Справа № 369/1311/15 Головуючий у І інстанції Волчко А. Я.
Провадження № 22-ц/780/3687/15 Доповідач у 2 інстанції Журба С. О.
РІШЕННЯ

Іменем України

20 липня 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Київської області в складі:

головуючого судді Журби С.О.,

суддів Коцюрби О.П., Сержанюка А.С.,

за участю секретаря Петленко І.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні апеляційного суду Київської області цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_2 на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 07 травня 2015 року у справі за позовом прокурора Києво-Святошинського району Київської області в інтересах держави до Києво-Святошинської районної державної адміністрації, ОСОБА_2 про визнання недійсним та скасування розпорядження, визнання недійсним договору оренди водного об'єкту загальнодержавного значення,

В С Т А Н О В И Л А:

У лютому 2015 року прокурор в інтересах державизвернувся до суду із позовом, який мотивував наступним:

Розпорядженням Києво-Святошинської районної державної адміністрації від 26 червня 2013 року №467 «Про передачу в довгострокову оренду водного об'єкту ОСОБА_2 в межах с. Любимівка Бузівської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області» було надано дозвіл на укладання договору довгострокової оренди водного об'єкту в межах Бузівської сільської ради Києво-Святошинського району загальною площею 1,52 га строком на 25 років для риборозведення. На підставі вказаного розпорядження 26 червня 2013 року між відповідачами укладено договір оренди водного об'єкта, згідно якого ОСОБА_2 передано в довгострокове платне користування на умовах оренди водний об'єкт площею 1,52 га, що знаходиться в адміністративних межах Бузівської ради Києво-Святошинського району, та який відноситься до водних об'єктів загальнодержавного значення. Посилаючись на відсутність повноважень у Києво-Святошинської РДА на розпорядження зазначеним водним об'єктом, прокурор просив суд визнати незаконним та скасувати спірне розпорядження від 26 червня 2013 року № 467, визнати недійсним договір оренди водного об'єкту загальнодержавного значення від 26 червня 2013 року №119.

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 07 травня 2015 року позовні вимоги задоволено.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду, представник відповідача ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права, неповноту та неправильність встановлення обставин, що мають значення для її вирішення, просив рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким у задоволенні позовних вимог відмовити. Обґрунтував скаргу тим, що правові підстави для задоволення позову відсутні. Зазначає, що судом першої інстанції не взято до уваги, що спірні розпорядження та договір оренди водного об'єкту прийняті у відповідності до норм чинного законодавства на момент їх укладання. Вважає, що місцева районна адміністрація має право надавати в оренду водні об'єкти загальнодержавного значення за умови, що ці об'єкти знаходяться в межах відповідної однієї адміністративно-територіальної одиниці. Крім того зазначає, що оспорюваний договір було погоджено з Управлінням водних ресурсів у м. Києві та Київській області, як того вимагала редакція ч.7 ст. 51 Водного кодексу України на момент виникнення спірних правовідносин. Вважає висновки суду такими, що не ґрунтуються на положеннях закону.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до задоволення з огляду на наступне:

У відповідності до положень ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. В той же час зазначеним вимогам оспорюване рішення не відповідає.

Із матеріалів справи колегія суддів вбачає, що 26 червня 2013 року Києво-Святошинською районною державною адміністрацією прийнято розпорядження № 467, якою відповідно до ст. 51 ВК України та Закону України «Про місцеві державні адміністрації» вирішено надати в оренду терміном на 25 років ОСОБА_3 водний об'єкт з площею водного дзеркала 1,52 га для риборозведення в межах с. Любимівка Бузівської сільської ради Києво-Святошинського району, встановлено орендну плату за користування водними ресурсами, доручено першому заступнику голови адміністрації укласти з ОСОБА_3 договір оренди водного об'єкту; ОСОБА_3 погодити договір оренди водного об'єкту з державним органом водного господарства (Київводресурси) та іншими державними органами у відповідності до вимог ст. 51 ВК України; до використання водного об'єкту ОСОБА_3 приступити після підписання договору оренди, його погодження та реєстрації у відповідності до вимог чинного законодавства України.

