Єдиний унікальний номер 725/2730/15-ц
Номер провадження 2/725/556/15
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25.06.2015 року Першотравневий районний суд м.Чернівців

в складі:

головуючого судді Піхало Н. В.

при секретарі Томко І.Д.

розглянувши у судовому засіданні в залі суду м. Чернівці цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визначення часток померлої у спільному сумісному майні,-

ВСТАНОВИВ:

У травні 2015 року позивачка ОСОБА_1 звернулася до суду із вищевказаним позовом, в обґрунтування якого зазначала, що 13 березня 2014 року померла її мати ОСОБА_3, актовий запис про смерть №577 від 14.03.2014 року, після смерті якої відкрилась спадщина на належне їй на праві власності майно.

При цьому, вказувала, що 24 лютого 2015 року вона звернулася до Першої чернівецької державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини за заповітом, посвідченим Першою чернівецькою державною нотаріальною конторою 19 березня 1999р. за реєстровим №1-1149, зокрема на частку земельної ділянки площею 0,0546 га, цільове призначення якої для обслуговування житлового будинку та господарських будівель, розташованої в м. Чернівці по вул. Севастопольській при житловому будинку за номером 18, за кадастровим №:26:002:0075, яка на праві спільної приватної власності належала ОСОБА_3 та ОСОБА_2 згідно Державного акта на право приватної власності на землю І-ЧВ № 024892 від 15.08.2000 року.

В подальшому, 24 лютого 2015 року державним нотаріусом Першої чернівецької державної нотаріальної контори видане Свідоцтво про право на спадщину за заповітом на 59/200 будинковолодіння, що знаходиться на цій земельній ділянці.

Однак, постановою державного нотаріуса Першої чернівецької державної нотаріальної контори ОСОБА_4 від 24 лютого 2015 року їй відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на земельну ділянку площею 0,0546 га, цільове призначення якої для обслуговування житлового будинку та господарських будівель, розташованої в м. Чернівці по вул. Севастопольській при житловому будинку за номером 18, кадастровим :26:002:0075, у звязку із тим, що не виділена (не визначена) частка земельної ділянки, яка належить спадкодавцю ОСОБА_3, із спільної сумісної власності.

Посилаючись на вказане, просила визначити за ОСОБА_3, яка померла 13 березня 2014 року ? частку у спільному сумісному майні, а саме земельної ділянки площею 0,0546 га, цільове призначення якої для обслуговування будинку та господарських будівель, розташованої в м. Чернівці по вул. Севастопольській при будинковолодінні за №18, кадастровий №:26:002:0075.

У судове засідання позивач та його представник не зявились. При цьому представником позивачки через канцелярію суду подано заяву, в якій він просив розгляд справи на підставі ст. 158 ЦПК України провести у його відсутності.

Відповідачка ОСОБА_3 в судове засідання не зявилася. Про час та місце розгляду справи повідомлялася належним чином. Причину своєї неявки суд не повідомила. При цьому, подала через канцелярію суду заяву, в якій вказала на те, що не заперечує проти задоволення позовних вимог та просила розгляд справи провести у її відсутності.

Ураховуючи наявність поданих сторонами заяв, суд вважає за можливе розгляд справи провести у відсутності сторін та на підставі наявних у справі доказів.

Відповідно до положень ч. 2 ст. 197 ЦПК України судове засідання проводилось без технічної фіксації.

Дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку про те, що позов підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Так, за змістом ст. ст. 10, 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно ч.ч. 1-3 ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Як убачається з матеріалів справи, відповідно до копії Державного Акту про право приватної власності на землю ОСОБА_3 та ОСОБА_3 належить на праві спільної сумісної власності земельна ділянка площею 0,0546 га по вул. Севастопольській, 18 в м. Чернівці, призначеної для обслуговування житлового будинку та господарських будівель (а.с. 8).

13 березня 2014 року померла ОСОБА_3, що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії 1-МИ від 14 березня 2014 року (а.с. 5).

Після її смерті відкрилася спадщина на належне їй на день смерті спадкове майно, у тому числі й на спірну земельну ділянку, співвласником якої вона була.

Крім того, як убачається з матеріалів справи, 24 лютого 2015 року державним нотаріусом Першої чернівецької державної нотаріальної контори позивачу видано Свідоцтво про право на спадщину за заповітом на 59/200 будинковолодіння, що знаходиться на спірній земельній ділянці (а.с. 6).

Однак, постановою державного нотаріуса Першої чернівецької державної нотаріальної контори ОСОБА_4 від 24 лютого 2015 року позивачці відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на земельну ділянку площею 0,0546 га, цільове призначення якої для обслуговування житлового будинку та господарських будівель, розташованої в м. Чернівці по вул. Севастопольській при житловому будинку за номером 18, кадастровим :26:002:0075, у звязку із тим, що не виділена (не визначена) частка земельної ділянки, яка належить спадкодавцю ОСОБА_3, із спільної сумісної власності (а.с. 7).

Зокрема, звертаючись до суду із вказаним позовом, позивачка вказувала на те, що оскільки частки кожного із співвласників у спільній сумісній власності на земельну ділянку не визначено, вона позбавлена можливості у визначеному законом порядку отримати свідоцтво про право власності на спадкове майно й відповідно, з метою захисту своїх прав, просила суд визначити частки кожного із співвласників у праві власності на спірну земельну ділянку.

При цьому, згідно поданої відповідачкою письмової заяви, вона не заперечувала щодо того, що їй та померлій ОСОБА_3 на праві спільної сумісної власності належала спірна земельна ділянки та їх частки у спільному майні були рівними, тому проти задоволення позову не заперечує.

Так, статтею 3 ЦПК України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Способи захисту порушених прав визначені у ст.16 ЦПК України.

Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності.

Згідно ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Відповідно до ч. 1 ст. 125 Земельного кодексу України передбачено, що право власності на земельну ділянку виникають з моменту державної реєстрації цих прав.

Частиною 4 ст. 120 Земельного кодексу України у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду кількома особами право на земельну ділянку визначається пропорційно до часток осіб у праві власності жилого будинку, будівлі або споруд.

Згідно із ч. 4 ст. 86 ЗК України співвласники земельної ділянки, що перебуває у спільній сумісній власності, мають право на її поділ або на виділення з неї окремої частки.

Відповідно до положень ст. 89 Земельного кодексу України земельна ділянка може належати на праві спільної сумісної власності лише громадянам. У спільній сумісній власності перебувають земельні ділянки: подружжя; членів фермерського господарства, якщо інше не передбачено угодою між ними; співвласників жилого будинку.

Володіння, користування та розпорядження земельною ділянкою спільної сумісної власності здійснюються за договором або законом.

Співвласники земельної ділянки, що перебуває у спільній сумісній власності, мають право на її поділ або на виділення з неї окремої частки.

Поділ земельної ділянки, яка є у спільній сумісній власності, з виділенням частки співвласника, може бути здійснено за умови попереднього визначення розміру земельних часток, які є рівними, якщо інше не передбачено законом або не встановлено судом.

Згідно із розясненнями пп. 19-21 постанови Пленуму Верховного Суду України від 16.04.2004 року №7 "Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ" передбачено, що порядок користування спільною земельною ділянкою, у тому числі тією, на якій розташовані належні співвласникам жилий будинок, господарські будівлі та споруди, визначається насамперед їхньою угодою залежно від розміру їхніх часток у спільній власності на будинок.

Таким чином, у разі наявності спору між співвласниками щодо порядку користування земельною ділянкою, який раніше ними не визначався, визначення такого порядку чи поділ земельної ділянки здійснюється в залежності від розміру ідеальних часток на час виникнення спільної часткової власності.

Крім тог, згідно із п. г ч. 1 ст. 87 ЗК України право спільної часткової власності на земельну ділянку виникає за рішенням суду.

При цьому, відповідно до положень ст. 368 ЦК України спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю.

Разом з тим, відповідно до ст. 370 ЦК України, якою регулюється питання про виділ частки із майна, що є у спільній сумісній власності та якою передбачено, що співвласники спільної сумісної власності, як і співвласники спільної часткової власності мають право на виділ у натурі частки із спільного майна з тією лише різницею, що учасники першої не мають завідомо визначених ідеальних часток у праві спільної власності, а відтак, вони мають бути передусім визначені, після чого стає можливим виділ частки в натурі. При визначені розміру часток співвласників у спільній сумісній власності вважається, що вони є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між співвласниками, законом або рішенням суду.

Згідно із положеннями ст. 372 Цивільного кодексу України, у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення.

Також слід зазначити, що згідно із ст. 356 ЦК України, власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

Порядок та підстави визначення часток у праві спільної часткової власності визначено у ст. 357 ЦК України.

Зокрема, зі змісту ст. 357 ЦК України вбачається, що під терміном «визначення часток» законодавець розуміє визначення (встановлення) розміру частки співвласника у спільному сумісному майні.

Крім того, згідно із розясненнями п. 12 Постанови Пленуму Верховного Суду України №7 «Про судову практику у справах про спадкування» від 30 травня 2008 року, за загальними правилами частини другої статті 372 ЦК при поділі майна, що є у спільній сумісній власності, за рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення. У разі смерті співвласника приватизованого будинку (квартири) частки кожного із співвласників у праві спільної власності є рівними, якщо інше не було встановлено договором між ними (частина друга статті 370, частина друга статті 372 ЦК). Частка померлого співвласника не може бути змінена за рішенням суду. Для оформлення права на спадщину закон не вимагає рішення суду про визначення частки спадкодавця.

У разі відмови нотаріуса видати свідоцтво про право на спадщину спадкоємцеві учасника спільної сумісної власності мають право звернутися з позовом про визначення частки майна, належної померлому на праві спільної сумісної власності.

Статтею 372 Цивільного кодексу України передбачено, що майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється.

Таким чином, враховуючи вищенаведене, а також дослідивши та проаналізувавши надані сторонами докази та ураховуючи заяву відповідача, який не заперечує що їй та ОСОБА_3 належало по ? частині у праві спільної сумісної власності на спірну земельну ділянку суд, керуючись законом вважає, що позов підлягає задоволенню й відповідно право спільної сумісної власності на спірну земельну ділянку підлягає припиненню із визначенням часток кожного із співвласників у земельній ділянці по вул. Севастопольській, 18 у м. Чернівці, площею 0,0546 га, відповідно в розмірах по 1/2 частці.

Керуючись ст.ст. 86,87,89, 120, 125 ЗК України, ст. ст. 319, 368, 370, 372 ЦК України, ст.ст. 3, 10, 11, 58, 60, 64, 88, 130, 174, 208, 209, 212-215, 218, 294 ЦПК України суд,-

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити.

Визначити, що розмір частки ОСОБА_3, яка померла 13 березня 2014 року, у земельній ділянці по вул. Севастопольська, 18 в м. Чернівці, площею 0,0546 га, кадастровий номер :26:002:0075, становить 1/2 частини.

Право спільної сумісної власності ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на земельну ділянку по вул. Севастопольська, 18 в м. Чернівці, площею 0,0546 га, кадастровий номер :26:002:0075, припинити.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до апеляційного суду Чернівецької області через Першотравневий районний суд м.Чернівці протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії рішення.

Суддя Першотравневого

районного суду м.Чернівці Н. В. Піхало