Справа № 748/197/15-ц Провадження № 22-ц/795/617/2015 Категорія - цивільнаГоловуючий у I інстанції - Кухта В. О. Доповідач - Онищенко О. І.
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 березня 2015 року м. Чернігів

АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІГІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ у складі:

головуючого - суддіОнищенко О.І.,
суддів:Скрипки А.А., Шевченка В.М.,
при секретарі:Сахаровій К.О.,
за участю:позивача ОСОБА_5, та її представника ОСОБА_6, відповідача ОСОБА_7, представника відповідача ОСОБА_8 - ОСОБА_9

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Чернігові справу за апеляційними скаргами ОСОБА_7 та ОСОБА_10 на рішення Чернігівського районного суду Чернігівської області від 19 лютого 2015 року у справі за позовом ОСОБА_10 до ОСОБА_7, ОСОБА_8 про стягнення боргу та за зустрічним позовом ОСОБА_8 до ОСОБА_7, ОСОБА_10 про визнання правочину недійсним, -

в с т а н о в и в:

У січні 2015 року позивач звернулася до суду з позовом у якому зазначила, що 13.10.2011 року надала в борг ОСОБА_7 45000 гривень для придбання автомобіля зі строком повернення до 27.02.2014 року. Сума позики у встановлений строк повернута не була, а тому ОСОБА_10 просить стягнути з відповідачів кошти солідарно, оскільки ОСОБА_7 використала ці кошти в інтересах сім'ї, коли перебувала у шлюбі з ОСОБА_8

До початку розгляду справи по суті, відповідач ОСОБА_8 пред'явив зустрічний позов до ОСОБА_10 та ОСОБА_7 у якому просив визнати зазначений договір позики недійсним, так як він був укладений без згоди ОСОБА_8, іншим з подружжя.

Рішенням Чернігівського районного суду Чернігівської області від 19 лютого 2015 року позов ОСОБА_10 до ОСОБА_7 та ОСОБА_8 про стягнення боргу задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_10 заборгованість в сумі 45000 грн та 450 гривень судового збору. В іншій частині позовних вимог ОСОБА_10 відмовлено. У задоволенні позову ОСОБА_8 до ОСОБА_7, ОСОБА_10 про визнання правочину недійсним відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_10 та в апеляційній скарзі ОСОБА_7 просили скасувати рішення Чернігівського районного суду Чернігівської області від 19 лютого 2015 року в частині стягнення з ОСОБА_7 заборгованості в сумі 45000,00, ухвалити в цій частині нове рішення про задоволення позовних вимог ОСОБА_10 та стягнути солідарно з ОСОБА_7 та ОСОБА_8 на користь ОСОБА_10 борг в сумі 45000,00 грн., в іншій частині судове рішення залишити без змін, посилаючись на його незаконність, необґрунтованість, порушення норм матеріального та процесуального права.

Доводи апеляційних скарг зводяться до того, що суд першої інстанції відмовляючи в задоволенні позовних вимог до ОСОБА_8 зробив переоцінку встановлених фактів, які дослідженні та встановлені рішенням апеляційного суду Чернігівської області від 29.07.2014 року по справі за позовом ОСОБА_7 до ОСОБА_8 про поділ спільного майна подружжя та за зустрічним позовом ОСОБА_8 до ОСОБА_7 про поділ спільного майна подружжя, чим грубо порушив вимоги ст. 61 ЦПК України.

Апелянт ОСОБА_7 зазначає, що її колишній чоловік ОСОБА_8 сам підтвердив факт отримання коштів в сумі 45000,00 грн. від ОСОБА_11 саме на купівлю автомобіля.

Крім того, апелянти вказують, що відповідно до ч. 4 ст. 65 СК України договір укладений одним з подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого з подружжя. Таким чином, після розірвання шлюбу, у разі несвоєчасного або неповного виконання зобов'язань боржника з погашення позики, кредитор має право вимагати виконання зобов'язань також від другого з подружжя.

Також, апелянти звертають увагу суду на те, що правочин не визнаний недійсним, а тому обов'язки існують для обох з подружжя навіть після розірвання шлюбу, оскільки договір позики ОСОБА_7 було укладено в інтересах сім'ї.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників судового розгляду, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційні скарги підлягають частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що відповідно до рішення Чернігівського районного суду від 26.03.2014 року відповідачі ОСОБА_7 та ОСОБА_8 перебували у шлюбі з 27.08.2011 року до набрання цим рішенням законної сили тобто до 08.04.2014 року. ( а.с. 7,8)

13.10.2011 року ОСОБА_7 отримала від ОСОБА_10 кошти в сумі 45000 грн. для купівлі автомобіля, які зобов'язалася повернути до 27.02.2014 року, що підтверджується наданою суду розпискою .(а.с.4) Відмітка про виконання договору позики, на копії розписки належним чином завіреної, що міститься в матеріалах цивільної справи,відсутня.

04.04.2012 року згідно свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу було придбано автомобіль НОМЕР_1, який зареєстровано на ім»я відповідача ОСОБА_8. ( а.с.40)

Рішенням апеляційного суду Чернігівської області від 29.07.2014 року у справі за позовом ОСОБА_7 до ОСОБА_8 про поділ спільного майна подружжя та зустрічним позовом ОСОБА_8 до ОСОБА_7 про поділ спільного майна подружжя встановлено, що обсяг спільно нажитого майна подружжя складає загальну суму 57 519 гривень , в тому числі автомобіль НОМЕР_1 вартістю 45000 гривень .( а.с.32-35)

Задовольняючи частково позовні вимоги ОСОБА_10 та відмовляючи в задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_8, суд першої інстанції виходив з того, що відсутні докази того, що отримані ОСОБА_7 у борг кошти, відповідно до розписки від 13.10.2011 року, були нею використані в інтересах сім'ї, а тому договір позики між ОСОБА_10 та ОСОБА_7 не створює обов'язків для ОСОБА_8 З цих же підстав договір позики не порушує прав та законних інтересів ОСОБА_8, а тому в задоволенні його позову щодо визнання правочину недійсним відмовив. Разом з тим, ОСОБА_7 визнала первісний позов та підтвердила, що гроші нею не були повернуті у строк зазначений в розписці, а тому заборгованість за договором позики підлягає стягненню з неї в повному обсязі.

Апеляційний суд не погоджується з даним висновком суду, оскільки судом першої інстанції обставини справи з'ясовані не в повному обсязі, необхідному для правильного вирішення спору, не вірно визначено суть і характер правовідносин сторін та норми матеріального права, що їх регулюють.

Згідно ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж саму суму грошових коштів або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до ч. 2 ст. 1047 ЦК України, на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Частиною 1 ст. 1049 ЦК України передбачено, що позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Зважаючи на вище викладені норми та оцінивши обставини справи в їх сукупності, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що договір позики був укладений між сторонами: позивачем ОСОБА_10 та відповідачем ОСОБА_7 з дотриманням вимог ст.1047 ЦК України. Докази його виконання в матеріалах справи відсутні.

Виходячи з приписів ч. 3 ст. 61 Сімейного Кодексу України - якщо одним із подружжя був укладений договір в інтересах сім'ї, то гроші, інше майно, які були одержані за цим договором, є спільною сумісною власністю подружжя.

Відповідно до змісту ст. 65 СК України при укладенні договору одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Для укладення одним із подружжя договорів стосовно цінного майна згода другого з подружжя має бути подана письмово. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї.

Обізнаність другого з подружжя про джерела надходження коштів і їх подальше використання на потреби сім'ї за його мовчазної згоди повинні розцінюватись як схвалення таких дій того з подружжя, який уклав договір і використав отримане за ним в інтересах сім'ї, і, відповідно, повинно бути підставою для виникнення спільного майнового обов'язку.

Кошти відповідачка ОСОБА_7 позичала у ОСОБА_10 згідно розписки для придбання автомобіля. Відповідачем ОСОБА_8 не надано доказів на підтвердження того, що ОСОБА_7 придбала будь-який автомобіль на своє ім'я чи витратила кошти на власні потреби, після отамання позики, крім автомобіля, який згідно рішення апеляційного суду Чернігівської області від 29.07.2014 року у справі за позовом ОСОБА_7 до ОСОБА_8 про поділ спільного майна подружжя та зустрічним позовом ОСОБА_8 до ОСОБА_7 про поділ спільного майна подружжя був визнаний спільним майном подружжя і придбаний 04.04.2012 року на його ім'я. Крім того, в мотивувальній частині вказаного вище рішення зазначено, що частину коштів на його придбання було надано матір'ю ОСОБА_7 Під час розгляду судом справи про поділ майна ОСОБА_8 не надано достатніх і допустимих доказів на підтвердження своєї позиції щодо джерела отримання коштів на придбання автомобіля. Натомість згідно з п.2 ст.59 ЦПК України,обставини справи, які за законом повинні бути підтверджені визначеними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими.

В апеляційному суді представник ОСОБА_8 підтвердив, що в ході розгляду справи судом про поділ майна подружжя ОСОБА_8 не заперечував отримання ОСОБА_7 від ОСОБА_10 коштів в сумі 45000 гривень.

Тобто договір позики дружиною був укладений з мовчазної згоди чоловіка, який в подальшому використав отримані кошти в інтересах сім'ї.

Апеляційний суд не може погодитись з підставою для відмови в задоволенні позовних вимог ОСОБА_10 твердження суду першої інстанції про те, що при розгляді судом справи про поділ майна подружжя не враховувались боргові зобов'язання перед ОСОБА_10 та не були визнані спільними зобов'язаннями ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , оскільки предмет позову був інший. Крім того, ОСОБА_10 має право на звернення до суду за захистом своїх порушених, невизнаних, або оспорюваних прав гарантоване їй Конституцією України та ст. 3 ЦПК України .

За таких обставин апеляційний суд приходить до висновку, що договір позики створив обов'язки щодо його повернення і для ОСОБА_8

За відсутності спеціальної норми в СК України, що передбачала б як загальне правило виникнення солідарних зобов'язань у подружжя за договором позики, такі зобов'язання мають розглядатися частково, адже відповідно до ст. 541 ЦК України солідарні зобов'язання виникають лише у випадках, передбачених у законі або договорі. Згідно з ч. 1 ст. 14 ЦК України цивільні обов'язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства.

Ч. 2 ст. 73 СК України не покладено солідарного обов'язку на відповідача за зобов'язаннями його дружини, а він може відповідати часткою майна у спільній сумісній власності подружжя за умови, що договір був укладений в інтересах сім'ї, а одержане за договором використане на її потреби у разі покладення стягнення на майно.

За таких обставин сума боргу за договором позики підлягає стягненню з відповідачів ОСОБА_8 та ОСОБА_7 у рівних частинах з кожного.

Апеляційний суд виходячи із встановлених обставин вважає, що в задоволенні зустрічного позову ОСОБА_8 до ОСОБА_7, ОСОБА_10 про визнання правочину недійсним слід відмовити.

Договір,укладений одним з подружжя, створює обов'язки для другого з подружжя в разі, якщо його укладено в інтересах сім'ї, а одержане за цим договором майно фактично використано на задоволення потреб сім'ї. Підстав для визнання договору позики недійсним передбачених ст.215 ЦК України судом не встановлено.

За таких обставин, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційнаі скарги підлягають частковому задоволенню , а рішення суду скасуванню в частині стягнення з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_10 заборгованості в сумі 45000 гривень.

Керуючись ст.ст.1046,1047,1049 ЦК України, ст. ст.61, 65,73 СК України ст.ст.303, 307, 309, 313-315, 317, 319, 324 ЦПК України, апеляційний суд, -

В И Р І Ш И В:

Апеляційні скарги ОСОБА_7 та ОСОБА_10 задовольнити частково.

Рішення Чернігівського районного суду Чернігівської області від 19 лютого 2015 року скасувати в частині стягнення з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_10 заборгованості в сумі 45000 гривень.

Позовні вимоги в цій частині задовольнити частково: стягнути з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_10 22 500( двадцять дві тисячі п'ятсот ) гривень боргу за договором позики та 225( двісті двадцять п'ять) гривень у відшкодування судового збору та стягнути з ОСОБА_8 на користь ОСОБА_10 22 500( двадцять дві тисячі п'ятсот ) гривень боргу за договором позики та 225( двісті двадцять п'ять) гривень у відшкодування судового збору.

В іншій частині рішення залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення, але може бути оскаржено в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:Судді: