Апеляційний суд Житомирської області
Справа №2-3559/12 Головуючий у 1-й інст. Лєдньов Дмитро Миколайович
Категорія 48 Доповідач Талько О. Б.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 березня 2015 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Житомирської області в складі:

головуючої - судді Талько О.Б.,

суддів: Косигіної Л.М., Григорусь Н.Й.,

при секретарі Церпіцькій Т.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Богунського районного суду м. Житомира від 12 травня 2014 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного сумісного майна,-

ВСТАНОВИЛА:

У серпні 2012 року позивачка звернулась до суду з даним позовом, в якому зазначила, що за час перебування у зареєстрованому шлюбу з відповідачем вони за спільні кошти придбали автомобіль марки CHEVROLET Captiva, 2011 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1.

Окрім того, за період спільного проживання вони здійснили перепланування та добудову до квартири АДРЕСА_1.

Здійснена добудова складає 64/100 ідеальних частин квартири. На даний час будівельні роботи закінчені та будинок введений в експлуатацію, проте всі документи на зазначене нерухоме майно зберігаються у відповідача, який не бажає в добровільному порядку здійснити поділ спільного майна.

З огляду на зазначене, просила суд визнати спільним сумісним майном 64/100 частини квартири АДРЕСА_1, а також автомобіль CHEVROLET Captiva, 2011 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1. Окрім того просила стягнути з ОСОБА_2 компенсацію вартості 1/2 частки зазначеного транспортного засобу, а також визнати за нею право власності на 32/100 ідеальних частин вказаної квартири.

Рішенням Богунського районного суду м. Житомира від 12 травня 2014 у задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права та невідповідність висновків суду обставинам справи, просить скасувати рішення суду та постановити нове, яким задовольнити її позовні вимоги.

Апелянт, зокрема, зазначає, що спірний автомобіль був відчужений відповідачем без її згоди. Зазначене свідчить про наявність у неї законного права на одержання компенсації належної їй ? частки у цьому майні.

Також звертає увагу суду на ту обставину, що прийняття будинку в експлуатацію та юридичне оформлення права власності на здійснені перепланування та добудову не змінюють статус цього майна, як набутого подружжям за час перебування у шлюбі.

В судовому засіданні ОСОБА_1 та її представник підтримали доводи, викладені в апеляційній скарзі.

На думку відповідача, апеляційна скарга є безпідставною, оскільки перепланування та добудова до належної йому квартири були здійснені ним ще до укладення шлюбу з ОСОБА_1 Автомобіль був придбаний за кошти, які він взяв у борг, а також за рахунок банківського кредиту. Боргові зобов'язання перед банком він виконав, а спірний автомобіль в подальшому віддав фізичній особі в рахунок повернення боргу. Даний транспортний засіб він придбав за власні кошти, оскільки на той час вони не проживали однієї сім'єю з позивачкою.

Представник відповідача також зауважив, що, звертаючись до суду з позовними вимогами про визначення місця проживання дитини, позивачка сама зазначила у позовній заяві про те, що фактично шлюбні відносини між нею та ОСОБА_2 припинені з 2010 року, в той час як автомобіль був придбаний відповідачем у листопаді 2011 року.

Дослідивши матеріали справи та заслухавши пояснення осіб, які з'явились в судове засідання, колегія суддів приходить до висновку про те, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення, виходячи з наступного.

За правилами ч.1 ст. 22, ст.24 КпШС України, який був чинним на момент виникнення спірних правовідносин, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку спадкування, є власністю кожного з них. Аналогічні положення закріплені й у п.п.1,2 ч.1 ст.57, ст.60 СК України.

В судовому засіданні встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 8 лютого 2001 року. Рішенням Богунського районного суду м. Житомира від 15 жовтня 2012 року шлюб між ними розірвано.

Матеріали справи також свідчать, що згідно з договором дарування, укладеним між ОСОБА_3 та відповідачем 4 вересня 2000 року, останньому належить 36/100 частин житлового будинку АДРЕСА_1, яка складається із веранди, житлової кімнати площею 10,4 кв.м., вітальні, ? частини сараю «Б». За даним договором у власність відповідача також перейшла незакінчена будівництвом житлова прибудова, готовність якої становила 36%. Зазначеною угодою було передбачено, що до набувача переходять всі права та обов'язки забудовника.

22 вересня 2000 року відповідач та ОСОБА_3 уклали із ЗАТ «Міськрембуд» договір будівельного підряду, предметом якого було виконання робіт з будівництва житлової прибудови за вказаною адресою ( а.с.41).

20 грудня 2000 року сторони вказаного договору підряду підписали акт виконаних робіт, з якого вбачається, що були виконані наступні роботи: будівництво прибудови, монтажні роботи стелі, облаштування підлоги, шпаклювання і фарбування стін, облаштування гідроізоляції, укладання тротуарної плитки, обшивка стін, укладення шиферу ( а.с.46).

В судовому засіданні сторони пояснили, що будівництво прибудови на даний час закінчено. Проте, документів про прийняття зазначеної прибудови в експлуатацію матеріали справи не містять. Доказів про те, що спірна прибудова має статус окремого об'єкта нерухомості, суду не надано.

Оглянуті судом матеріали інвентаризаційної справи щодо будинковолодіння АДРЕСА_1 не містять будь-яких даних щодо спірної прибудови.

За таких обставин, коли після укладення шлюбу між сторонами внаслідок здійснення прибудови до належного відповідачеві майна відбулось істотне збільшення його вартості, а сама прибудова не може бути самостійним об'єктом поділу , суд першої інстанції обгрунтовано відмовив у задоволенні позову щодо визнання зазначеної прибудови спільним сумісним майном, а також визнання права власності позивачки на ? її частку.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог щодо визнання автомобіля спільним сумісним майном та стягнення компенсації вартості ? його частини, суд виходив з того, що відчуження транспортного засобу відбулось зі згоди ОСОБА_1, яка не надала доказів на підтвердження фактичного визнання судом договору відчуження спірного майна недійсним.

Колегія суддів не погоджується з таким висновком.

Під час розгляду справи встановлено, що 8 листопада 2011 року на ім'я відповідача був зареєстрований автомобіль CHEVROLET Captiva, 2011 року випуску, кузов НОМЕР_2, державний номерний знак НОМЕР_1. 7 липня 2012 року автомобіль знято з реєстрації.

З повідомлення УДАІ УМВС України в Житомирській області встановлено, що на даний час право власності на спірний транспортний засіб зареєстроване на ім'я ОСОБА_4

Матеріали справи також свідчать, що ОСОБА_2 у травні 2012 року звертався до суду із позовною заявою про розірвання шлюбу, зазначивши при цьому, що вони з позивачкою тривалий час не проживають однією сім'єю. Зміст позовної заяви ОСОБА_1, з якою вона зверталась до Богунського районного суду м. Житомира із позовом про визначення місця проживання дитини, містить інформацію про те, що шлюбні відносини між нею та відповідачем припинені з 2010 року.

З огляду на ту обставину, що спірний автомобіль був придбаний за час окремого проживання сторін у зв'язку з фактичним припиненням шлюбних відносин, позовні вимоги про визнання його спільним сумісним майно та стягнення на користь позивачки компенсації вартості ? частки не підлягають до задоволення.

Враховуючи вищезазначене, рішення суду в частині визнання автомобіля спільним сумісним майном та стягнення на користь позивачки компенсації вартості ? його частини слід скасувати, ухваливши в цій частині нове рішення,- про відмову у задоволенні цих позовних вимог з інших підстав.

Керуючись ст.209,303,304,307,309,316,319 ЦПК України, колегія суддів,-

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Богунського районного суду м. Житомира від 12 травня 2014 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог про визнання автомобіля спільним сумісним майном та стягнення на користь ОСОБА_1 компенсації вартості ? його частини,- скасувати, ухваливши в цій частині нове рішення про відмову у задоволенні даних позовних вимог з інших підстав.

В решті рішення залишити без змін.

Рішення набирає законної сили моменту його проголошення та може бути оскаржене у касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом 20 днів.

Головуюча Судді: