АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРКАСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 22-ц/793/1808/15Головуючий по 1 інстанції
Категорія : 27 ОСОБА_1
Доповідач в апеляційній інстанції
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 липня 2015 року Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Черкаської області в складі:

головуючогоОСОБА_2
суддівОСОБА_3 , ОСОБА_4
при секретаріОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Черкаси апеляційну скаргу ОСОБА_6 на рішення Черкаського районного суду Черкаської області від 03 червня 2015 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_7 до ОСОБА_6 про стягнення боргу за договором позики та за зустрічним позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_7 про визнання договору позики недійсним,

в с т а н о в и л а :

ОСОБА_7 звернувся до суду з позовом, яким просив стягнути з відповідача на свою користь 24955,00 грн. заборгованості за договором позики, мотивуючи про те, що 10.06.2014 відповідач згідно розписки взяв у нього в борг 24955,00 грн., які зобов'язався повернути до 30.12.2014, однак на даний час відповідач отримані в якості позики грошові кошти не повернув, що й стало фактичною підставою для звернення з даним позовом до суду.

У свою чергу ОСОБА_6 звернувся до суду із зустрічним позовом, яким просив визнати договір позики (боргову розписку) у справі недійсним, мотивуючи про те, що з квітня по червень 2014 року він працював водієм у ПП ОСОБА_7 на автомобілі НОМЕР_1, по перевезенню вантажів по території України. Однак трудові відносини здійснювались без належного оформлення з метою уникнення надмірного оподаткування. За усною вказівкою відповідача він виконував перевезення вантажу по маршруту із ТОВ «Торговий дім «Левада» м. Одеса до м. Донецька з відповідним температурним режимом (-18 градусів), однак продукція була доставлена з температурним режимом (0-4 градусів), про що був складений відповідний акт, згідно якого при перефасовці продукції витрати становили 26955,24 грн. ОСОБА_7 вважав, що його вина в псуванні продукції беззаперечна, тому змусив шляхом обману ОСОБА_6 написати розписку від 10.06.2014 про те, що він ніби то взяв у ОСОБА_7 в борг грошові кошти в сумі 24955,00 грн., за виключенням 2000,00 грн., які він передав ОСОБА_7 через ОСОБА_8, хоч насправді він у ОСОБА_7 грошей не брав.

Рішенням Черкаського районного суду Черкаської області від 03.06.2015 первісний позов задоволено та стягнуто з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_7 заборгованість у сумі 24955,00 грн., а в задоволенні зустрічного позову - відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_6 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи та на неповне зясування судом обставин справи, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення зустрічного позову. В обґрунтування вказує на те, що суд не надав оцінки показанням свідків ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10 про те, що ОСОБА_6 перебував у неоформлених трудових відносинах з ОСОБА_7 та про обставини написання спірної боргової розписки. ОСОБА_7 не визнавав факт приналежності йому автомобіля ДАФ на якому працював апелянт, однак цей факт підтверджується матеріалами справи. Суд необгрунтовано відмовив у допиті свідка ОСОБА_11 щодо обставин знайомства сторін у справі, коли, зі слів ОСОБА_7, укладався спірний договір. Суд не дочекався поки на адвокатські запити надійдуть дані щодо договору від 02.01.2013 на перевезення вантажів та інформація про власника автомобіля ДАФ. На думку апелянта дослідження цих доказів могло б спростувати твердження ОСОБА_7 щодо обставин укладення спірного договору. Сума вимог за претензією ТД «Левада» від 26.05.2014 до ОСОБА_7 повністю збігається з розміром позовних вимог останнього за вирахуванням 2000,00 грн., переданих апелянтом через свідка ОСОБА_8 Спірна розписка апелянтом написана внаслідок обману зі сторони ОСОБА_7 та є фіктивною.

Заслухавши доповідь судді, пояснення осіб, які зявилися у судове засідання, вивчивши та обговоривши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з таких підстав та мотивів.

Задовольняючи первісний позов про стягнення заборгованості за договором позики, суд першої інстанції виходив із того, що відповідач неналежно виконав взяті на себе договірні зобовязання внаслідок чого в нього виникла заборгованість. Відмовляючи у задоволенні зустрічного позову про визнання договору позики недійсним, суд першої інстанції виходив із того, що позивачем за зустрічним позовом не доведено обставин, які б свідчили про недійсність спірного договору.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції та вважає, що, встановивши дійсні обставини справи, суд дав належну оцінку зібраним доказам, правильно застосував норми матеріального права, не допустив порушень норм процесуального права, які призвели б до неправильного вирішення справи, та ухвалив у справі законне і обґрунтоване рішення, підстав для скасування якого колегія суддів не вбачає, з огляду на таке.

При розгляді справи встановлено, що згідно розписки від 10.06.2014 ОСОБА_6 позичив у ОСОБА_7 24955,00 грн., які зобовязався повернути до 30.12.2014.

Згідно ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до вимог ст.ст.526 та 530 ЦК України зобов'язання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору та в установлений строк.

Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей правовий висновок, викладений у постанові судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 18.09.2013 у справі № 6-63цс13, який в силу ст. 360-7 ЦПК України є обовязковим для судів України.

На підставі викладених вище фактичних обставин та норм законодавства, колегія суддів приходить до висновку про наявність між сторонами у справі правовідносин, які ґрунтуються на договорі позики. При цьому свої договірні зобовязання позичальник (відповідач у справі) належним чином не виконав, отримані в позику кошти не повернув, що й стало підставою для їх стягнення в судовому порядку.

Доказів належного виконання своїх договірних зобовязань відповідачем суду не надано.

Крім того, колегія суддів вважає, що доказів того, що спірний договір позики є недійсним, як такий, що є фіктивним чи такий, що був укладений під впливом обману, чи удаваним, про що доводить відповідач у своїй зустрічній позовній заяві та в апеляційній скарзі, суду надано не було.

Так, згідно ч. 1 ст. 230 ЦК України якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Згідно ч.ч.1, 2 ст.234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

Згідно розяснень, наданих Пленумом ВСУ у п.п.24, 25 постанови «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. Судам необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У разі якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний.

За удаваним правочином (стаття 235 ЦК) сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов'язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Встановивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі статті 235 ЦК має визнати, що сторонами вчинено саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемності або про визнання його недійсним. До удаваних правочинів наслідки недійсності, передбачені статтею 216 ЦК, можуть застосовуватися тільки у випадку, коли правочин, який сторони насправді вчинили, є нікчемним або суд визнає його недійсним як оспорюваний.

Згідно розяснень, наданих Пленумом ВСУ у п.20 постанови «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення.

У даному випадку з матеріалів справи слідує, що спірна розписка, поміж іншого, є доказом отримання позичальником від позикодавця коштів, що вбачається з правового висновку Верховного Суду України від 18.09.2013 у справі № 6-63цс13 про який йшлося вище, отже для висновку про те, що спірний договір є удаваним правочином (тобто його сторони не мали наміру щодо виникнення між ними позичкових правовідносин), фіктивним правочином (його сторони умисно укладали цей правочин щоб приховати інший) чи правочином, вчиненим внаслідок обману однієї сторони іншою, колегія суддів підстав не вбачає.

Доказів того, що відповідач не отримував від позивача в якості позики коштів, про які йдеться у його розписці, суду надано не було. При цьому факт отримання цих коштів підтверджується написанням відповідачем відповідної розписки.

У аспекті викладеного, колегія суддів відхиляє апеляційні доводи про те, що суд не надав оцінки показанням свідків ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10 про те, що ОСОБА_6 перебував у неоформлених трудових відносинах з ОСОБА_7, свідка ОСОБА_11 щодо обставин знайомства сторін у справі, коли, зі слів ОСОБА_7, укладався спірний договір, та про те, що позивач не визнавав факт приналежності йому автомобіля ДАФ, на якому працював апелянт, оскільки можлива наявність трудових відносин між сторонами, у разі її доведеності, правова позиція позивача у справі щодо цих обставин та обстановка в якій у даному випадку укладався договір не спростовують та не стосуються факту передачі позивачем коштів відповідачу, що останній підтвердив власноручно написаною розпискою.

На підставі наведеного, такі ж висновки слід зробити й щодо апеляційних доводів про те, що на відповідні адвокатські запити надійдуть дані щодо договору від 02.01.2013 на перевезення вантажів та інформація про власника автомобіля ДАФ, а сума вимог за претензією ТД «Левада» від 26.05.2014 до ОСОБА_7 повністю збігається з розміром позовних вимог останнього за вирахуванням 2000,00 грн., переданих апелянтом через свідка ОСОБА_8, оскільки ці обставини не спростовують факту укладення між сторонами договору позики.

Інші доводи апеляційної скарги є несуттєвими, правильності висновків суду першої інстанції не спростовують і не дають підстав для скасування рішення суду, яке є законним та обґрунтованим, ухваленим з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням вимог матеріального та процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 308, 313, 314, 315 ЦПК України, колегія суддів,

у х в а л и л а :

апеляційну скаргу відхилити.

Рішення Черкаського районного суду Черкаської області від 03 червня 2015 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_7 до ОСОБА_6 про стягнення боргу за договором позики та за зустрічним позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_7 про визнання договору позики недійсним, - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає чинності з моменту проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку до суду касаційної інстанції протягом 20 днів з дня її проголошення.

Головуючий :

Судді :