Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 травня 2015 р. м. Одеса

Приморський районний суд м. Одеси у складі:

головуючого судді Домусчі Л.В.,

при секретарі - Герасименко Ю.С.,

розглянувши в відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про визнання права власності в порядку спадкування за заповітом, витребування майна та виселення, -

ВСТАНОВИВ:

Позивачка 12.09.2013 року звернулася до суду з позовною заявою, яку 27.03.2015 року уточнила, до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про визнання за нею права власності в порядку спадкування за заповітом на квартиру АДРЕСА_1 ., витребувати від громадянина ОСОБА_2 вказану квартиру на її користь, та виселити ОСОБА_3 з спірної квартири.

В обґрунтування своїх позовних вимог позивачка вказує, що ОСОБА_4 07.08.2000 року склала заповіт на ОСОБА_5 та ОСОБА_6 ОСОБА_5 09.09.2001 року помер. Згодом 19.06.2002 року ОСОБА_4 склала заповіт на усе майно на користь ОСОБА_1 23.04.2006 року ОСОБА_4 померла, і після її смерті відкрилася спадщина у склад якої увійшла квартира № 49, що розташована за адресою: м.Одеса, вул..Фонтанська дорога, 4, в м.Одесі, але про це позивачці стало відомо лише у 2008 році, у звязку з чим, вона звернулася до нотаріальної контори із заявою для прийняття спадщини. Рішенням Приморського районного суду м.Одеси від 19.03.2013 року, її було визначено додатковий строк для прийняття спадщини. 22.07.2013 року вона звернулася до нотаріуса та надала відповідну заяву, але у нотаріуса їй стало відомо, що квартира АДРЕСА_2, вибула з її володіння. на підставі рішення суду на вказану квартиру, яким було визнано право власності за ОСОБА_6. В подальшому ОСОБА_6 продала вказану квартиру ОСОБА_2 згідно договору купівлі-продажу від 17.12.2007 року, який зареєстрував право власності в КП «ОМБТІ та РОН». Згідно норм ЦК України 2004 року, який був чинний на момент складання заповітів, заповіт складений 19.06.2002 року скасовує попередній заповіт від 07.08.2000 року. Заочне рішення Приморського районного суду м.Одеси від 28.08.2007 року на підставі якого ОСОБА_6 як власник квартири, продала квартиру № 49 в будинку№4 по вул.Фонтанська дорога в м.Одесі ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу від 17.12.2007 року, скасовано ухвалою Приморського районного суду м.Одеси від 05.11.2008 року та в подальшому позов залишено без розгляду. На даний час позивачка позбавлена можливості отримати у нотаріуса свідоцтво про право власності на спадщину за заповітом, та як квартира досі зареєстрована за ОСОБА_2, тому просить визнати за нею право власності на спірну квартиру, витребувати від ОСОБА_2 спірну квартиру на її користь та виселити ОСОБА_3 з вказаної квартири.

ОСОБА_3 12.09.2014 року звернулася до суду з позовною заявою до ОСОБА_1, ОСОБА_2 про визнання недійсним заповіту від 29.06.2002 року (реєстровий № 2875) за яким ОСОБА_4 заповіла усе належне їй майно ОСОБА_1, та договору купівлі-продажу від 17.12.2007 року, який був укладений між ОСОБА_7, яка діяла від імені ОСОБА_6, та ОСОБА_2 (реєстровий № 1272) за яким ОСОБА_8 продала, а ОСОБА_2 придбав квартиру №49, що розташована у будинку № 4 по вул..Фонтанська дорога в м.Одесі.

Ухвалою Приморського районного суду м.Одеси від 30.03.2015 року вищевказані позови були обєднані в одне провадження..

Ухвалою Приморського районного суду м.Одеси від 28.04.2015 року позовні вимоги ОСОБА_3 до ОСОБА_1, ОСОБА_2 про визнання недійсним заповіту та договору купівлі-продажу залишено без розгляду згідно п.3 ч.1 ст.207 ЦПК України.

В судове засідання позивачка ОСОБА_1 не зявилася, проте надала до суду заяву якою позовні вимоги підтримала, просила позов задовольнити та розглядати справу за її відсутністю. В минулих судових засіданнях повністю підтримала позов та зазначила що тривалий час судилася з приводу заповіту , потім дізналася що квартира вже продана незаконно, та зараз в ній проживає ОСОБА_9 Позивачка ОСОБА_1 в своїх поясненнях вказала, що вона ніколи не проживала та не проживає у спірній квартирі, вони з ОСОБА_4 були подругами, і ОСОБА_4 приїжджала до неї на дачу на оздоровлення. А на теперішній час вона позбавлена можливості користуватися своєю спадщиною оскільки квартира зареєстрована на ОСОБА_2 та в ній проживає ОСОБА_3

В судове засідання відповідач ОСОБА_2 не зявився, про день та час розгляду справи був повідомлений належним чином, причин неявки суду не повідомив, заяв про розгляд справи у його відсутність не надавав. В минулих судових засіданнях позов не визнав, просив відмовити. При цьому пояснив, що в нього є тільки право власності на спірну квартиру та вже тривалий час вказана квартира не знаходиться в його володінні та користуванні, так спочатку в квартирі мешкала ОСОБА_6 до моменту своєї смерті, а потім з 2008 року мешкає ОСОБА_3, яка вважає себе правонаступницею ОСОБА_6 Також зазначив, що згідно договору купівлі-продажу від 17.12.2007 року, який повністю виконаний з обох сторін, він є добросовісним набувачем майна (квартири). Також в своїх запереченнях проти позову ОСОБА_3, (а.с. 51-54 т.2), він вказав, що у 2007 році в спірній квартирі за дозволом ОСОБА_6 мешкали невідомі йому особи вірменської національності, а ОСОБА_3 почала мешкати у квартирі не з початку 2008 року, а пізніше, коли з неї були виселені особи вірменської національності. За усною домовленості між ним та ОСОБА_6, він не перешкоджав в її проживанні в квартирі до її смерті. Також він зазначав що в спірній квартирі не проживав.

В судове засідання не зявилася відповідачка ОСОБА_3 та її представник ОСОБА_10 ( який діє на підставі довіреності від 25.09.2013 року), про день та час розгляду справи були повідомлені належним чином, причин неявки суду не повідомили. В минулих судових засіданнях, представник відповідача позов не визнав, просив у задоволені позову ОСОБА_1 відмовити, при цьому пояснив, що з початку 2007 року по липень 2013 року ОСОБА_3 проживала разом з ОСОБА_6 однією сімєю, так як ОСОБА_6 була лежачою хворою то їй була необхідна постійна допомога, ОСОБА_3 доглядала її. ОСОБА_3 зі слів ОСОБА_6 було відомо, що ОСОБА_4 склала заповіт на ОСОБА_5 та ОСОБА_6 в рівних долях, на підставі рішення суду за ОСОБА_6 визнано право власності на всю квартиру АДРЕСА_3, яка залишилася після смерті ОСОБА_4 17.12.2007 року було укладено договір купівлі-продажу між ОСОБА_6 та ОСОБА_2 на спірну квартиру, однак ОСОБА_2 не проживав в цій квартирі, в ній весь час до моменту смерті проживала ОСОБА_6 та з початку 2007 року до теперішнього часу проживає ОСОБА_3, яка вважає себе правонаступником ОСОБА_6, так як ОСОБА_6 залишила на її імя заповіт.

Суд, дослідивши матеріали справи, враховуючи пояснення учасників процесу в минулих судових засіданнях, вважає, що позовні вимоги ОСОБА_1 підлягають задоволенню з наступник підстав.

Судом встановлено, що 07.08.2000 року ОСОБА_4 склала заповіт, згідно з яким вона заповіла в рівних долях ОСОБА_5 та ОСОБА_6 належну їй квартиру АДРЕСА_4.(а.с. 177), яка складається з 3-х житлових кімнат заг. пл..56,9 кв.м. та житл. пл..38,4 кв.м. згідно технічного паспорта (а.с.20-21). Вказана квартира належала їй на підставі договору купівлі-продажу від 15.04.1992р.(а.с.182).

