УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 листопада2015 року колегія суддів Судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду міста Києва в складі:

головуючого судді Крижанівської Г.В.,

суддів Слободянюк С.В., Чобіток А.О.,

при секретарі Заліській Г.Г.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Міський комерційний банк» про стягнення суми банківського вкладу, відсотків за користування коштами, трьох відсотків річних, суми відповідно до індексу інфляції за несвоєчасне виконання грошового зобов'язання, пені за порушення строків виконання доручення за апеляційною скаргою уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Публічного акціонерного товариства «Міський комерційний банк» ТимошенкаКостянтина Володимировича на заочне рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 24 листопада 2014 року,-

ВСТАНОВИЛА:

У листопаді 2014 року позивач звернулася до суду із позовом до ПАТ «МКБ» про стягнення суми банківського вкладу, відсотків за користування коштами, трьох відсотків річних, суми відповідно до індексу інфляції за несвоєчасне виконання грошового зобов'язання, пені за порушення строків виконання доручення.

Свої вимоги обґрунтувала тим, що 25.03.2014 між нею та ПАТ «МКБ» в особі відділення № 10 ПАТ «МКБ» був укладений договір акційного строкового банківського вкладу №2630/11/169286, відповідно до умов якого банк відкрив депозитний рахунок вкладу та прийняв від позивача суму у розмірі 100 000,00 грн.

25.07.2014 по закінченню дії зазначеного договору кошти в сумі 123 803,26 грн. перераховані на банківський рахунок.

28.07.2014 позивач звернулася з заявою до банку про видачу з рахунку готівки в сумі 123 803,26 грн., проте банком було відмовлено у видачі грошових коштів.

Справа № 760/24175/14-ц
№ апеляційного провадження:22-ц/796/11956/2015
Головуючий у суді першої інстанції: Демидовська А.І. Доповідач у суді апеляційної інстанції: Крижанівська Г.В. .
Враховуючи наведене, позивач просила стягнути з відповідача заборгованість за договором банківського вкладу, проценти за користування коштами, суму відповідно до індексу інфляції за несвоєчасне виконання грошового зобов'язання, суму 3% річних за затримку виконання грошового зобов'язання, пеню за порушення строків виконання доручення в розмірі 146 604, 59 грн.

Заочним рішенням Солом'янського районного суду м. Києва від 24 листопада 2014 року позов задоволено.

Стягнуто з ПАТ «МКБ» заборгованість за договором банківського рахунку в сумі 123 803,26 грн., заборгованість по процентах за користування коштами в сумі 5 209,92 грн., заборгованість відповідно до індексу інфляції за несвоєчасне виконання грошового зобов'язання в сумі 4 580,72 грн., заборгованість по сплаті компенсації позивачу 3% річних від прострочення суми за затримку виконання грошового зобов'язання, що складає 630,36 грн., заборгованість по сплаті пені за порушення строків виконання доручення в розмірі 12 380,33 грн.

Ухвалою Солом'янського районного суду м. Києва від 08 липня 2015 року заяву ПАТ «МКБ» про перегляд заочного рішення залишено без задоволення.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду, уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «МКБ» ТимошенкоК.В. подав апеляційну скаргу, мотивуючи її тим, що судом першої інстанції було порушено норми процесуального права та неправильно застосовано норми матеріального права.

Апелянт зазначив, що Постановою Правління НБУ № 732 від 20.11.2014 ПАТ «МКБ» віднесено до категорії неплатоспроможних, в результаті чого запроваджено тимчасову адміністрацію. Враховуючи наведене, з 20.11.2014 діяльність ПАТ «МКБ» регламентується положеннями ЗУ «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».

Вказував, що відповідно до вищевказаного закону під час тимчасової адміністрації не здійснюється задоволення вимог вкладників, в тому числі нарахування неустойки (штрафів, пені) та застосування інших санкцій за всіма видами заборгованості банку.

Також звернув увагу суду, що згідно виписки по рахунку, кошти в сумі 123 832, 23 грн., які перебували на рахунку позивача повернуті останній в повному обсязі.

Враховуючи викладене, апелянт просив заочне рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 24 листопада 2015 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову.

В судовому засіданні представник відповідача просилаапеляційну скаргу задовольнити з наведених у ній підстав, а також посилалася на те, що суд першої інстанції неправильно вказав розмір заборгованості відповідача. Разом з тим, апеляційна скарга зазначених доводів не містить.

Інші учасники процесу в судове засідання не з'явилася, про час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення в цій частині, заслухавши пояснення учасників судового розгляду, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, 25.03.2014 між ОСОБА_1 та ПАТ «МКБ» в особі відділення № 10 ПАТ «МКБ», був укладений договір акційного строкового банківського вкладу №2630/11/169286, відповідно до умов якого банк відкрив депозитний рахунок вкладу та прийняв від позивача суму у розмірі 100 000,00 грн. (а.с.7-9).

25.07.2014 строк дії зазначеного договору закінчився та ОСОБА_1 кошти в сумі 123 803,26 грн. перерахувала на банківський рахунок № 01 згідно договору банківського рахунку від 25.03.2014, що підтверджується меморіальним ордером № 2219 від 25.07.2014 та меморіальним ордером № 2220 від 25.07.2014. (а.с.10-13).

28.07.2014 позивач звернулася до банку із заявою про видачу їй з рахунку готівки в сумі 123 803,26 грн. (а.с.14).

Отримавши відмову, позивач звернулася до Національного банку України. Відповідно до листа № 06-043/3639 від 03.10.2014 управління Національного банку України в Чернігівській області рекомендувало позивачу даний спір вирішити в судовому порядку (а.с.16).

Статтею 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність» передбачено, що вклад (депозит) - це кошти в готівковій або у безготівковій формі, у валюті України або в іноземній валюті, які розміщені клієнтами на їх іменних рахунках у банку на договірних засадах на визначений строк зберігання або без зазначення такого строку і підлягають виплаті вкладнику відповідно до законодавства України та умов договору.

Згідно ст. 1058 ЦК України за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вкклад), що надійшла, зобов'язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором. Договір банківського вкладу, в якому вкладником є фізична особа, є публічним договором (стаття 633 цього Кодексу). До відносин банку та вкладника за рахунком, на який внесений вклад, застосовуються положення про договір банківського рахунка (глава 72 цього Кодексу), якщо інше не встановлено цією главою або не випливає із суті договору банківського вкладу.

Відповідно до ст. ст. 525, 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов'язань або одностороння зміна його умов не допускається.

Згідно ст. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Статтею 629 ЦК України передбачено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Разом з тим, відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Договором може бути передбачено внесення грошової суми на інших умовах її повернення (ст. 1060 ЦК України). Незалежно від виду вкладу банк зобов'язаний видати вклад або його частину на першу вимогу вкладника. Умова договору про відмову від права на одержання вкладу на першу вимогу є нікчемною.

Суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що з боку відповідача мало місце порушення умов договору банківського вкладу, в результаті чого утворилась заборгованість перед позивачем, яка підлягає стягненню.

Також, колегія суддів погоджується з обґрунтованим висновком суду про те, що підлягають задоволенню вимоги позивача в частині стягнення з відповідача заборгованості по процентах за користування коштами, заборгованості відповідно до індексу інфляції за несвоєчасне виконання грошового зобов'язання, заборгованості по сплаті компенсації позивачу суми 3% річних за затримку виконання грошового зобов'язання та заборгованості по сплаті пені за порушення строків виконання доручення, оскільки видача коштів за розпорядженням клієнта є обов'язком банку, встановленим ЦК України та умовами договору.

Так, боржник згідно ст. 623 ЦК України, який порушив зобов'язання, має відшкодувати кредиторові завдані ним збитки.

Відповідно до ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Статтею 625 ЦК України передбачено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми.

Встановлені судом обставини свідчать про порушення відповідачем договірних зобов'язань та вимог наведених вище норм чинного законодавства.

Таким чином, суд апеляційної інстанції погоджується з аргументованим висновком суду першої інстанції про те, що відповідач зобов'язаний повернути позивачу депозитні кошти та нараховані відсотки, оскільки видача коштів за розпорядженням клієнта є обов'язком банку, встановленим ЦК України та умовами договору.

Посилання апелянта на постанову Правління Національного банку України від 20.11.2014 № 732 «Про віднесення ПАТ «Міський комерційний банк» до категорії неплатоспроможних», на підставі якої виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення від 20.11.2014 № 124 «Про запровадження тимчасової адміністрації у ПАТ «Міський комерційний банк» та призначено Уповноважену особу Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на тимчасову адміністрацію, та на положення Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» про неможливість задоволення вимог вкладників та інших кредиторів банку, зокрема щодо нарахування та виплати неустойки (штрафів, пені) та інших санкцій, колегією суддів до уваги не приймаються, оскільки позивач звернувся до банку із вимогою про видачу вкладу та нарахованих процентів 28.07.2014, а до суду із позовом 10.11.2014, тобто до винесення вищезазначених постанов і запровадження тимчасової адміністрації у банку.

Враховуючи наведене, вищезазначена норма не може бути застосована до спірних правовідносин, оскільки вказані обмеження застосовуються під час тимчасової адміністрації і зворотної сили не має.

Слід також зазначити, що відповідач не повідомила суд першої інстанції про віднесення ПАТ «Міський комерційний банк» до категорії неплатоспроможних.

Доводи апеляційної скарги щодо повернення позивачу грошових коштів в сумі 123 832, 23 грн., які перебували на її рахунку, колегією суддів відхиляються з огляду на те, що, як вбачається з виписки по особовим рахунках, наданої відповідачем, зазначені кошти були перераховані позивачу лише 25.02.2015 (а.с.75), тобто після ухвалення оскаржуваного рішення.

Разом з тим, суд апеляційної інстанції відповідно до ч. 1 ст. 303 ЦПК України перевіряє законність і обгрутованість оскаржуваного судового рішення на момент його ухвалення.

Крім того, слід зазначити, що апелянт в судовому засіданні навела додаткові доводи до тих, що були викладені в апеляційній скарзі як на підставу своїх заперечень, проте колегією суддів вказані доводи до уваги не приймаються, оскільки відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Положеннями ч. 1 ст. 300 ЦПК України передбачено, що особа, яка подала апеляційну скаргу, має право доповнити чи змінити її протягом строку на апеляційне оскарження.

Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Розглядаючи спір, суд першої інстанції в межах доводів позову повно і всебічно дослідив обставини справи, дав належну оцінку доказам, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює, і прийшов до правильного висновку про задоволення позовних вимог, про що ухвалив відповідне рішення.

Доводи скарги цих висновків не спростовують, не впливають на правильність прийнятого судом рішення і, з огляду на вимоги ст. 308 ЦПК України, не можуть бути визнані підставою для його скасування, тому підлягають відхиленню.

Керуючись ст. 218, 303, 307, 308, 313, 314, 315, 317 ЦПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Публічного акціонерного товариства «Міський комерційний банк» ТимошенкаКостянтина Володимировича відхилити.

Заочне рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 24 листопада 2014 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий: Г.В. Крижанівська

Судді: С.В. Слободянюк

А.О. Чобіток