Справа № 459/4728/14 Головуючий у 1 інстанції: Грабовський В.В.
Провадження № 22-ц/783/2669/15 Доповідач в 2-й інстанції: Бакус В. Я.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 березня 2015 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області у складі:

головуючого: судді Бакуса В.Я.,

суддів: Гірник Т.А., Левика Я.А.,

секретаря: Глинського О.А.,

з участю: представника позивача - ПАТ КБ «ПриватБанк» - Жарського І.Р., відповідача ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» (надалі ПАТ «Приватбанк») на рішення Червоноградського міського суду Львівської області від 04 лютого 2015 у справі за позовом ПАТ «Приватбанк» до ОСОБА_3, ОСОБА_4, які діють в інтересах неповнолітніх дітей - ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, з участю третьої особи - органу опіки та піклування виконавчого комітету Червоноградської міської ради Львівської області, про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення з квартири, -

встановила:

рішенням Червоноградського міського суду Львівської області від 04 лютого 2015 року у задоволені вказаному вище позові відмовлено.

Рішення суду оскаржив позивач, просить його скасувати й ухвалити нове рішення, яким задовольнити його вимоги, посилаючись на те, що рішення суду є незаконним, винесене з порушенням норм матеріального та процесуального права. Так, зокрема, апелянт зазначає, що суд прийшов до помилкового висновку про те, що звернення на предмет іпотеки неможливо, оскільки існують положення Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», оскільки, як зазначає апелянт, суд повинен був звернути стягнення на предмет іпотеки і в крайньому випадку відстрочити виконання рішення до моменту втрати цим законом чинності.

ОСОБА_4 та представник органу опіки та піклування виконавчого комітету Червоноградської міської ради Львівської області в судове засідання не з'явилися, хоча належним чином були повідомлені про час та місце розгляду справи, що підтверджується рекомендованими повідомленнями про вручення поштового відправлення щодо часу та місця розгляду справи.

За таких обставин, у відповідності до ч.2 ст.305 ЦПК України, їх неявка не перешкоджає розглядові справи,.

Заслухавши суддю-доповідача, учасників процесу - представника позивача - ПАТ КБ «ПриватБанк» - Жарського І.Р. на підтримання апеляційної скарги, відповідача ОСОБА_3 на заперечення апеляційної скарги, вивчивши матеріали та обставини справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та позовних вимог, колегія суддів приходить до висновку про часткове задоволення апеляційної скарги з наступних підстав.

Відповідно до ст.213 ЦПК рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтвердженими тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Проте зазначеним вимогам рішення суду не відповідає.

Встановлено, що у жовтні 2014 року, з урахуванням уточнених вимог, ПАТ «ПриватБанк» звернулося до суду з вказаним позовом та просило звернути стягнення на квартиру АДРЕСА_1, яка є предметом іпотеки, шляхом продажу предмету іпотеки позивачем з укладенням від свого імені договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою-покупцем, з отриманням витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, з реєстрацією правочину купівлі-продажу предмету іпотеки в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, з отриманням дублікатів правовстановлюючих документів на нерухомість у відповідних установах, підприємствах або організаціях незалежно від форм власності та підпорядкування, з можливістю здійснення ПАТ «Приватбанк» всіх передбачених нормативно-правовими актами держави дій, необхідних для продажу предмету іпотеки.

На обґрунтування своїх вимог позивач посилається на те, що 10 вересня 2007 року між ним та відповідачем ОСОБА_3 укладено кредитний договір № CGR0GК00240543, згідно з яким відповідач отримав кредит у розмірі 20 850,00 дол. США зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 10,08 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном поверненням 10.09.2037 року. На забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором ними був укладений договір іпотеки від 10 вересня 2007 року № CGR0GК00240543, згідно з яким позичальник надав в іпотеку нерухоме майно, а саме вищевказану квартиру, що належить йому на праві власності. Обумовлена сторонами договору іпотеки ціна предмету іпотеки складає 151 500 грн. 00 коп. Договором іпотеки передбачене право іпотекодавця на реєстрацію у предметі іпотеки осіб лише при умові отримання від іпотекодержателя письмової згоди на такі дії. Враховуючи той факт, що іпотекодержатель не надавав своєї згоди на відповідну реєстрацію осіб за адресою предмета іпотеки, вважає, що їх реєстрація у ньому є порушенням умов договору та ст. 629 ЦК України, а відтак зняття таких осіб з реєстраційного обліку є захистом прав іпотекодержателя та повинне відбуватись на підставі рішення суду. А оскільки боржник свої зобов'язання по кредитному договору належним чином не виконував, внаслідок чого у нього утворилась заборгованість перед банком, яка станом на 30.09.2014 року становить в загальній сумі (з урахуванням відсотків, пені та комісії) 27 150, 33 дол. США, що еквівалентно 351 325,31 грн., просив задовольнити його вимоги.

Встановлено, що не заперечують сторони, 10 вересня 2007 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк» (правонаступником якого є ПАТ КБ «ПриватБанк») та ОСОБА_3 укладено кредитний договір № CGR0GК00240543 (а.с.14-16, 22-24).

Відповідно до умов цього договору відповідач отримав кредит на придбання житла в розмір 15 000 доларів США, а також на сплату страхових платежів в сумі 5 850 доларів США зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 0,84 % на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом, винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 0,2 % від суми виданого кредиту щомісяця, а також 1,2 % від суми наданого кредиту одноразово в момент надання кредиту, з кінцевим терміном повернення кредитних коштів 10 вересня 2037 року включно.

Отримання коштів не заперечується сторонами та підтверджується ордером-розпорядженням № 921 від 10.09.2007 року (а.с.17).

У забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором ЗАТ КБ «ПриватБанк» і позичальник уклали договір іпотеки № CGR0GК00240543 від 10 вересня 2007 року, згідно з яким ОСОБА_3, як власник, надав в іпотеку нерухоме майно - квартиру АДРЕСА_1. Обумовлена сторонами договору іпотеки ціна предмета іпотеки складає 151 500 грн. 00 коп. Квартира загальною площею 57,20 кв. м, житлова - 38,0 кв. м (а.с.18-20).

Іпотечним договором передбачено, що іпотекодержатель має право у разі невиконання або неналежного виконання позичальником основного зобов'язання, задовольнити свої забезпечені іпотекою вимоги шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки (п.22). Іпотека діє до припинення основного зобов'язання (п.28). Договір іпотеки сторонами не оскаржується.

Як вбачається з матеріалів справи позов до суду пред'явлено ПАТ «ПриватБанк» у зв'язку з неналежним виконанням боржником за кредитним та іпотечним договорами своїх зобов'язань щодо погашення кредиту, реєстрації в квартирі осіб без дозволу іпотекодержателя.

Так, відповідно до розрахунку заборгованості станом на 30.09.2014 р. заборгованість за кредитним договором становить 27 150,32 долари США , в тому числі: 14 616,78 долари США заборгованості за кредитом, в тому числі прострочене тіло - 33,59; заборгованість за відсотками - 6 789,51 долар США, в тому числі прострочені - 5 682,55 долари США; заборгованість з комісії - 805,31; заборгованість по пені - 3 627,46; штраф (фіксована частина ) - 19,31 долар США та штраф (відсоток від суми заборгованості) - 1 291,95 долар (а.с.8-10). Сума заборгованості сторонами не оспорюється.

Як вбачається з довідки з місця проживання про склад сім'ї та реєстрації, після укладення договору іпотеки відповідач зареєстрував за адресою своєї квартири дружину та трьох дітей (а.с.29).

Відповідно до статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотекою визнається вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Відповідно до частини п'ятої статті 3 Закону України «Про іпотеку» іпотека має похідний характер від основного зобов'язання і є дійсною до припинення основного зобов'язання або до закінчення строку дії іпотечного договору.

Згідно зі статтею 599 ЦК України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Статтею 629 Цивільного кодексу України встановлено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ст. 11 Закону України «Про іпотеку» майновий поручитель несе відповідальність перед іпотекодержателем за невиконання боржником основного зобов'язання виключно в межах вартості предмета іпотеки.

За загальним правилом ч. 1 ст. 590 ЦК України, звернення стягнення на предмет застави здійснюється за рішенням суду, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст. 33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.

21.08.2014 року на адресу відповідача ПАТ «Приватбанк» було направлено вимогу про дострокове погашення суми кредиту в повному обсязі із відсотками, комісії, штрафними санкціями в 30-ти денний строк з дня отримання цієї вимоги. В протилежному випадку добровільно виселитися з квартири, оскільки банк прийняв рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки, що підтверджується відповідним повідомленням (а.с.12, 13).

Відповідно до ст. 40 Закону «Про іпотеку» звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців.

Статтею 109 ЖК України передбачено, що звернення стягнення на передане в іпотеку житлове приміщення є підставою для виселення всіх громадян, що мешкають у ньому, за винятками, встановленими законом.

Відмовляючи у задоволені вимог позивача, міський суд виходив з того, що відповідно до п.п. 1 п. 1 Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» протягом дії цього Закону не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із ст. 4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно із ст. 5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов'язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що: таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об'єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; загальна площа такого нерухомого житлового майна (об'єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. м для квартири та 250 кв. м для житлового будинку.

Однак з таким висновком колегія суддів погодитись не може з наступних підстав.

Відповідно до змісту Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» протягом його дії не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із статтею 4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно із статтею 5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов'язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об'єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; загальна площа такого нерухомого житлового майна (об'єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. м для квартири та 250 кв. м для житлового будинку.

За своїм змістом вищевказаний Закон встановлює порядок вирішення спорів щодо примусового звернення стягнення на предмети застави та іпотеки, а саме: визначає, що за певних умов та протягом певного проміжку часу таке стягнення не проводиться.