09.09.2001 року ОСОБА_5 помер.

19.06.2002 року ОСОБА_4 склала новий заповіт, який посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського округу та зареєстрований у реєстрі за № 2875, згідно якого вона заповіла усе належне їй майно ОСОБА_1О.(а.с. 16, 156).

23.04.2006 року ОСОБА_4 померла, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії 1-ЖД № 1324192, виданим Відділом реєстрації актів цивільного стану Головного управління юстиції в Одеській області від 22.03.2008 року. (а.с. 15,154).

Однак заочним рішенням Приморського районного суду м.Одеси від 28.08.2007 року , встановлено факт прийняття ОСОБА_6 спадщини після ОСОБА_4, і визнано за ОСОБА_6 право власності на квартиру АДРЕСА_5, та банківські вклади на імя ОСОБА_4 (а.с. 22)

17.12.2007 року між ОСОБА_11, яка діяла від імені ОСОБА_6Є на підставі довіреності від 13.07.2007 року, та ОСОБА_2 було укладено договір купівлі продажу, на підставі якого ОСОБА_6 продала, а ОСОБА_2 купив квартиру АДРЕСА_5. (а.с. 19) На підставі вказаного договору за ОСОБА_2 було зареєстровано право власності на квартиру АДРЕСА_1 згідно ОСОБА_12 з Державного реєстру правочинів від 22.12.2007 року, що також підтверджується інформаційною відомістю КП «БТІ» ОМР від 29.04.2015р. (а.с 215-216) .

Ухвалою Приморського районного суду м.Одеси від 05.11.2008 року заочне рішення Приморського районного суду м.Одеси від 28.08.2007 року скасовано.(а.с 23).

Як вбачається зі спадкової справи № 803/06р. до майна померлої 23.04.2006 року ОСОБА_4, 26.07.2013 року ОСОБА_1 звернулася до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини. (а.с. 153). Проте на час розгляду справи вона спадщину не отримала.

Також судом встановлено та підтверджується поясненнями ОСОБА_2 в судовому засіданні, що він лише двічі був у спірній квартири, не проживає в ній, не користується та не розпоряджується своїм майном, після укладення договору купівлі-продажу продажу спірної квартири від 17.12.2007 року, ОСОБА_2 за усною домовленістю з ОСОБА_6 не заперечував проти того, щоб ОСОБА_6 проживала в квартирі довічно. Після смерті ОСОБА_6, в квартирі залишилася проживати ОСОБА_3, проти чого він не заперечував. Крім того ОСОБА_2 пояснив, що ОСОБА_3 ще за життя ОСОБА_6 намагалася зареєструватися за адресою: АДРЕСА_6, однак він заперечував проти її реєстрації..

Як вбачається зі спадкової справи № 44/2014р. щодо майна померлої 07.08.2013 року ОСОБА_6Є , ОСОБА_3 (ід код НОМЕР_1) звернулася до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини лише 03.02.2014 року. Відповідно до заповіту від 10.09.2009 року ОСОБА_6 заповіла все своє майно ОСОБА_3 Згідно довідки № 230 від 16.12.2013 року ОСОБА_6 проживала та була зареєстрована за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_1 з 19.12.2007 року по день смерті, 07.08.2013 року. (а.с. 90-102 т.2).

Згідно ст.1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обовязки, що належали спадкодавцю на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Виходячи з цього суд приходить до висновку, що будь-яких прав на спірну квартиру ОСОБА_9 , як спадкоємець ОСОБА_6 , не може мати оскільки ОСОБА_6 не мала на момент своєї смерті права власності на вказану квартиру.

Судом встановлено, що заочним рішенням Приморського районного суду м.Одеси від 19.03.2013 року , яке набрало законної сили, по справі № 2-4647/11 за позовом ОСОБА_1 до Одеської міської ради, за участю третьої особи ОСОБА_2 про визначення додаткового строку для прийняття спадщини та визнання права власності в порядку спадкування за заповітом та за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_6, ОСОБА_2 про визнання угоди недійсною, позовні вимоги ОСОБА_1 задоволені частково, визначено ОСОБА_1 додатковий строк для прийняття спадщини після смерті ОСОБА_4, померлої 23.04.2006 року, терміном 6 місяців з дня набрання цим рішенням чинності, в іншій частині позовних вимог відмовлено.(а.с. 59-65).

Згідно мотивувальної частини вказаного рішення вбачається, що ухвалою Приморського районного суду м.Одеси від 19.03.2013р. позов ОСОБА_6 до Одеської міської ради, третя особа-Коваленко О.О. про визнання права власності в порядку спадкування та позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1, третя особа-Загоруйко Н.Є., приватний нотаріус Одеського міського нотарільного округу ОСОБА_12 про визнання заповіту недійсним було залишено без розгляду. Також суд прийшов до висновку що із укладанням ОСОБА_4 заповіту 19.06.2002р. було скасовано заповіт від 07.08.2000р. За таких обставин з моменту укладання ОСОБА_4 заповіту від 19.06.2002р. ОСОБА_1 була єдиною спадкоємицею ОСОБА_4 Також судом зазначено що у даному випадку ОСОБА_13 було обрано неналежний спосіб захисту своїх прав, оскільки права особи, яка вважає себе власником майна, не підлягають захисту шляхом предявлення позову до добросовісного набувача з використанням правового механізму, встановленого ст.ст.215,216 ЦК України. Такий захист можливий лише шляхом задоволення індикаційного позову у разі, якщо існують підстави, передбачені ст.388 ЦК України.

Відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України, обставини, встановлені судових рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ,у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Відповідно до ст. 544 ЦК УРСР, який був чинним на момент складення ОСОБА_4 заповітів від 7 серпня 2000 року та 29 червня 2002 року, заповіт складений пізніше, скасовує попередній заповіт повністю або в частині, в якій він йому суперечить.

Таким чином, суд доходить до висновку, що із укладенням ОСОБА_4 заповіту 29 червня 2002 року було скасовано заповіт від 7 серпня 2000 року.

За таких обставин, з моменту укладення ОСОБА_4 заповіту від 29 червня 2002 року ОСОБА_1 є єдиною спадкоємицею ОСОБА_4

Відповідно до ч. 1 ст. 1270 ЦК України, для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини.

Відповідно до ч. 3 ст. 1272 ЦК України, за позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини.

Згідно ст. 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини.

При цьому судом встановлено, що ОСОБА_1 звернулась до нотаріуса з відповідною заявою про прийняття спадщини, проте була позбавлено можливості отримати свідоцтво про право на спадщину у встановленому законом порядку, оскільки на той момент спірна квартира вже не була зареєстрована за спадкодавцем, а була зареєстрована за ОСОБА_2 згідно договору купівлі-продажу від 17.12.2007р.

На час розгляду справи заповіт ОСОБА_4 від 19.06.2002 року в судовому порядку недійсним не визнано.

У звязку з зазначеним суд приходить до висновку, що ОСОБА_2 незаконно володіє спірним майном, оскільки придбане ним майно -спірна квартира, у особи (ОСОБА_6 ) , яка не мала право його відчужувати.

Згідно п. 26 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, від 07.02.2014, № 5 "Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав": відповідно до положень частини першої статті 388 ЦК власник має право витребувати своє майно із чужого незаконного володіння незалежно від заперечення відповідача про те, що він є добросовісним набувачем, якщо доведе факт вибуття майна з його володіння чи володіння особи, якій він передав майно, не з їхньої волі. При цьому суди повинні мати на увазі, що власник має право витребувати майно у добросовісного набувача лише у випадках, вичерпний перелік яких наведено в частині першій статті 388 ЦК.

Оскільки відповідно до статті 1218 ЦК до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті, право на витребування майна від добросовісного набувача, передбачене статтею 388 ЦК, переходить до спадкоємців власника.

За змістом цієї норми закону майно, яке вибуло з володіння власника на підставі рішення суду, ухваленого щодо цього майна, але в подальшому скасованого, вважається таким, що вибуло з володіння власника поза його волею.

Отже, якщо майно було набуте певною особою поза волею власника і це порушує права та законні інтереси власника, він може звернутися за судовим захистом своїх порушених права - предявити до добросовісного набувача позов про витребування майна.

Застосовуючи положення статті 391 ЦК, відповідно до якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо вони не пов'язані із позбавленням права володіння, суд має виходити із такого.

Відповідно до положень статей 391, 396 ЦКпозов про усунення порушень права, не пов'язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов'язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння.

Згідно п. 37 вищезазначеного Пленуму ВССУ №5 від 07.02.2014р. зазначено: З урахуванням положень частини першої статті 15 та статті 392 ЦК власник майна має право пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Виходячи зі змісту наведених норм права, потреба в такому способі захисту права власності виникає тоді, коли наявність суб'єктивного права власника не підтверджена відповідними доказами, підлягає сумніву, не визнається іншими особами або ними оспорюється, а не в тому разі, коли цими особами не виконується відповідне рішення суду, ухвалене раніше.

Виходячи із того, що відповідно до ч.1, ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах не заборонених законом, а успадкування майна є формою набуття (переходу) прав в т.ч. і права власності від померлої особи (спадкодавця) до інших осіб (спадкоємців).

Відповідно до ст. 16 ЦК кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним із способів захисту цивільних прав та інтересів є визнання права.

Тому з огляду на положення ст. 124 Конституції України та ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, суд вважає доцільним захистити права позивачки і шляхом визнання за ним права власності на зазначену квартиру.

Одним із способів захисту цивільних прав та інтересів є, зокрема, визнання права. Так, у главі 29 ЦК передбачені цивільно-правові способи захисту права власності.

Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (стаття 328 ЦК України).

Приймаючи до уваги встановлені факти суд вважає що вимоги позивачки щодо набуття права власності на зазначене в позові майно та витребування вказаного майна є правомірними і такими що ґрунтуються на вищенаведених нормах матеріального права а відтак підлягають задоволенню.

Згідно із ч. 3 ст. 10 ЦПК кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підстави своїх вимог або заперечень, надавши докази відповідно до вимог ст. ст. 57 - 60 ЦПК.

Згідно до ст. 319 Цивільного кодексу України, власник володіє, користується, розпоряджатися своїм майном на власний розсуд.

Виходячи з вищезазначеного та норм ст.ст. 319, 391,396 ЦК України, суд також приходить до висновку що ОСОБА_9 проживає в спірній квартирі без законних підстав і без згоди позивача, що знайшло своє підтвердження у судовому засіданні, у звязку з чим також підлягають задоволенню позовні вимоги про її виселення.

Керуючись ст.41, 121 Конституції України, ст.ст.10, 11,15, 56, 60, 61, 169, 209, 212 215, 218 ЦПК України, ст.ст. 554 ЦК УРСР 1960 року, ст.ст. 15,16, 91, 92,317 ч.1, 319, 321, 328, 330, 344, 387, 388, 391, 392, 1218, 1223 ЦК України, суд-

В И Р І Ш И В :

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про визнання права власності в порядку спадкування за заповітом, витребування майна та виселення, - задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1 право власності в порядку спадкування за заповітом на квартиру АДРЕСА_1, загальною площею 56,9 кв.м., житловою 38,4 кв.м.

Витребувати квартиру АДРЕСА_1 у громадянина ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1.

Виселити ОСОБА_3 з квартири АДРЕСА_7, загальною площею 56,9 кв.м., житловою 38,4 кв.м.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення, в порядку ст. 294 ЦПК України.

Суддя Домусчі Л.В.

27.05.2015