26 червня 2013 року між Києво-Святошинською районною державною адміністрацією та ОСОБА_3 було укладено договір оренди водного об'єкта загальнодержавного значення № 119, за умовами якого на підставі розпорядження виконувача обов'язків голови Києво-Святошинської районної державної адміністрації Київської області від 26 червня 2013 № 467 року та відповідно до п. 3 Прикінцевих положень, п. 12 Перехідних положень ЗК України, ст. 51 ВК України, постанови Кабінету Міністрів України від 13 травня 1996 року № 502 «Про затвердження порядку користування землями водного фонду» орендодавець надає в оренду, а орендар приймає в строкове платне користування на умовах оренди водний об'єкт в межах с. Любимівка Бузівської сільської ради Києво-Святошинського району з площею водного дзеркала 1,52 га для риборозведення, виробництва сільськогосподарської і промислової продукції, а також у лікувальних і оздоровчих цілях. Термін дії договору було встановлено сторонами у 25 років. Договором були визначені права та обов'язки сторін, їх відповідальність, зміна умов договору і припинення його дії, особливі умови. Додатками до договору є водогосподарський паспорт ставу № 1 площею 1,52 га та акт приймання-передачі об'єкта оренди.

Вищевказаний договір оренди було погоджено із Управлінням водних ресурсів у м. Києві та Київській області.

Ст. 10 ЦПК України встановлено принцип змагальності сторін в цивільному процесі, який полягає в тому, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, прямо встановлених Законом. Аналогічна норма міститься і в ст. 60 ЦПК України. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. За таких умов суд може приймати та покладати в основу рішення по справі лише ті обставини, які були доведені сторонами.

Задовольняючи позов прокурора про визнання недійсним та скасування розпорядження, визнання недійсним договору оренди водного об'єкту загальнодержавного значення, суд першої інстанції виходив із того, що районній державній адміністрації повноваження щодо передачі спірного водного об'єкта не надавались, а місцеві державні адміністрації набувають статусу орендодавців водних об'єктів загальнодержавного значення за умови розподілу таких повноважень Кабінетом Міністрів України. За таких умов суд першої інстанції вбачав наявність правових підстав для визнання незаконним та скасування спірного розпорядження, відтак й визнання укладеного на його підставі договору недійсним. З такою позицією суду першої інстанції колегія суддів апеляційного суду погодитися не може.

Передача водних об'єктів (їх частин) загальнодержавного значення в оренду регулюється ст. 51 Водного кодексу України та п. 4 ст. 59 Земельного кодексу України, згідно яких орендодавцями водних об'єктів загальнодержавного значення виступають Кабінет Міністрів України та місцеві державні адміністрації.

Категорія водного об'єкта визначається у відповідності із ст. 5 Водного кодексу України і наказом Державного комітету України по водному господарству № 41 від 03 червня 1997 року, який був чинним на час прийняття спірного розпорядження. Відповідно до наведеної норми Водного кодексу України до водних об'єктів загальнодержавного значення належать серед інших поверхневі води (озера, водосховища, річки, канали), що знаходяться і використовуються на території більш як однієї області, а також їх притоки всіх порядків. За наказом Державного комітету України по водному господарству № 41 від 03 червня 1997 року «Про затвердження Переліку річок та водойм, що віднесені до водойм об'єктів місцевого значення», був затверджений перелік річок та водойм, віднесених до водойм об'єктів місцевого значення, відповідно до якого водні об'єкти місцевого значення у Київській області відсутні. За таких умов спірний водний об'єкт відноситься до об'єктів загальнодержавного значення.

Відповідно до ст. 51 ВК України у користування на умовах оренди водні об'єкти (їх частини) місцевого значення та ставки, що знаходяться в басейнах річок загальнодержавного значення, можуть надаватися водокористувачам лише для риборозведення, виробництва сільськогосподарської і промислової продукції, а також у лікувальних і оздоровчих цілях. Розподіл повноважень щодо передачі водних об'єктів загальнодержавного значення визначається Кабінетом Міністрів України відповідно до цього Кодексу та інших законів України. Право водокористування на умовах оренди оформляється договором, погодженим з центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері розвитку водного господарства, обласними, Київською, Севастопольською міськими державними адміністраціями, органом виконавчої влади Автономної Республіки Крим з питань охорони навколишнього природного середовища. У разі укладення договору обласними, Київською, Севастопольською міськими державними адміністраціями, Радою міністрів Автономної Республіки Крим такий договір погоджується центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері охорони навколишнього природного середовища.

При цьому колегія суддів не може погодитися із висновками суду першої інстанції щодо відсутності повноважень Києво-Святошинської районної державної адміністрації щодо передачі в оренду спірного водного об'єкта, оскільки відсутність розмежування повноважень між Кабінетом Міністрів України та місцевими державними адміністраціями на розпорядження об'єктами загальнодержавного значення не заперечує наявності таких повноважень у обох вказаних у ст. 51 ВК України суб'єктів.

Водним кодексом України на момент виникнення спірних правовідносин було закріплено безпосередньо право місцевих державних адміністрацій надавати водні об'єкти загальнодержавного значення в оренду.

Згідно ст. ст. 2, 13 Закону України «Про місцеві державні адміністрації» місцеві державні адміністрації в межах відповідної адміністративно-територіальної одиниці забезпечують виконання Конституції, законів України, актів Президента України, Кабінету Міністрів України, інших органів виконавчої влади вищого рівня; реалізацію інших наданих державою та відповідними радами повноважень. До відання місцевих державних адміністрацій у межах і формах, визначених Конституцією і законами України, належить вирішення питань використання землі, природних ресурсів, охорони довкілля. Місцеві державні адміністрації вирішують й інші питання, віднесені законами до їх повноважень.

Розпорядженням Київської обласної державної адміністрації від 12 квітня 2011 року № 338 «Про додаткові заходи щодо впорядкування використання водних об'єктів загальнодержавного значення в Київській області» уповноважено райдержадміністрації здійснити заходи щодо впорядкування використання на умовах оренди водних об'єктів загальнодержавного значення, розташованих на території Київської області (водні об'єкти), провести інвентаризацію діючих договорів оренди водних об'єктів (договори оренди), за якими фактично використовуються водні об'єкти, для приведення їх у відповідність до вимог чинного законодавства України; у разі відсутності договорів оренди, забезпечити їх укладення, керуючись роз'ясненнями управління водного господарства у м. Києві та Київській області «Про додаткові заходи щодо упорядкування використання водних об'єктів загальнодержавного значення в Київській області».

Відповідно до роз'яснень управління водного господарства у м. Києві та Київській області «Про додаткові заходи щодо упорядкування використання водних об'єктів загальнодержавного значення в Київській області», які є додатком № 1 до розпорядження Київської обласної державної адміністрації від 12 квітня 2011 року № 338, орендодавцями водних об'єктів загальнодержавного значення є Кабінет Міністрів України та місцеві державні адміністрації, як визначено ст. 51 Водного кодексу України. За таких умов орендодавцями водних об'єктів, незалежно від місця їх розташування (в межах населеного пункту або за його межами), є районні державні адміністрації.

Вказане рішення Київської обласної державної адміністрації від 12 квітня 2011 року № 338 як на час прийняття оскаржуваного розпорядження та укладення спірного договору, так і на даний час, є чинним, ніким не оспорене і не скасоване.

Зважаючи на викладене, колегія суддів апеляційного суду вважає, що Києво-Святошинська районна державна адміністрація при прийнятті оспорюваного розпорядження діяла в межах повноважень, передбачених законом, підстави для визнання незаконним та скасування її розпорядження відсутні, відтак рішення суду першої інстанції в цій частині не ґрунтується на вимогах закону.

Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених фізичними чи юридичними особами вимог на підставі поданих до суду доказів.

У відповідності до положень ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання стороною в момент його вчинення вимог щодо того, що зміст правочину не може суперечити законодавству, інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі, правочин має бути спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

У своєму позові прокурор обґрунтовував недійсність спірного правочину незаконністю розпорядження районної державної адміністрації, на підставі якого його було укладено. Суд першої інстанції погодився з такою позицією прокурора. В той же час колегією суддів апеляційного суду було встановлено безпідставність позиції щодо незаконності розпорядження Києво-Святошинської районної державної адміністрації від 26 червня 2013 року. За таких умов позовна вимога, що ґрунтується на такій позиції, задоволенню не підлягає. Не було доведено в ході розгляду справи й наявності інших, передбачених законом підстав недійсності спірного правочину.

Відповідно до ст. 309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення або неправильне застосування норм матеріального чи процесуального права.

З урахуванням викладеного колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції не відповідає обставинам справи, ухвалене з порушенням норм матеріального права, відтак підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309, 314, 316 ЦПК України, колегія суддів

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 07 травня 2015 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог прокурора Києво-Святошинського району Київської області відмовити.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий

Судді