Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10.11.2015 Справа №607/11808/15-ц

Тернопільський міськрайонний суд в складі:

головуючого В.М. Братасюка

за участю секретаря О.І. Чичкевич

позивачки ОСОБА_1, представника позивачки ОСОБА_2, відповідача ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Тернополі справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, третя особа приватний нотаріус Тернопільського міського нотаріального округу ОСОБА_5 про визнання правочину недійсним , -

В С Т А Н О В И В:

Позивачка ОСОБА_1 звернулася до суду за захистом свого цивільного права шляхом предявлення позову до ОСОБА_3, ОСОБА_4, третя особа приватний нотаріус Тернопільського міського нотаріального округу ОСОБА_5 про визнання недійсним договору дарування 1/3 частини квартири в м. Тернополі по проспекту С.Бандери 86/31, укладеного 06.08.2012 року між відповідачами, посвідченого нотаріусом в реєстрі за №4163.

В обґрунтування позову зазначає, що спірний правочин є фіктивним, укладеним за відсутності дійсних намірів сторонами правочину створення правових наслідків, однак з метою уникнення можливості задоволення за рахунок проданої частки квартири вимог позивачки про стягнення з відповідача ОСОБА_3 121 200 гривень, за рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 30 липня 2012 року.

В судовому засіданні позивачка та її представник вимоги підтримали в повному обсязі, просять вимогу задовольнити з підстав, зазначених у позовній заяві.

Відповідач в судовому засіданні позов заперечив, суду пояснив, що спірний правочин не може бути фіктивним, оскільки створив правові наслідки шляхом проведення державної реєстрації переходу права власності на частину квартири за обдарованою, яка є його донькою і якій ще у 2007 році відповідач ОСОБА_3 заповів належну йому частку в квартирі №31 будинку по проспекту С.Бандери 86 в м. Тернополі. Окрім цього відповідач зазначив, що як власник майна, яке станом на датку укладення спірного правочину не було заставлене, арештоване та не перебувало під будь яким обтяженням, мав повне право майном розпорядитися на власний розсуд.

Третя особа в судове засідання не зявилася, хоча своєчасно повідомлялася судом про час і місце судового розгляду.

Заслухавши пояснення, всесторонньо, повно та об'єктивно дослідивши обставини справи та здійснивши перевірку їх доказами, судом встановлено наступні обставини.

Рішенням Тернопільського міськрйонного суду Тернопільської області від 30 липня 2012 року у справі №1915/8870/2012 , було задоволено позов ОСОБА_1 та стягнено на її користь з ОСОБА_3 кошти в сумі 120 000 гривень та понесені судові витрати.

Дане рішення не вступило в закону силу, було оскаржене відповідачем й за рішенням суду касаційної інстанції рішення місцевого та апеляційного суду були скасовані, а справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції.

При новому розгляді справи, ухвалою суду від 20.06.2013 року у справі №607/2776/13-ц, позов залишено без розгляду на підставі п.3 ч.1 ст. 207 ЦПК України, у звязку з повторною неявкою позивача та його представника, повідомлених належним чином про час і місце судового розгляду.

Надалі ОСОБА_1 повторно звернулася з позовом до ОСОБА_3 з тим самим предметом та з тих самих підстав; рішенням суду від 12.02.2014 року у справі №607/21621/13-ц, постановленим заочно, позовні вимоги було задоволено - стягнено на користь ОСОБА_1 з ОСОБА_3 кошти в сумі 120 000 гривень та понесені судові витрати, й 04.02.2014 року видано Виконавчий лист для предявлення в органи ДВС з метою примусового виконання рішення суду.

В ході виконавчого провадження за №46333744, державним виконавцем Другого відділу ДВС Тернопільського міського управління юстиції в березні 2015 року у відповідача ОСОБА_3 було відібрані пояснення, за змістом яких останній пояснив, що уперше чує про ухвалення судом заочного рішення 12.02.2014 року, і має намір це рішення переглянути. Крім цього повідомив про відчуження належної йому частки квартирі в м. Тернополі по проспекту С.Бандери 86/31 06.08.2012 року своїй доньці ОСОБА_4

Дані обставини визнані сторонами спору, а тому, в силу ст. 61 ЦПК України, не потребують доказування.

Судом встановлено, що 01.08.2012 року відповідачем ОСОБА_3 до ТОВ «Міське бюро технічно інвентаризації» було подано заву на термінове виготовлення витягу з реєстру прав власності на нерухоме майно 1/3 частину спірно квартири, для дарування.

06.08.2012 року приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу було посвідчено в реєстрі за №4163, договір дарування ОСОБА_3 своїй доньці ОСОБА_4 1/3 ідеальну частку квартири в м. Тернополі по проспекту С.Бандери 86/31.

Із змісту оглянутого в судовому засіданні договору вбачається, що подароване майно на момент укладення договору нікому не було продане, подароване, іншим способом не відчужене, під заставою та забороною не перебуває права третіх осіб на відчужуване майно відсутні.

