АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
№ апеляційного провадження: Доповідач - Ратнікова В.М.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 червня 2015 року колегія суддів Судової палати у цивільних справах Апеляційного суду місті Києва в складі:

головуючого судді - Ратнікової В.М.

суддів - Борисової О.В.

- Гаращенка Д.Р.

при секретарі - Кутц А.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою представника позивача Публічного акціонерного товариства «Приватбанк» Шуліки Аліни Володимирівни на заочне рішення Солом'янського районного суду міста Києва від 15 травня 2015 року в цивільній справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Приватбанк» до ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, третя особа, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору Служба у справах дітей Солом'янської районної в місті Києві державної адміністрації про виселення, -

в с т а н о в и л а:

Заочним рішенням Солом'янського районного суду міста Києва від 15 травня 2015 року Публічному акціонерному товариству «Приватбанк» відмовлено в задоволенні позовних вимог до ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, третя особа, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору Служба у справах дітей Солом'янської районної в місті Києві державної адміністрації про виселення.

Не погоджуючись з таким рішенням суду, представник позивача Публічного акціонерного товариства «Приватбанк» Шуліка Аліна Володимирівна звернулася з апеляційною скаргою, в якій просить заочне рішення Солом'янського районного суду міста Києва від 15 травня 2015 року скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог.

Свою апеляційну скаргу мотивує тим, що рішення суду ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, при неповному з'ясуванні обставин, що мають значення для розгляду справи. Зазначає, що, відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд 1-ї інстанції виходив з того, що в іпотеку передано нерухоме майно, яке було придбано не за рахунок кредитних коштів, а тому відсутні передбачені законом підстави для виселення мешканців без надання їм іншого постійного житла. Проте, ухвалюючи оскаржуване рішення, суд 1-ї інстанції залишив поза увагою ту обставину, що на підставі п.3 ст.109 ЖК України та ст.40 Закону України «Про іпотеку» позивач набув права вимагати виселення відповідачів з іпотечного майна. При цьому, положення ст.109 ЖК України покладає саме на суд обов'язок зазначити у рішенні «інше постійне жиле приміщення», яке має бути надано відповідачам та жодним чином не зобов'язує банк надавати таке житло та зазначати його у позовній заяві. Крім того, жодним нормативно правовим актом України не встановлено підстав для відмови в захисті порушеного права банку, у разі не можливості здійснення судом, покладеного на нього обов'язку щодо зазначення у судовому рішенні іншого постійного жилого приміщення, яке має бути надане відповідачам у зв'язку з їх виселенням з іпотечного майна. Крім того, судом 1-ї інстанції залишено поза увагою той факт, що відповідачі не є а ні позичальниками, а ні іпотекодавцями переданого в іпотеку нерухомого майна, вони не є його співвласниками та не є його наймачами та здійснили вселення в будинок без згоди банку на їх вселення.

В судове засідання представник позивача Публічного акціонерного товариства «Приватбанк», ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, представник Служби у справах дітей Солом'янської районної в місті Києві державної адміністрації не з'явились, про день та час слухання справи судом повідомлялись у встановленому законом порядку, причину неявки суду не повідомили, а тому, колегія суддів вважає можливим слухати справу за їх відсутності.

Заслухавши доповідь судді Ратнікової В.М., перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з слідуючих підстав.

Судом встановлено, що 13 березня 2008 року між Публічним акціонерним товариством «Приватбанк» та ОСОБА_5 було укладено кредитний договір №КІМ0GА0000054п, відповідно до умов якого, банк надав позичальнику кредит в сумі 135000 доларів США на споживчі цілі та 15280 доларів США на сплату страхових платежів зі сплатою за користування кредитом 1% на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом, винагороду за надання фінансового інструменту в розмірі суми 2% відсотки від суми виданого кредиту із кінцевим терміном повернення не пізніше 13 березня 2018 року.

Для забезпечення виконання позичальником зобов'язань за кредитним договором №КІМ0GА0000054п, 13 березня 2008 року між Публічним акціонерним товариством «Приватбанк» (іпотекодержатель) та ОСОБА_5, ОСОБА_7, ОСОБА_9, ОСОБА_8 (іпотекодавці) було укладено іпотечний договір, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Воробйовою Катериною Вікторівною, зареєстрований за №415. Відповідно до умов цього договору іпотекодавці надали в іпотеку нерухоме майно, а саме квартиру АДРЕСА_1. Предмет іпотеки належить іпотекодавцям на праві власності на підставі свідоцтва про право власності на житло від 10 листопада 1993 року.

Оскільки відповідачі свої обов'язки за кредитним договором №КІМ0GА0000054п від 13 березня 2008 року належним чином не виконували, що призвело до виникнення заборгованості, то позивач звернувся до суду з позовом про стягнення заборгованості за кредитним договором шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.

Рішенням Солом'янського районного суду міста Києва від 28 березня 2014 року позовні вимоги Публічного акціонерного товариства «Приватбанк» до ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8 про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення задоволено частково.

Звернуто стягнення на предмет іпотеки - квартиру АДРЕСА_1, що належить на праві власності ОСОБА_5, ОСОБА_7, ОСОБА_8 в рівних частках, в рахунок погашення заборгованості ОСОБА_5 перед Публічним акціонерним товариством «Приватбанк» за кредитним договором №КІМ0GА0000054п від 13 березня 2008 року, шляхом продажу даної квартири будь-якій особі-покупцеві.

В задоволенні позовних вимог банку про виселення всіх мешканців з цієї квартири відмовлено на тій підставі, що в матеріалах справи були відсутні докази повідомлення мешканців цієї квартири за 1 місяць про необхідність звільнити помешкання.

09.09.2014 року Публічним акціонерним товариством «Приватбанк» на ім'я ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9 було сформовано повідомлення в порядку ст.40 Закону України «Про іпотеку». Даним повідомленням банк повідомив відповідачів про необхідність добровільно звільнити та виселити всіх зареєстрованих мешканців з квартири АДРЕСА_1, переданої в іпотеку банку протягом одного місяця з дня отримання даного повідомлення.

З наявного в матеріалах справи фіскального чеку вбачається, що позивачем повідомлення від 09.09.2014 року рекомендованим поштовим відправленням було надіслано на адресу відповідачів.

Оскільки відповідачі в добровільному порядку, у строки встановлені в вимозі, не звільнили предмет іпотеки, а саме: квартиру АДРЕСА_1, то Публічне акціонерне товариство «Приватбанк» звернулось до суду з позовом до ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, третя особа, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору Служба у справах дітей Солом'янської районної в місті Києві державної адміністрації про виселення в судовому порядку.

Під час розгляду справи в суді 1-ї інстанції, було надано довідку Комунального підприємства «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Солом`янського району м. Києва» структурний підрозділ Центр обслуговування споживачів від 27 березня 2013 року №847 з якої вбачалося, що у квартирі АДРЕСА_1 проживають та зареєстровані ОСОБА_5 та малолітня ОСОБА_6.

У зв'язку з чим, представником Публічного акціонерного товариства «Приватбанк» було подано заяву про залишення позовних вимог в частині виселення ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9 без розгляду.

Ухвалою суду від 17 квітня 2015 року було задоволено заяву представника позивача та залишено позовні вимоги банку до ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9 про виселення без розгляду.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог Публічного акціонерного товариства «Приватбанк» до ОСОБА_5, ОСОБА_6, третя особа, що не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору Служба у справах дітей Солом'янської районної в місті Києві державної адміністрації про виселення, суд 1-ї інстанції виходив з того, що в іпотеку передано нерухоме майно, яке було придбане не за рахунок кредитних коштів, а тому відсутні передбачені законом підстави для виселення мешканців без надання їм іншого постійного житла.

Колегія суддів вважає, що такий висновок суду 1-ї інстанції зроблений на підставі повного та об'єктивного дослідження наданих сторонами доказів та в повній мірі відповідає вимогам закону.

За змістом частини першої статті 575 ЦК України та статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека як різновид застави, предметом якої є нерухоме майно, - це вид забезпечення виконання зобов'язання, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, передбаченому цим Законом.

Відповідно до статті 589 ЦК України, частини 1 статті 33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону.

Загальне правило про звернення стягнення на предмет застави (іпотеки) закріплене у статті 590 ЦК України й передбачає можливість такого звернення на підставі рішення суду в примусовому порядку, якщо інше не встановлено договором або законом. Крім того, правове регулювання звернення стягнення на іпотечне майно передбачено Законом України «Про іпотеку».

Згідно із частиною 3 статті 33 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі рішення суду здійснюється відповідно до статті 39 Закону України «Про іпотеку».

Так, згідно із частинами 1, 2 статті 39 цього Закону у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки суд за заявою іпотекодержателя виносить рішення про виселення мешканців за наявності підстав, передбачених законом, якщо предметом іпотеки є житловий будинок або житлове приміщення.

Частиною 1 статті 40 Закону України «Про іпотеку» встановлено, що звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом.

Нормою, яка встановлює порядок виселення із займаного житлового приміщення, є стаття 109 ЖК Української РСР, у частині першій якої передбачені підстави виселення.

Частина 3 статті 109 ЖК Української РСР регулює порядок виселення громадян.

За змістом частини 2 статті 40 Закону України «Про іпотеку» та частини 3 статті 109 ЖК Української РСР після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Відповідно до частини 2 статті 109 ЖК Української РСР громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.

Таким чином, частина 2 статті 109 ЖК Української РСР встановлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення.

Відтак, аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців на підставі частини 2 статті 39 Закону України «Про іпотеку» підлягають застосуванню як положення статті 40 цього Закону, так і норма статті 109 ЖК Української РСР.

Отже, за змістом цих норм особам, які виселяються з жилого будинку (жилого приміщення), яке є предметом іпотеки, у зв'язку зі зверненням стягнення на предмет іпотеки, інше постійне житло надається тільки в тому разі, коли іпотечне житло було придбане не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла.

Судом 1-ї інстанції достовірно встановлено, що предметом іпотеки за іпотечним договором від 13 березня 2008 року є квартира АДРЕСА_1, яка належить іпотекодавцям на праві власності на підставі свідоцтва про право власності на житло від 10 листопада 1993 року.

Отже, встановивши, що в іпотеку передано квартиру, яка була придбана не за рахунок отриманих кредитних коштів, суд дійшов обґрунтованого висновку про відсутність передбачених законом підстав для виселення мешканців із зазначеної квартири без надання їм іншого постійного житла.

Доводи апеляційної скарги про те, що положення ст.109 ЖК України покладає саме на суд обов'язок зазначити у рішенні «інше постійне жиле приміщення», яке має бути надано відповідачам та жодним чином не зобов'язує банк надавати таке житло та зазначати його у позовній заяві, колегія суддів вважає необгрутованими та такими, що суперечать правовій позиції висловленій Верховним Судом України у справі №6-39цс15 від 18.03.2015 року, яка в силу вимог ст.360-7 ЦПК України є обов'язковою для всіх судів України.

Доводи апеляційної скарги про те, що судом 1-ї інстанції залишено поза увагою той факт, що відповідачі не є ні позичальниками, ні іпотекодавцями переданого в іпотеку нерухомого майна, не є його співвласниками та не є його наймачами колегія суддів вважає безпідставними, оскільки з матеріалів справи чітко вбачається, що з листопада 1993 року ОСОБА_5 є одним з співвласників квартири АДРЕСА_1.

Доводи апеляційної скарги про те, що рішення суду є незаконним та необґрунтованим, ухвалене судом з порушенням норм матеріального права, при неповному з'ясуванні обставини, що мають значення для справи, а викладені в рішенні висновки не відповідають обставинам справи, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки суд повно та об'єктивно встановив дійсні обставини справи, дослідив надані сторонами докази, дав їм вірну правову оцінку та ухвалив рішення у відповідності з вимогами матеріального права.

Інші доводи апеляційної скарги правильність висновків суду 1-ї інстанції також не спростовують.

Рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, постановлене з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а тому правові підстави для задоволення апеляційної скарги представника позивача Публічного акціонерного товариства «Приватбанк» Шуліки Аліни Володимирівни відсутні.

Керуючись ст.ст.303, 307, 308, 313-315 ЦПК України колегія суддів,-

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу представника позивача Публічного акціонерного товариства «Приватбанк» Шуліки Аліни Володимирівни відхилити.

Заочне рішення Солом'янського районного суду міста Києва від 15 травня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий: Судді: