У х в а л а

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 липня 2015 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Кузнєцова В.О.,

суддів: Кадєтової О.В., Мартинюка В.І.,

Мостової Г.І., Наумчука М.І.,

розглянувши цивільну справу за позовом публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_3, третя особа - ОСОБА_4, про виселення з жилого приміщення, за касаційною скаргою Шуліки Аліни Володимирівни, яка діє від імені публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк», на рішення апеляційного суду Закарпатської області від 30 жовтня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У липні 2014 року публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» звернулося в суд з указаним позовом. Зазначало, що 30 жовтня 2007 року між банком та ОСОБА_4 було укладено кредитний договір № MKAWG00000123, відповідно д <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_473/ed_2014_05_13/pravo1/T041952.html?pravo=1>о якого банк надав позичальнику кредит у розмірі 20 000 доларів США зі сплатою 0,92 % на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом, винагороди за надання фінансового інструменту в розмірі 3% від суми виданого кредиту в момент надання кредиту на рахунку НОМЕР_1, щомісяця в період сплати 0,20% від суми виданого кредиту, відсотки за дострокове погашення кредиту згідно з п. 3.11 договору та винагороди за проведення додаткового моніторингу, згідно з п. 6.2 договору. На забезпечення виконання зобов'язання за кредитним договором між банком та ОСОБА_3 було укладено договір іпотеки, предметом якого є житловий будинок АДРЕСА_1. Рішенням Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 22 грудня 2009 року звернуто стягнення на предмет іпотеки - житловий будинок АДРЕСА_1, загальною площею 96,80 кв. м, житловою площею 54,40 кв. м. Банк надіслав ОСОБА_3 вимогу про добровільне звільнення зазначеного будинку, проте відповідач виконати вимогу відмовляється. Посилаючись на наведене, просило задовольнити позов.

Рішенням Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 28 серпня 2014 року позов задоволено частково. Виселено ОСОБА_3 із житлового будинку АДРЕСА_1. В іншій частині у задоволенні позову відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Закарпатської області від 30 жовтня 2014 року рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове рішення про відмову в позові.

Шуліка А.В., яка діє від імені публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк», звернулася до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ із касаційною скаргою, в якій просить рішення апеляційного суду скасувати, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Касаційна скарга задоволенню не підлягає.

Як встановлено судами та вбачається з матеріалів справи, 30 жовтня 2007 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_4 було укладено кредитний договір № MKAWG00000123, відповідно д <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_473/ed_2014_05_13/pravo1/T041952.html?pravo=1>о якого банк надав позичальнику кредит у розмірі 20 000 доларів США зі сплатою 0,92 % на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом, винагороди за надання фінансового інструменту в розмірі 3% від суми виданого кредиту в момент надання кредиту на рахунку НОМЕР_1, щомісяця в період сплати 0,20% від суми виданого кредиту, відсотки за дострокове погашення кредиту згідно з п. 3.11 договору та винагороди за проведення додаткового моніторингу, згідно з п. 6.2 договору.

На забезпечення виконання зобов'язання за кредитним договором між банком та ОСОБА_3 було укладено договір іпотеки, предметом якого є житловий будинок АДРЕСА_1.

Рішенням Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 22 грудня 2009 року звернуто стягнення на предмет іпотеки - житловий будинок АДРЕСА_1, загальною площею 96,80 кв. м, житловою площею 54,40 кв. м.

29 травня 2014 року позивачем надіслано відповідачу вимогу про добровільне звільнення зазначеного будинку, проте остання виконати вимогу відмовляється.

Частиною першою статті 40 Закону України "Про іпотеку" <nau://ukr/898-15|st40> передбачено, що звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом.

Нормою, яка встановлює порядок виселення із займаного житлового приміщення, є стаття 109 ЖК <nau://ukr/5464-10|st109> Української РСР, частиною першою якої передбачені підстави виселення.

За змістом частини другої статті 40 Закону України "Про іпотеку" <nau://ukr/898-15|st40> та частини третьої статті 109 ЖК <nau://ukr/5464-10|st109> Української РСР після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Відповідно до частини другої статті 109 ЖК <nau://ukr/5464-10|st109> Української РСР громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.

Таким чином, частина друга статті 109 ЖК <nau://ukr/5464-10|st109> Української РСР встановлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення.

Відтак, аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців на підставі частини другої статті 39 Закону України "Про іпотеку" <nau://ukr/898-15|st39> підлягають застосуванню як положення статті 40 цього Закону, так і норма статті 109 ЖК <nau://ukr/5464-10|st109> Української РСР.

Отже, за змістом цих норм особам, які виселяються з жилого будинку (жилого приміщення), яке є предметом іпотеки, у зв'язку зі зверненням стягнення на нього, інше постійне житло надається в тому разі, коли іпотечне житло було придбане не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла.

При виселенні в судовому порядку з іпотечного майна, яке є житлом, придбаного не за рахунок кредиту, відсутність постійного жилого приміщення, яке має бути надане особі одночасно з виселенням, є підставою для відмови в задоволенні позову про виселення.

Оскільки у справі, яка є предметом розгляду встановлено, що в іпотеку передано житловий будинок, який був придбаний не за рахунок отриманих кредитних коштів, апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку про відсутність передбачених законом підстав для виселення мешканців із зазначеного будинку без надання їм іншого постійного житла.

Викладені в оскаржуваному рішенні висновки відповідають фактичним обставинам, встановленим на підставі поданих сторонами доказів, і ґрунтуються на нормах матеріального права. Порушення норм процесуального законодавства при проведенні оцінки доказів не встановлено.

При цьому суд касаційної інстанції виходить також із правових висновків, викладених у постановах Верховного Суду України, прийнятих за наслідками розгляду заяв про перегляд судових рішень в порядку Глави 3 Розділу V ЦПК України у справах № 6-39цс15 від 18 березня 2015 року, 6-447цс15 від 24 червня 2015 року.

Вказані висновки щодо застосування норм права, відповідно до ч. 1 ст. 360-7 ЦПК України, мають враховуватись іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм.

З огляду на наведені правові підстави відмови у позові помилкове застосування апеляційним судом при вирішенні спору норм Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» не свідчить про незаконність ухваленого ним рішення і не може тягти за собою його скасування з врахуванням положень ч. 2 ст. 337 ЦПК України.

За таких обставин колегія суддів відхиляє касаційну скаргу і залишає без змін оскаржуване рішення апеляційного суду.

Керуючись ст. ст. 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних,

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу Шуліки Аліни Володимирівни, яка діє від імені публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк», відхилити.

Рішення апеляційного суду Закарпатської області від 30 жовтня 2014 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий В.О. Кузнєцов
Судді: О.В. Кадєтова В.І. Мартинюк Г.І. Мостова М.І. Наумчук