Справа № 464/4322/14 Головуючий у 1 інстанції: Чорна С.З.
Провадження № 22-ц/783/1507/15 Доповідач в 2-й інстанції: Гірник Т. А.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 березня 2015 року колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого -судді Гірник Т.А.

суддів Бакуса В.Я., Левика Я.А.

секретар Глинський О.А.

за участю позивача ОСОБА_2 та її представника ОСОБА_3, представника відповідача - ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_5 - ОСОБА_4 на рішення Сихівського районного суду Львова від 8 грудня 2014 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_5 про визнання недійсним договору позики, -

В С Т А Н О В И Л А:

У травні 2014 року ОСОБА_2 звернулась в суд з позовом до ОСОБА_5 про визнання недійсним договору позики. Просила визнати недійсним договір позики від 23 серпня 2011 року укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_5, посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Тишківською Р.І., за реєстровим номером №1719.

Заявою про уточнення позовних вимог від 16 жовтня 2014 року позовні вимоги уточнила та в кінцевому просила з підстав, передбачених ст.233 ЦК України визнати недійсним п.5 договору позики від 23 серпня 2011 року, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_5, посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Тишківською Р.І., за реєстровим номером №1719.

Оскаржуваним рішенням Сихівського районного суду м. Львова від 8 грудня 2014 року позов задоволено. Визнано недійсним п.5 договору позики від 23 серпня 2011 року, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_5, посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Тишківською Р.І., за реєстровим номером №1719. Вирішено питання судових витрат.

Рішення суду оскаржила представник відповідача. Вважає його незаконним, ухваленим з порушенням та неправильним застосуванням норм матеріального та процесуального права, таким, що не відповідає фактичним обставинам справи, які суд вважав встановленими, висновки суду не відповідають фактичним обставинам справи.

Просить рішення скасувати та ухвалити нове, яким у задоволенні позову відмовити. Свої вимоги мотивує тим, що укладаючи договір позики від 23 серпня 2011 року між сторонами були погоджені усі істотні його умови і п.5 зокрема було передбачено, що якщо ОСОБА_2 не поверне суми позики до 15 вересня 2011 року, остання зобов'язується сплатити ОСОБА_5 збитки та моральну шкоду, завдані простроченням виконання зобов'язання в розмірі 50 % від суми позики. У зв'язку з тим, що ОСОБА_2 до вказаної дати суми позики в розмірі 100 000 грн. не повернула, ОСОБА_5 використовуючи всі дозволені чинним законодавством України способи захисту своїх законних прав та інтересів вправі був звернутись до суду про стягнення цієї заборгованості.

Звертаючись до суду з даним позовом ОСОБА_2 вказувала на те, що п.5 договору укладено під впливом тяжкої обставини, а саме терміновою потребою в лікуванні зятя ОСОБА_7, який перебуває на обліку в Комунальному закладі «Львівська обласна клінічна психіатрична лікарня», проте дану обставину тяжкою назвати не можна, оскільки жодних доказів того, що ОСОБА_2 насправді уклала Договір позики під впливом тяжкої обставини і на вкрай невигідних умовах, чи друга сторона правочину скористалась, останньою не надано, рівно так само які доказів того, що ОСОБА_5 були відомі ці обставини і останній ними скористався, як це передбачено ст. 233 ЦК України та п.23 Постанови пленуму ВСУ від 06.11.2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними». Про дані обставини, як підставу позову ОСОБА_5 стали відомі, коли ОСОБА_2 звернулась в суд з позовом про визнання договору позики від 23 серпня 2011 року недійсним.

Зазначає, що відповідно до норм Закону України «Про психіатричну допомогу», надання психіатричної допомоги в Україні є безкоштовним, тому кошти, які позичались у ОСОБА_5 не могли іти на лікування ОСОБА_7

Матеріали справи не містять докази того, як саме позивач розпорядилася отриманими у позику коштами, наприклад відсутні чеки, квитанції, які б свідчили про придбання будь-яких ліків, оплату ОСОБА_7 в стаціонарі Львівської обласної психіатричної лікарні.

Суд, оцінюючи докази подані ОСОБА_2 не з»ясував, що насправді для позивача при укладенні Договору позики від 23 серпня 2011 року не існувало жодних тяжких обставин, невигідних умов його укладення, чим інша сторона правочину могла скористатися, в їх сукупності, натомість безпідставно вважає ці факти доведеними позивачем ОСОБА_2 Допитані в судовому засідання свідки ОСОБА_8 та ОСОБА_9 також не змогли підтвердити факту використання позичених коштів на лікування особи.

Суд всупереч поданим ОСОБА_2 документами самостійно зробив висновок, що на момент підписання Договору позики, а саме 23 серпня 2011 року зять ОСОБА_2 - ОСОБА_7 перебував на стаціонарному лікуванні в Львівській обласній психіатричній лікарні, хоча у Довідці закладу від 19.09.2014 року №122/01-25 у момент підписання Договору позики, а саме 23 серпня 2011 року, ОСОБА_7 на лікуванні не перебував. Вважає, що позичені кошти ОСОБА_2 використала на ремонт житла.

У запереченнях на апеляційну скаргу позивач просить рішення суду першої інстанції залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення. Мотивує тим, що судом всебічно з»ясовані обставини справи. Суд належно оцінив надані позивачем докази укладення п. 5-го договору позики внаслідок збігу тяжких обставин на вкрай невигідних умовах, підтвердженням яких є важка хвороба чоловіка дочки внаслідок отримання останнім важкої черепно-мозкової травми, тривалого лікування в різних медичних установах , в подальшому настання інвалідності , нетривалий період часу по спливу після проведення в 2011 року операції дочці, смерть матері чоловіка в день підписання договору, про що до справи долучено численні докази. Суд врахував повернення суми боргу по спливу незначного періоду часу після обумовленого в договорі, для чого позивачем було взято кредит 13 жовтня 2011 року.

Про розгляді справи, апелянт доводи апеляційної скарги підтримав.

Позивач та її представник підтримали письмові заперечення проти доводів апеляційної скарги.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст.ст.11, 59, 60 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданих відповідно до вимог цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб які беруть участь у справі. При цьому кожна із сторін зобов»язана довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, а обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

У відповідності до вимог ст. 213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обгрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з»ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів вважає, що рішення суду таким вимогам відповідає.

Матеріалами справи встановлено, що 23 серпня 2011 р. між позивачем ОСОБА_2 та відповідачем ОСОБА_5 укладено безвідсотковий договір позики, посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Тишківською Р.І. за реєстровим № 1719. В договорі зазначено, що грошові кошти позичальник отримала до підписання вказаного договору.

За умовами даного договору ОСОБА_2 (позичальник) позичила у ОСОБА_5 (позикодавець) 100 000 грн., які зобов'язувалась повернути до 15 вересня 2011 р. включно.

П. 5 даного договору, сторони домовились, що у випадку, коли ОСОБА_2 не поверне вказану суму до 15.09.2011 року включно, вона зобов'язується оплатити ОСОБА_5 збитки і моральну шкоду, завдані простроченням виконання зобов'язання, в розмірі 50 (п'ятдесят) відсотків від суми позики, тобто фактично повернути 150000 гривен.

Сторони не заперечили, що кошти в сумі 100 000 грн. були повернуті позичальником 13.10.2011 року.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що позивач у відповідності до вимог ст.ст.10, 60 ЦПК України довела достатніми належними та допустимими доказами відповідно до вимог ст.ст. 57-59 ЦПК України наявність тяжкої обставини, за відсутності якої п.5 договору позики було б вчинено не на таких умовах та такий вчинено на вкрай невигідних умовах. Зокрема тяжкими обставинами суд вважав хворобу зятя позивачки ОСОБА_7, який у зв'язку з травмою головного мозку в період 2010 - 2012 р.р. перебував неодноразово на лікуванні у різних медичних установах стаціонарно та амбулаторно, в тому числі більше 10 разів стаціонарно у Львівській обласній психіатричній лікарні і на час підписання договору позики від ІНФОРМАЦІЯ_1 проходив курс лікування, про що до справи долучено численні медичні документи. Тільки із наданої відповіді на запит Комунального закладу «Львівська обласна клінічна психіатрична лікарня» від 04.2012 року за №533/01-43 вбачається, що ОСОБА_7 перебував на стаціонарному лікуванні в КЗ ЛОКПЛ 7 разів, в тому числі в період з 18.04.2011 року по 01.06.11 року, з 09.09.2011 по 28.09.2011 р. та з 23.12.2011 року по 10.01.2012 року. /а.с.16/ . Суду позивачем також подано документи, що підтверджують перебування у шлюбі ОСОБА_7 з дочкою позивача. Згідно копії довідки МСЕК НОМЕР_1 серії НОМЕР_2 від 03.05.12 року особі встановлено другу групу інвалідності. Доказом обізнаності в день підписання договору про смерть свекрухи ОСОБА_10, до справи долучено копію свідоцтва про смерть особи саме ІНФОРМАЦІЯ_1 / а.с. 23/. Суд врахував докази проведення операції у березні 2011 року дочці позивача ОСОБА_11, про що долучено медичні документи /а.с. 24/, а отже збіг тяжких обставин та гостру по требу у коштах, що обумовило укладення договору позики.

Розглядаючи спір, суд також дійшов правильного висновку, що п.5 договору позики укладено на вкрай невигідних умовах, оскільки договір позики укладено 23.08.2011 р. з умовою повернення боргу до 15.09.2011 р., тобто сума 100 000 грн. позичалась на 23 дні. За прострочення повернення боргу позичальник сплачує 50% суми позики, що є еквівалентом 50 000 грн. Отже, допустивши прострочення хоча б на один день, позичальник зобов'язаний сплатити вже 150 000 грн. Такі умови безперечно є невигідні позичальнику, незалежно від того, що позикодавець визначив таку суду як отримані збитки та моральну шкоду. Сам факт взяття на себе зобов»язання при протермінуванні навіть на один день повернення 100 000 гривен основного боргу - повернути ще 50 000 гривен за умовами п.5 договору - є вкрай невигідними умовами для позичальника. Колегія суддів вважає, що позивачем суду першої інстанції доведено, що за відсутності обставин на які вона посилається , нею б не укладався договір на таких умовах.

Відповідно до ч.1 ст. 215 ЦК україни підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою ст. 203 цього Кодексу.

У ч.1 ст. 203 ЦК України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

Згідно з вимогами ч.1 ст. 233 ЦК України правочин, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, може бути визнаний судом недійсним незалежно від того, хто був ініціатором такого правочину.

За змістом ст. 233 ЦК України правочин може бути визнаний судом недійсним якщо його вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п. 23 постанови від 06 листопада 2009 року №9 "Про судову практику розгляду цивіль них справ про визнання правочинів недійсними", правочин може бути визнаний судом недійсним на підставі ст. 233 ЦК, якщо його вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, чим друга сторона правочину скористалася. Тяжкими обставинами можуть бути тяжка хвороба особи, членів її сім'ї чи родичів, смерть годувальника, загроза втратити житло чи загроза банкрутства та інші обставини, для усунення або зменшення яких необхідно укласти такий правочин. Особа (фізична чи юридична) має вчиняти такий правочин добровільно, без наявності насильства, обману чи помилки. Особа, яка оскаржує правочин, має довести, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було б вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах.

Правочини, що вчиняються особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, характеризуються тим, що особа їх вчиняє добровільно, усвідомлює свої дії, але вимушена це зробити через тяжкі обставини, що колегія суддів вважає довела суду позивач у справі.

Звертаючись до суду із відповідним позовом, позивач вказувала на те, що кошти необхідні були для лікування її зятя ОСОБА_7, який знаходиться на обліку у Львівській обласні психіатричній лікарні по при чині перенесення важкої ЧМТ. Колегія суддів вважає, що позивачем надано суду достатньо належних доказів про тяжке захворювання зазначеної особи, а також інших доказів: про смерть матері чоловіка в день підписання договору, попереднього лікування дочки в умовах стаціонару, про що зазначено вище і що безперечно свідчить про виникнення у позивача станом на день укладення договору ряду тяжких обставин, котрі поставили її у становище необхідності термінового відшукання коштів .

Враховуючи суму позики та обумовлену у догові дату її повернення, колегія суддів вважає, що така визначена позивачем з врахуванням необхідності понесення негайних витрат, які безумовно вправі визначати самостійно, на свій розсуд, з врахуванням потреб.

Мотиви апеляційної скарги про відсутність доказів витрачання позичених коштів саме на лікування чоловіка дочки, як на доказ безпідставності позову - не може прийматись до уваги. Договором не передбачалось обов»язок позичальника звітуватись за використані кошти перед позикодавцем, тому позивач не зобов»язана надавати докази використання позичених коштів як відповідачу так і суду. Перевірка таких витрат виходить за межі спору.

Судом обґрунтовано враховано, у тому числі, добросовісність позичальника, оскільки за матеріалами справи убачається, що ОСОБА_2 на підставі Кредитного договору № 298/13/24-1 у ВАТ «Украгазбанк» отримано кредитні кошти у сумі 120 000 гривен, з яких 100 000 гривен повернуто відповідачу у виконання умов договору позики, що визнано стороною відповідача при розгляді справи судом апеляційної інстанції. /а.с. 7/

Тому у суду першої інстанції було достатньо правових підстав визнавати окремі частини договору позики, зокрема п.5 такого недійсним з підстав передбачених ст. 233 ЦК України.

За таких обставин колегія суддів приходить до висновку про відхилення апеляційної скарги та залишення рішення суду першої інстанції без змін..

Керуючись ст.ст. 303, 304, п.1 ч. 1 ст. 307, 308, п.1.ч.1 ст. 313, ч.1 ст. 314,315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів

У Х В А Л И ЛА :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_5 - ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Сихівського районного суду м. Львова від 8 грудня 2014 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий

Судді