Рішення

Іменем України

Справа № 712/6316/15-ц

Провадження 2/712/2044/15

22 липня 2015 року м.Черкаси

Соснівський районний суд м.Черкаси у складі

головуючого-судді Марцішевської О.М.

при секретарі Вдовенко О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до приватного підприємства Медіт-Сервіс про стягнення грошової компенсації за невикористану відпустку при звільненні,

в с т а н о в и в:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ПП Медіт-Сервіс, посилаючись на те, що працював на підприємстві на посаді водія з 01.02.2004р., звільнений 12.03.2009 року за ст.38 КЗпП України. При звільненні з позивачем не був проведений розрахунок, зокрема не була нарахована та виплачена компенсація за невикористану відпустку, оскільки за період роботи відпустка позивачу не надавалась. Просить суд стягнути з відповідача на користь позивача грошову компенсацію за невикористану щорічну відпустку за період роботи з 01.02.2004 року по 12.03.2009 року (5 років 11 днів).

В судовому засіданні позивач та його представник ОСОБА_2 позов підтримали та просили суд позовні вимоги задоволити в повному обсязі. Вказували, що на підприємстві не затверджувались та не доводились до відома працівників графіки про надання відпусток, при звільненні в 2009 році позивач не виявив порушення свого права, оскільки внаслідок правової необізнаності не знав про те, що йому роботодавець мав виплатити грошову компенсацію за невикористані відпустки, фактично про порушення свого права дізнався у травні 2015 року при зустрічі з колишнім працівником даного підприємства ОСОБА_3, який розповів про те, що звертався до суду з даного питання, крім того вказували, що до заявлених позивачем вимог передбачений ст.233 КЗпП України строк не застосовується.

Представники відповідача ОСОБА_4, ОСОБА_5 позов не визнали, вказували, що позивачу при звільненні не була нарахована грошова компенсація за невикористані відпустки в звязку з тим, що в період роботи позивачу надавались відпустки згідно його заяв. Вказували, що на підприємстві складались графіки відпусток, однак позивач за станом здоровя, оскільки зловживав спиртними напоями, часто звертався до адміністрації з заявами про надання частин відпусток поза графіком, за даними заявами позивачу надавались оплачувані відпустки, хоча він міг бути звільнений за статтею, також вказували, що позивач звернувся до суду з пропуском передбаченого ст.233 КЗпП України строку, просили відмовити у задоволенні позову.

Заслухавши пояснення, свідків, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного. Судом встановлено, що ОСОБА_1 працював водієм в ПП Медіт-Сервіс з 01.02.2004р. Наказом № 18 від 12.03.2009 року ОСОБА_1 звільнений з роботи з 12.03.2009 року за ст.38 КЗпП України (за власним бажанням). В день звільнення позивачу не була нарахована та виплачена грошова компенсація за невикористану відпустку, вимог до роботодавця щодо її виплати позивач не предявляв, у червні 2015 року звернувся до суду з даним позовом про стягнення компенсації за невикористану відпустку за весь період своєї роботи з 01.02.2004 року по 12.03.2009 року (5 років та 11 днів).

Відповідно до ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 1 ст. 116 КЗпП Українипри звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок.

Відповідно до статті 83 КЗпП та статті 24 Закону України Про відпусткиу разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки.

Судом встановлено, що в період роботи позивачу щорічно надавались оплачувані відпустки, що підтверджено наданими відповідачем наказами про надання відпусток ОСОБА_1 № 31/1 від 19.08.2006р., № 44 від 4.11.2006р., 11/1 від 29.03.2007р., № 33 від 10.07.2007р., № 42 від 31.08.2007р., № 18 від 18.03.2008р., № 29/1 від 03.06.2008р., № 64/1 ВІД 01.12.2008р., № 39/1-О від 01.10.2005р., № 29/1-1 від 01.08.2005р., № 10 від 16.03.2006р., № 58 від 15.12.2004р., дослідженими в судовому засіданні книгами реєстрації наказів, в також показами свідків - диспетчерів ОСОБА_6, ОСОБА_7, начальника відділу кадрів ОСОБА_4 про те, що згідно заяв позивачу надавались частини щорічної чергової оплачуваної відпустки, про що виносились накази, на підприємстві складались графіки відпусток, однак позивач за станом здоровя, оскільки зловживав спиртними напоями, часто звертався до адміністрації з заявами про надання частин відпустки поза графіком.

Доводи позивача про фальсифікацію відповідачем наданих наказів фактично стосуються посилання на вчинення посадовими особами підприємства діяння, що має ознаки кримінального правопорушення у вигляді підроблення, однак доказів про встановлення даних фактів в порядку кримінально-процесуального законодавства суду не надано, в порядку цивільного судочинства не може встановлюватись винуватість особи у вчиненні кримінального правопорушення.

Посилання позивача на те, що свідки являються працівниками ПП «Медіт-Сервіс» і їх покази можуть бути упередженими спростовуються наданою кадровою документацією підприємства, зокрема наказами про надання відпусток, реєстрація яких не має розбіжностей з книгами реєстрації наказів, згідно пояснень представників відповідача неодноразово кадрова робота на підприємстві перевірялась компетентними державними органами та жодних порушень не було виявлено.

Аналізуючи вище викладене, дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, оцінивши зібрані у справі докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, що в день звільнення 12.03.2009р. з позивачем проведений розрахунок у повному обсязі, грошова компенсація за невикористані відпустки не нараховувалась та не виплачувалась в зв'язку з наданням позивачу відпусток в період його роботи.

Таким чином, зібрані у справі докази та їх оцінка вказують на наявність підстав для задоволення позову.

Положення закону про передбачений ст.233 КЗпП України строк можуть застосовуватися лише у тих випадках,коли буде доведено існування самого субєктивного цивільного права і факт його порушення або оспорювання. Якщо ж під час розгляду справи буде встановлено, що у позивача немає субєктивного права, про захист якого він просить, або ж воно не порушувалось чи не оспорювалось, суд відмовляє в позові за безпідставністю матеріально-правової вимоги.

При подачі позову позивач був звільнений від оплати судового збору, тому оплату судового збору необхідно віднести на рахунок держави відповідно до ст.88 ЦПК України.

Керуючись ст.ст.10,11, 57-59, 88, 212, 214-215 ЦПК України, ст. 41, 83, 116 КзпП України,

ВИРІШИВ:

Відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1 до приватного підприємства Медіт-Сервіс про стягнення грошової компенсації за невикористану відпустку при звільненні за період роботи з 01 лютого 2004 року по 12 березня 2009 року.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до апеляційного суду Черкаської області через суд першої інстанції в 10 денний строк з дня проголошення рішення.

ГОЛОВУЮЧИЙ: