Справа № 2-2549/15
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 червня 2015 року Солом'янський районний суд м. Києва в складі:

головуючого судді - Калініченко О.Б.

при секретарі - Войцеховській М.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «Українська охоронно-страхова компанія» про стягнення страхового відшкодування, -

В С Т А Н О В И В :

Представник позивачки 10.02.2015 року звернувся з позовом, в якому просив стягнути з відповідача на користь позивачки страхове відшкодування в розмірі 6213,20 грн., пеню в розмірі 133,46 грн., 3% річних - 14,30 грн. та моральну шкоду у розмірі 1000,00 грн., а також витрати на правову допомогу у розмірі 2000 грн. та судовий збір у розмірі 487,30 грн.

Свої вимоги мотивував тим, що 15.09.2014 року відбулась дорожньо-транспортна пригода, в якій було пошкоджено належний позивачці автомобіль «Ваз», д.н.з. НОМЕР_1.

Винного у ДТП водія ОСОБА_2 було притягнуто до адміністративної відповідальності за ст. 124 КУпАП.

Однак, оскільки відповідальність безпосереднього заподіювача шкоди була застрахована згідно з полісом обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів в ПрАТ «Українська охоронно-страхова компанія», позивачкою 19.10.2014 року було подано заяву про виплату страхового відшкодування та надано страховику необхідні для цього документи.

Листом від 27.11.2014 року позивачку було повідомлено про прийняття рішення по події, яка мала місце 15.09.2014 року, щодо виплати страхового відшкодування у розмірі 6213,20 грн. При цьому, представник позивачки зазначає, останній строк виплати страхового відшкодування сплинув, а грошові кошти перераховані так і не були.

Тому просив стягнути суму страхового відшкодування з нарахованими 3% річних, а також пеню за прострочення його виплати.

Крім того, представник позивачки просив стягнути з відповідача моральну шкоду, посилаючись на те, що пошкоджений автомобіль був єдиним надійним засобом для пересування позивачки та її сім'ї, а тепер вона змушена щодня організовувати транспортування своєї сім'ї, що тягне за собою постійні матеріальні витрати та зайвий клопіт, котрого не було б якби відповідач вчасно виплатив страхове відшкодування. Тривалий розгляд страхового випадку відповідачем спричинили їй душевні хвилювання через постійні звернення до відповідача, телефонні переговори, а тому позивачка оцінює завдану їй моральну шкоду у розмірі 1000,00 грн.

Представник позивачки у судове засідання надав заяву з проханням розглянути справу без участі позички та її представника.

Представник відповідача у судове засідання надав письмові заперечення на позовну заяву, в яких заперечував в частині стягнення з відповідача 3% річних, пояснюючи це тим, що санкцією за невчасні виплати страховиком страхових відшкодувань є лише сплата неустойки у вигляді пені п. 36.5 ст. 36 ЗУ «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», а вимоги про сплату 3% річних за прострочення виплати страхового відшкодування є неправомірними, оскільки між сторонами виникли правовідносини з приводу відшкодування шкоди, а не боргове зобов'язання, а тому в даному випадку нарахування процентів на суму шкоди є фактично подвійною мірою відповідальності.

Вимогу про стягнення моральної шкоди в розмірі 1000,00 грн. представник відповідача також вважав як таку, що не ґрунтується ні на законі, ні на договорі, оскільки страхова компанія не є особою, що завдала шкоду майну потерпілого, а лише відшкодовує шкоду, заподіяну майну потерпілого.

Крім того, представник відповідача зазначала, що вимоги позивачки про відшкодування їй витрат на правову допомогу не підлягають задоволенню, оскільки особа, яка має право на надання правової допомоги, допускається ухвалою суду за заявою особи, яка бере участь у справі, а в даному випадку позивачка не зверталася до суду із заявою про допуск ОСОБА_3 до участі у справі як особи, яка надає правову допомогу і судом відповідно не було постановлено ухвалу про допуск останнього до участі у справі, як особи, яка надає правову допомогу.

Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає задоволенню частково, виходячи з наступного.

Відносини у сфері обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників транспортних засобів врегульовані положеннями Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», які по суті є організаційно-правовою формою гарантованого державою забезпечення права потерпілих осіб внаслідок дії (взаємодії) джерел підвищеної небезпеки на відшкодування шкоди, заподіяної в наслідок пригоди.