Оскільки Законом не призупиняється дія будь-яких нормативних актів в сфері регулювання кредитних правовідносин, зокрема тих, що визначають правові підстави для звернення у судовому порядку стягнення на відповідні предмети забезпечення, його чинність на час вирішення спору сама по собі не може бути підставою для відмови в задоволенні вимог, оскільки це в свою чергу призвело б до позбавлення конституційного права на звернення до суду за захистом свого права та прийняття рішення щодо захисту такого права.

Отже, встановивши сукупність обставин, що є підставою для задоволення вимог кредитора саме шляхом звернення стягнення на іпотечне майно, суд, ухвалюючи відповідне судове рішення, має відповідно до ст. 217 ЦПК України вирішити питання про зупинення звернення (стягнення) на предмет іпотеки на час дії вказаного Закону, а не відмовляти в позові.

Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки виникає, зокрема, у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, у разі порушення іпотекодавцем обов'язків, встановлених іпотечним договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобов'язання, а в разі його невиконання - звернути стягнення на предмет іпотеки.

Відповідно до ч. 3 ст.33 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Право іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки від свого імені за рішенням суду прямо передбачене в Законі (ч. 1 ст. 38, абз. 4 ч. 1 ст. 39 Закону «Про іпотеку»).

Відповідно до ч. 5 ст. 38 вказаного вище Закону якщо особи, які мають зареєстровані права чи вимоги на предмет іпотеки, не висловили наміру його придбати, іпотекодержатель вправі продати предмет іпотеки будь-якій іншій особі на власний розсуд, що свідчить про те, що будь-яке окреме уповноваження іпотекодавця для цього не потрібне.

Згідно ч. 6 вищезазначеної статті ціна продажу предмета іпотеки встановлюється за згодою між іпотекодавцем і іпотекодержателем або на підставі оцінки майна суб'єктом оціночної діяльності, на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна.

Згідно з ч. ч. 2, 3 ст. 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян і безпритульних дітей» неприпустиме зменшення або обмеження прав та інтересів дітей під час вчинення будь-яких правочинів щодо жилих приміщень.

Органи опіки та піклування здійснюють контроль за дотриманням батьками та особами, які їх замінюють, житлових прав і охоронюваних законом інтересів дітей відповідно до закону.

Встановлено, що на час укладення договору іпотеки (квартири, яка належить лише позичальнику-іпотекодавцю) неповнолітні діти не були зареєстрованими у спірному житловому приміщенні, а відтак не було порушено їхні права на житло на час укладення договору іпотеки.

В той же час, при вирішенні спору колегія суддів враховує, що 07 червня 2014 р. набрав чинності Закон України від 3 червня 2014 р. «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», відповідно до якого протягом його дії, зокрема, не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із ст. 4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно із ст. 5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов'язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об'єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; загальна площа такого нерухомого житлового майна (об'єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. метрів для квартири та 250 кв. метрів для житлового будинку.

А відтак, колегія суддів приходить до висновку про зупинення виконання рішення апеляційного суду на період дії Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті».

Відповідно до ч.2 ст.314 ЦПК України апеляційний суд ухвалює рішення у випадках скасування судового рішення і ухвалення нового або зміни рішення.

Керуючись ст.ст. 303, 305, п. 2 ч. 1 ст. 307, п.п. 1, 4 ч.1 ст. 309, ч. 2 ст. 314, ст.ст. 313, 317 ЦПК України, колегія суддів, -

вирішила:

апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» задовольнити частково.

Рішення Червоноградського міського суду Львівської області від 04 лютого 2015 року скасувати й ухвалити нове рішення, яким позов ПАТ КБ «ПриватБанк» задовольнити частково.

Звернути стягнення на квартиру АДРЕСА_1, загальною площею 57,20 кв. м, житлова - 38,0 кв. м, шляхом продажу цієї квартири як предмету іпотеки на підставі договору іпотеки № CGR0GК00240543 від 10 вересня 2007 року, що укладений між ЗАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_3 і посвідчений приватним нотаріусом Червоноградського міського нотаріального округу Павлик П.О. та зареєстрований в реєстрі за № 1933, на погашення заборгованості за кредитним договором № CGR0GК00240543 від 10 вересня 2007 року, що укладений між ЗАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_3, в сумі 27 150 (двадцять сім тисяч сто п'ятдесят) доларів США 33 (тридцять три) центи, що еквівалентно 351 325 (триста п'ятдесят одна тисяча триста двадцять п'ять) грн. 31 (тридцять одна) коп., шляхом продажу цієї квартири ПАТ КБ «ПриватБанк» з укладенням від свого імені договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою-покупцем. Встановити ціну продажу предмета іпотеки за згодою між іпотекодавцем і іпотекодержателем або на підставі оцінки майна суб'єктом оціночної діяльності, на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна на час продажу предмету іпотеки.

Виселити з квартири АДРЕСА_1, ОСОБА_3, ОСОБА_4 та їх неповнолітніх дітей - ОСОБА_5, ОСОБА_6 та ОСОБА_7.

На період дії Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» виконання рішення зупинити.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення, але може бути оскаржене в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання рішенням законної сили.

Головуючий: Бакус В.Я.

Судді: Гірник Т.А.

Левик Я.А.