Надалі, 10.08.2012 року, право власності ОСОБА_4 на подаровану частку в квартирі, було зареєстроване в електронному реєстрі прав власності, що стверджується інформаційною довідкою з державного реєстру за №399966680 від 02.07.2015 року.

Вирішуючи спір суд виходить з такого.

Відповідно ст. 16 ЦК України, одним із способів захисту цивільних прав є визнання правочину недійсним.

Суд розглядає спір керуючись принципом диспозитивності судового розгляду (ч.1 ст. 11 ЦПК України) в межах заявлених сторонами вимог та на підставі поданих ними доказів.

У ст. 203 ЦК України, в якій визначено основні критерії чинності правочину, зазначено, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним та відповідати його внутрішній волі, й зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства та моральним засадам суспільства.

Верховний Суд України у постанові від 21 січня 2015 року у справі № 6-197цс15 висловив наступну правову позицію :

Згідно зі статтею 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

Для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. У разі, якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний.

Отже, фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаним; вчиняючи фіктивний правочин, сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином. Фіктивним може бути визнаний будь-який правочин, якщо він не має на меті встановлення правових наслідків.

Ознака вчинення його лише для вигляду повинна бути властива діям обох сторін правочину. Якщо одна сторона діяла лише для вигляду, а інша намагалася досягти правового результату, такий правочин не може бути фіктивним.

Позивач, який звертається до суду з позовом про визнання правочину фіктивним, повинен довести суду відсутність в учасників правочину наміру створити юридичні наслідки.

Також Пленум Верховного Суду України в Постанові №9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» в пункті 24 наголошує, що для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу усіх сторін правочину…. У разі, якщо на виконання правочину було передане майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний.

Відтак суд зазначає, що належними та допустимими доказами позивачем не доведено, що зі сторони відповідачки ОСОБА_4, як іншої сторони оспорюваного правочину, було вчинено дії з прийняття подарованого майна лише «для вигляду».

Навпаки як вищезазначено судом, остання здійснила державну реєстрацію набутого права власності в електронному реєстрі прав власності на нерухоме майно, що свідчить про реальність настання правих наслідків правочину.

Окрім цього суд зауважує, що намір передати ОСОБА_4 належну йому частку в квартирі, у відповідача ОСОБА_3 виник уже давно, про що свідчить складений ним заповіт від 27.07.2007 року в реєстрі за №7198, копія якого наявна у справі, й на думку суду, в контексті підстав позову з метою доказування фіктивності правочину, не має правового значення факт зняття з реєстрації відповідача ОСОБА_3І, за його заявою, з реєстраційного обліку вказаної квартири в травні 2015 року з відміткою про вибуття до м. Києва, однак з подальшим фактичним проживанням у спірній квартирі оскільки дані дії були вчинені постфактум після вчинення правочину, а необхідною умовою визнання правочину недійсним, є недодержання стороною (сторонами) вимог які встановлені ст.. 203 ЦК України, саме на момент чинення правочину.

Також судом піддаються критичній оцінці доводи позивачки про те, що правочин є фіктивним, вчиненим з метою ухиляння від виконання рішення суду, оскільки відчуження належної відповідачу ОСОБА_3 частки в квартирі, відбулося негайно, 06.08.2012 року, після рішення суду від 30.07.2012 року, про стягнення з останнього на користь позивачки коштів в сумі 120 000 гривень.

Критичність судової оцінки даного твердження ОСОБА_1 полягає в тому, що спірний правочин було вчинено ОСОБА_3 до набрання рішенням суду законної сили, завідомо не знаючи чи вступить рішення про стягнення з нього коштів, від 30.07.2012 року, котре оскаржувалося, в законну силу, - для суду є очевидним основоположне право відповідача ОСОБА_3, передбачене норами ЦК України, так і ст.. 1 Протоколу першого Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, за яким власник має право безперешкодно мирно володіти належним йому майном, та вчиняти з майном, щодо якого відсутні заборони, арешти та обтяження в момент вчинення правочину, будь які дії на власний розсуд.

Рішення суду не може грунтуватися на припущеннях.

Відтак системний аналіз наданих стороною позивачки доказів дозволяє суду зробити висновок про недоведеність обставин, на котрі ОСОБА_1 посилається в обґрунтування позовних вимог щодо фіктивності спірного правочину, а тому в задоволенні позову слід відмовити.

Керуючись ст.ст.3, 10, 11, 60, 61, 119, 120, 212- 215, 222 ЦПК України, ст.15, 16, 202, 203, 204, 215, 234 ЦК України, Постановою №9 Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справі про визнання правочинів недійсними» від 06 листопада 2009 року, суд , -

В И Р І Ш И В :

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, третя особа приватний нотаріус Тернопільського міського нотаріального округу ОСОБА_5 про визнання недійсним, як фіктивного правочину, договору дарування 1/3 частини квартири №31 в м. Тернополі по проспекту С.Бандери, 86, від 06.08.2012 року, посвідченого в реєстрі за № 4163 відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги.

Апеляційна скарга може бути подана протягом 10 днів з дня проголошення рішення до апеляційного суду Тернопільської області через Тернопільський міськрайонний суд.

Головуючий суддяОСОБА_6