УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 липня 2015 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і

кримінальних справ у складі:

головуючого Гвоздика П.О.,

суддів: Амеліна В.І., Євграфової Є.П.,

Євтушенко О.І., Іваненко Ю.Г.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 до ОСОБА_8, ОСОБА_9, третя особа - Залізнична районна адміністрація Львівської міської ради, про демонтаж самочинного будівництва, за касаційними скаргами ОСОБА_8, ОСОБА_9 та ОСОБА_5 на рішення апеляційного суду Львівської області від 03 лютого 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У лютому 2014 року ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 звернулися до суду з позовом до ОСОБА_8, ОСОБА_9, третя особа - Залізнична районна адміністрація Львівської міської ради, про демонтаж самочинного будівництва.

Позивачі зазначали, що вони є власниками будинку АДРЕСА_1, а ОСОБА_8 та ОСОБА_9 є власниками будинку АДРЕСА_2, що межує з належним їм будинком та земельною ділянкою.

Також вказували на те, що відповідачі самовільно зайняли частину належної їм земельної ділянки, а також частину земельної ділянки, що перебуває в комунальній власності на якій провели самочинне будівництво огорожі, веранди-тераси, сараю та гаражу-навісу з порушенням будівельних норм, санітарних та протипожежних вимог, зокрема: огорожу споруджено по межі А-Б згідно державного акта, виданого на їх ім'я, крім того, на межі та частково на території належної їм земельної ділянки добудовано ОСОБА_8 та ОСОБА_9 до будинку веранду-терасу без їх згоди та з порушенням державних будівельних норм, а також збудований відповідачами гараж-навіс порушує будівельні норми та їх права, оскільки зведений на відстані 4,5 м від їхнього житлового будинку та на відстані 0,4 м від їх прибудови, дах якої є односкатним, з нахилом у сторону належної їм земельної ділянки та без облаштування водостічної системи.

У зв'язку з викладеним, позивачі просили зобов'язати ОСОБА_8, ОСОБА_9 знести самочинно збудовані по АДРЕСА_2: веранду-терасу під літ. «а», сарай під літ. «Б», гараж-навіс під літ. «Г», огорожу по межі «А-Б» згідно державного акта на земельну ділянку, виданого на ім'я ОСОБА_4 від 20 січня 2005 року.

Рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 19 вересня 2014 року, в позові відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Львівської області від 03 лютого 2015 року, рішення місцевого суду в частині відмови у задоволенні позовних вимог про демонтаж самочинно збудованих тераси під літ. «а», сараю під літ. «Б», навісу під літ. «Г» по АДРЕСА_2 скасовано та ухвалено в цій частині нове рішення, яким позов задоволено. Зобов'язано ОСОБА_8, ОСОБА_9 знести самочинно збудовані по АДРЕСА_2 терасу під літ. «а», сарай під літ. «Б», навіс під літ. «Г», відповідно до технічного паспорта на садибний (індивідуальний) житловий будинок АДРЕСА_2, виготовленого Обласним комунальним підприємством Львівської обласної ради «Бюро технічної інвентаризації експертної оцінки» станом на 31 березня 2014 року, а в решті рішення суду першої інстанції залишено без змін. Стягнуто в рівних частках з ОСОБА_8, ОСОБА_9 на корись ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 182 грн 70 коп. судового збору за подання позовної заяви та 91 грн 35 коп. судового збору за подання апеляційної скарги.

У касаційних скаргах ОСОБА_9, ОСОБА_8 просять рішення апеляційного суду скасувати та залишити в силі рішення місцевого суду, посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

У касаційній скарзі ОСОБА_5 просить рішення апеляційного суду скасувати в частині відмови у задоволенні позовних вимог про демонтаж огорожі, посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції в цій частині норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Колегія суддів вважає, що касаційні скарги підлягають частковому задоволенню з таких підстав.

Відмовляючи в позові в частині знесення самочинно зведеної огорожі, місцевий суд, з висновками якого в цій частині погодився й суд апеляційної інстанції, виходив із того, що відповідачами її споруджено з дотриманням вимог законодавства.

Скасовуючи рішення місцевого суду в частині відмови в позові про демонтаж тераси, сараю та гаража-навісу і ухвалюючи в цій частині нове рішення про задоволення позову, апеляційний суд, дійшов висновку про те, що оскільки ОСОБА_8 та ОСОБА_9 без дозволу на будівництво, дозволу архітектурно-будівельного контролю на проведення будівельних робіт, належним чином погодженої документації та на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, здійснили прибудову тераси до жилого будинку, а також побудували господарські споруди по АДРЕСА_2, то вони зобов'язані знести вказане самочинне будівництво.

Однак погодитися з таким висновком суду апеляційної інстанції не можна.

Згідно із ч. 2 ст. 376 ЦК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_843425/ed_2014_10_30/pravo1/T030435.html?pravo=1> особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього.

За змістом ч. ч. 4, 7 ст. 376 ЦК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_843425/ed_2014_10_30/pravo1/T030435.html?pravo=1> залежно від ознак самочинного будівництва зазначені в цих пунктах особи можуть вимагати від особи, яка здійснила самочинне будівництво: знесення самочинно збудованого об'єкта або проведення його перебудови власними силами або за її рахунок, приведення земельної ділянки у попередній стан або відшкодування витрат.

З урахуванням змісту вищевказаної правової норми в поєднанні з положеннями ст. ст. 16, 386, 391 ЦК України вимоги про знесення самочинно збудованого нерухомого майна на земельній ділянці, власником або користувачем якої є інша особа, можуть бути заявлені власником чи користувачем земельної ділянки або іншою особою, права якої порушено, за умови доведеності факту порушення прав цих осіб самочинною забудовою.

Зазначені положення узгоджуються з нормами ст. ст. <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_843034/ed_2014_10_30/pravo1/T030435.html?pravo=1>, 15 <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_843046/ed_2014_10_30/pravo1/T030435.html?pravo=1>, 16 ЦК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_843047/ed_2014_10_30/pravo1/T030435.html?pravo=1> та ст. 3 ЦПК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_1759/ed_2014_10_30/pravo1/T041618.html?pravo=1>, відповідно до ч. 3 якої кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Частиною 1 ст. 15 ЦК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_843046/ed_2014_10_30/pravo1/T030435.html?pravo=1> визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

З урахуванням цих правових норм правом звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Відтак, суд повинен установити, чи були порушені, невизнані або оспорювані права, свободи чи інтереси цих осіб, і, залежно від встановленого, вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що господарські споруди, зокрема: веранда-тераса під літ. «а», сарай під літ. «Б», гараж-навіс під літ. «Г», огорожа по АДРЕСА_2 ОСОБА_8 та ОСОБА_9 збудовані без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи та належно затвердженого проекту.

Також апеляційним судом встановлено, що земельна ділянка по АДРЕСА_2 є комунальною власністю Львівської міської ради, а факти самовільного зайняття ОСОБА_8 та ОСОБА_9 належної позивачам земельної ділянки по АДРЕСА_1 відсутні.

Разом із тим, ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог осіб, які не є власниками земельної ділянки, на якій відповідачами самочинно зведено такі об'єкти нерухомості як веранду-терасу, гараж-навіс і сарай, суд апеляційної інстанції не встановив, яким чином порушуються права ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, хоча для правильного застосування ст. ст. 376 <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_843425/ed_2014_10_30/pravo1/T030435.html?pravo=1>, 386 <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_843437/ed_2014_10_30/pravo1/T030435.html?pravo=1>, 391 ЦК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_843442/ed_2014_10_30/pravo1/T030435.html?pravo=1> встановлення цього факту є обов'язковим.

При цьому, в даному випадку, підлягають встановленню дійсні порушення прав позивачів, виключно, як власників суміжної земельної ділянки, що знаходиться по АДРЕСА_1, а не розташованого на ній житлового будинку, оскільки згідно з матеріалами справи, позивачами здійснено перебудову вказаного житлового приміщення, внаслідок чого його площа збільшилася із 69,9 кв. м до 213,3 кв. м, а правовстановлюючі документи на реконструйоване нерухоме майно відсутні, тому, враховуючи, що будинку, який набуто позивачами у спільну власність на підставі договору міни від 09 грудня 2003 року фактично не існує, наявну на даний час будівлю не можна вважати об'єктом права власності до набуття позивачами такого права відповідно до вимог ст. 331 ЦК України, в зв'язку із чим, не підлягає захисту право ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 на це майно згідно із ст. 391 ЦК України.

Поряд із цим, при новому розгляді справи суду апеляційної інстанції необхідно з'ясувати, чи вправі позивачі ставити матеріально-правові вимоги до ОСОБА_8 та ОСОБА_9 про усунення порушення права власності шляхом знесення самочинного будівництва також й щодо решти господарських споруд, які знаходяться на їх земельній ділянці, в тому числі, літньої кухні, та визначити, чи виникло у них право власності на цей та інші матеріальні об'єкти, в разі їх наявності на земельній ділянці по АДРЕСА_1, чи можуть бути усунуті перешкоди ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 у користуванні таким майном в судовому порядку.

За змістом ч. 7 ст. 376 ЦК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_843425/ed_2014_10_30/pravo1/T030435.html?pravo=1> у разі істотного відхилення від проекту, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, істотного порушення будівельних норм і правил право на звернення до суду з вимогою про знесення самочинного будівництва має відповідний орган державної влади або орган місцевого самоврядування. При цьому, якщо можливо провести відповідну перебудову самочинного будівництва, суд може постановити рішення про зобов'язання особи, яка здійснила (здійснює) будівництво, провести таку перебудову.

Відповідно до положень ст. 38 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_402/ed_2014_07_06/pravo1/T113038.html?pravo=1> право на звернення до суду з позовом про знесення самочинно збудованих об'єктів містобудування належить також відповідним інспекціям державного архітектурно-будівельного контролю. Такий позов може бути пред'явлено до суду у разі, якщо особа в установлений строк добровільно не виконала вимоги, встановлені в приписі про усунення порушень вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, будівельних норм, державних стандартів і правил із визначенням строку для добровільного виконання припису, та (або) якщо перебудова об'єкта є неможливою.

Крім того, всупереч ст. ст. 212, 213 ЦПК України, суд апеляційної інстанції не встановлював, чи було видано ОСОБА_8 та ОСОБА_9, які здійснили самочинне будівництво приписи про усунення порушень і не перевіряв, чи можлива перебудова цих об'єктів та чи відмовляються особи, які здійснили самочинне будівництво, від такої перебудови.

Поряд із цим, не можна погодитися також із висновком суду апеляційної інстанції про законність спорудження відповідачами огорожі з огляду на таке.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що ОСОБА_8 та ОСОБА_9 збудовано спірну огорожу в 2008 році.

За змістом ст. 29 Закону України «Про планування і забудову територій», який був чинний на момент виникнення спірних правовідносин, дозвіл на виконання будівельних робіт - це документ, що засвідчує право забудовника та підрядника на виконання будівельних робіт, підключення об'єкта будівництва до інженерних мереж та споруд, видачу ордерів на проведення земляних робіт. Дозвіл на виконання будівельних робіт надається інспекціями державного архітектурно-будівельного контролю, які ведуть реєстр наданих дозволів. Перелік будівельних робіт, на виконання яких не вимагається дозвіл, визначається спеціально уповноваженим центральним органом виконавчої влади з питань архітектури та містобудування. Здійснення будівельних робіт на об'єктах містобудування без дозволу на виконання будівельних робіт або його перереєстрації, а також здійснення не зазначених у дозволі будівельних робіт вважається самовільним будівництвом і тягне за собою відповідальність згідно з законодавством.

Пунктом 4 Наказу Державного комітету будівництва, архітектури та житлової політики України 05 грудня 2000 року № 273, яким було затверджено «Положення про порядок надання дозволу на виконання будівельних робіт», який був чинний на момент виникнення спірних правовідносин, встановлювався перелік будівельних робіт на які не вимагається дозвіл, зокрема, щодо тимчасових будівель та споруд, зведення яких не потребує виконання робіт з улаштування фундаментів.

Однак, судом апеляційної інстанції не встановлено, чи зведено відповідачами спірний паркан на земляне полотно, чи з виконанням земляних робіт і робіт по улаштуванню фундаментів, як наслідок, не з'ясовано чи вважається він тимчасовою спорудою, в зв'язку із чим, його висновок про те, що на виконання ОСОБА_8 та ОСОБА_9 будівельних робіт по його влаштуванню не потребувалося надання відповідного дозволу є передчасним.

За таких обставин рішення апеляційного суду не може вважатися законним і обґрунтованим та в силу ст. 338 ЦПК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_2130/ed_2009_11_17/pravo1/T041618.html?pravo=1> підлягає скасуванню, а справа передачі на новий розгляд до апеляційного суду.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ,

у х в а л и л а:

Касаційні скарги ОСОБА_8, ОСОБА_9 та ОСОБА_5 задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Львівської області від 03 лютого 2015 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий П.О. Гвоздик
Судді: В.І. Амелін
Є.П. Євграфова
О.І. Євтушенко
Ю.Г. Іваненко