновки суду відповідають обставинам справи, доводи викладені у апеляційних скаргах, не спростовують їх, а тому підстав для скасування оскаржуваного рішення не має.

В той же час заслуговують на увагу доводи апеляційної скарги ОСОБА_3 щодо залишення без задоволення вимог про відшкодування витрат на правову допомогу та не вирішення судом питань щодо інших судових витрат.

Задовольняючи частково зустрічні позовні вимоги, судом першої інстанції було безпідставно відмовлено у стягненні на користь відповідача понесених судових витрат, пов'язаних з оплатою правової допомоги та судового збору.

У відповідності до вимог ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.

Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволені яких позивачеві відмовлено.

У відповідності до вимог ст.84 ЦПК України витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги.

Граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлюється законом.

Як убачається із матеріалів справи 15 лютого 2014 року ОСОБА_4 уклала договір про надання адвокатських послуг з ОСОБА_3 (т.1 а.с.206).

Відповідно до акту виконаних робіт від 02 червня 2014 року відповідач сплатила 4 384 грн. 80 коп.

Розмір понесених відповідачем витрат на правову допомогу відповідає вимогам Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах».

Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат колегія суддів виходить з наступного.

ОСОБА_2, звернувшись до суду сплатив судовий збір у загальному розмірі 1 614, 71 грн., пропорційно до задоволених вимог відшкодуванню підлягає 807,35 грн.

ОСОБА_4 сплатила судовий збір у розмірі 1 369,31 грн., витрати на правову допомогу - 4 384,80 грн., а всього 5 754,11 грн.

Відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України ОСОБА_4 повинні бути відшкодовані судові витрати у розмірі 4 946,76 грн. (5754,11 - 807,35), у зв'язку з чим ухвалене судом рішення підлягає зміні.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 309, 314, 316, 317 ЦПК України, колегія суддів,

В И Р І Ш И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 відхилити.

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 в інтересах ОСОБА_4 задовольнити частково.

Рішення Святошинського районного суду м. Києва від 04 лютого 2015 року змінити.

Резолютивну частину рішення доповнити абзацом шостим наступного змісту.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 судові витрати в розмірі 4 946 (чотири тисячі дев'ятсот сорок шість) грн. 76 коп.

В решті рішення залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржено до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили, шляхом подання касаційної скарги до цього суду.

Головуючий: Т.О. Невідома

Судді: А.А. Пікуль

Т.І.Побірченко