Відповідно до ст. 22 цього закону при настанні страхового випадку страховик відповідно до лімітів відповідальності відшкодовує у встановленому Законом порядку оцінену шкоду, яка була заподіяна у результаті дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров'ю, майну третьої особи.

Згідно з п. 36.1. ст. 36 цього закону страховик (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ), керуючись нормами цього Закону, приймає вмотивоване рішення про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) або про відмову у здійсненні страхового відшкодування (регламентної виплати).

Рішення про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) приймається у зв'язку з визнанням майнових вимог заявника або на підставі рішення суду, у разі якщо спір про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) розглядався в судовому порядку. Якщо розмір заподіяної шкоди перевищує страхову суму, розмір страхової виплати (регламентної виплати) за таку шкоду обмежується зазначеною страховою сумою.

Судом встановлено, що 15.09.2014 року о 22-00 год. в м. Запоріжжя по вул. Чарівна напроти будинку №119 за участю належного позивачці автомобіля марки «ВАЗ-21099», д.н.з. НОМЕР_1, з вини водія автомобіля марки «Ніссан», д.н.з НОМЕР_3 ОСОБА_2 сталась дорожньо-транспортна пригода. В результаті ДТП автомобіль позивачки отримав механічні пошкодження.

При цьому цивільно-правова відповідальність власника транспортного засобу перед третіми особами щодо автомобіля «Ніссан», державний реєстраційний номер НОМЕР_3, була застрахована в ПрАТ «Українська охоронно-страхова компанія» на підставі поліса №АС/8835510.

З приводу даного страхового випадку була заведена страхова справа №Г2660-14 та листом за №10824 від 27.11.2014 року позивачку повідомлено про прийняття рішення про виплату страхового відшкодування, що за урахуванням франшизи в розмірі 1000 грн. становить 6213,20 грн.

Згідно з п. 36.2. ст.36 ЗУ «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» страховик (МТСБУ) протягом 15 днів з дня узгодження ним розміру страхового відшкодування з особою, яка має право на отримання відшкодування, за наявності документів, зазначених у статті 35 цього Закону, повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду, але не пізніш як через 90 днів з дня отримання заяви про страхове відшкодування зобов'язаний у разі визнання ним вимог заявника обґрунтованими - прийняти рішення про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) та виплатити його.

Відповідно до п. 36.5 цьогоЗакону за кожен день прострочення виплати страхового відшкодування (регламентної виплати) з вини страховика (МТСБУ) особі, яка має право на отримання такого відшкодування, сплачується пеня з розрахунку подвійної облікової ставки Національного банку України, яка діє протягом періоду, за який нараховується пеня.

Таким чином, суд приходить до висновку, що вимоги позивачки в частині стягнення з відповідача як страховика безпосереднього заподіювача шкоди страхового відшкодування у розмірі 6213,20 грн., кінцевий строк виплати якого у термін 90 днів припадав на 09.01.2015 року, підлягають задоволенню.

При цьому, на підставі п. 36.5 ст. 36 ЗУ «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» підлягає відшкодуванню позивачу пеня з розрахунку подвійної облікової ставки НБУ ( з 09.01.2015 року - 28%) за прострочення виплати страхового відшкодування з вини страховика за період з 09.01.2015 року по 06.02.2015 року 133,46 грн.

Стосовно вимог позивача щодо стягнення з відповідача 3% річних у зв'язку із прострочкою виплати страхового відшкодування слід зазначити наступне.

Відповідно до ч.2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлено договором або законом.

Згідно з ч.1 ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь іншої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Відтак, грошовим слід вважати будь-яке зобов'язання, що складається, у тому числі, з правовідношення, в якому праву кредитора вимагати від боржника виконання певних дій відповідає кореспондуючий обов'язок боржника сплатити гроші на користь кредитора.

Таким чином, положення статті 625 ЦК регулюють зобов'язальні правовідносини, тобто поширюється на порушення грошового зобов'язання і не регулюють правовідносини, що виникають у зв'язку iз завданням шкоди.

Суд виходить з тієї правової позиції, що відшкодування шкоди - це відповідальність, а не боргове (грошове) зобов'язання, тому нараховування процентів за користування чужими грошовими коштами в даному випадку є фактично подвійною мірою відповідальності, оскільки аналогічна позиція міститься також і в листі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних i кримінальних справ від 16.01.2013 року № 10-74/0/4-13, тому вимоги позивачки в цій частині задоволенню не підлягають.

Щодо вимоги про стягнення моральної шкоди з підстав, визначених позивачкою, то вона не ґрунтується ні на законі, ні на договорі,оскільки відносини, які мають місце, не передбачають відшкодування моральної шкоди.

Так, відповідно до ст.23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Відповідно до п. 2 постанови Пленуму Верховного Суду від 31.03.1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» спори про відшкодування заподіяної фізичній чи юридичній особі моральної шкоди розглядаються: коли право на її відшкодування безпосередньо передбачено нормами Конституції або випливає з її положень; у випадках, передбачених законодавством, яке встановлює відповідальність за заподіяння моральної шкоди; при порушенні зобов'язань, які підпадають під дію Закону «Про захист прав споживачів» чи інших законів, що регулюють такі зобов'язання і передбачають відшкодування моральної шкоди.

Встановлено, що спір між сторонами регулюється Законом України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».

Отже, ні нормами ЦК України, ні цим Законом не передбачено відшкодування моральної шкоди в даних правовідносинах.

Таким чином, враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що викладені позивачкою правові підстави відшкодування моральної шкоди через тривалий розгляд страхового випадку відповідачем є необґрунтованими, а вимоги про таке такими, що задоволенню не підлягають.

Між тим, відповідно до п. 22.3 ст. 22 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» страховиком потерпілому може бути відшкодована моральна шкода, передбачена пунктами 1, 2 ч. 2 ст. 23 ЦК України, яка полягає, зокрема, у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я, або у душевних стражданнях, яких особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів. Однак таких обставин як правових підстав позивач не виклав.

Таким чином, суд, з врахуванням обставин справи, суті позовних вимог, вбачає, що в цій частині вимог слід відмовити.

Щодо вимоги про стягнення з відповідача витрат в розмірі 2000,00 грн., пов'язаних із отриманням правової допомоги, то слід зазначити, що відповідно до ст. 84 ЦПК України витрати на правову допомогу відшкодовуються, якщо вони пов'язані з оплатою допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права.

Згідно зазначеної норми склад та розмір витрат, пов'язаних з оплатою правової допомоги, входять до предмету доказування по справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов'язаних з наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордеру, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки). Недопустимими є документи, які не відповідають встановленим вимогам. До складу витрат включаються лише фактично сплачені стороною витрати.

Відповідно до роз'яснень, що містяться в п.48 постанови №10 Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17.10.2014 року «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» витрати на правову допомогу мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Однак в матеріалах справи відсутні документи, які б свідчили про понесення позивачем витрат, повязаних із отримання за правилами ст. 56 ЦПК України правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права.

Так, на підтвердження понесених витрат на правову допомогу позивачем надано до суду угоду про надання правовї допомоги від 30.01.2014 року, укладений між позивачем та адвокатом ОСОБА_3, яким позивачка уповноважує останнього на представництво його інтересів та Акт прийому-передачі наданих послуг від 30.01.2015 року до нього, щодо надання правової допомоги на суму 2000,00 грн.

Між тим, в порушення ч.1 ст. 60 ЦПК України, в матеріалах справи відсутні докази щодо сплати позивачкою та отримання адвокатом зазначеної суми коштів, оскільки надана копія квитанції до прибуткового касового ордера №06/2 від 06.02.2015 року не є належним доказом в розумінні ст. 58 ЦПК України.

Крім того, в матеріалах справи відсутні відомості про те, що адвокат ОСОБА_3 ухвалою суду був допущений як особа, яка надає правову допомогу, оскільки в даній справі він фактично надавав правову допомогу позивачці у якості представника.

За таких обставин суд не знаходить підстав для стягнення на користь позивачки з відповідача судових витрат за надання правової допомоги.

При цьому, суд, виходячи із розміру задоволення позовних вимог, приходить до висновку про стягнення з відповідача на користь позивача судового збору у розмірі 243,60 грн.

Керуючись Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», ст.ст. 23, 625 ЦК України, ст.ст. 3-4, 10-11, 57-61, 79, 88, 169, 209, 212-215, 218 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В :

Позов ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «Українська охоронно-страхова компанія» про стягнення страхового відшкодування задовольнити частково.

Стягнути з Приватного акціонерного товариства Українська охоронно-страхова компанія» на користь ОСОБА_1 6213,20 грн. страхового відшкодування, 133,46 грн. пені та судовий збір у розмірі 243,60 грн.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Рішення може бути оскаржене до Апеляційного суду м. Києва через суд першої інстанції шляхом подання апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя: