МАЛИНОВСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД ОСОБА_1 ___________________________________________________________________________________________________________________
Справа № 2-991/2010
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 березня 2010 року

Малиновський районний суд м. Одеси у складі:

головуючого судді - Жуган Л.В.,

при секретарі судового засідання Луньовій В.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті ОСОБА_1 цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 регіональної митниці, Головного управління державного казначейства України в Одеській області про стягнення моральної шкоди, -

ВСТАНОВИВ:

До Малиновського районного суду м. Одеси звернулась ОСОБА_2 із позовом до ОСОБА_3 регіональної митниці про стягнення моральної шкоди. Обґрунтовуючи свої вимоги, позивачка зазначила, що вона є власником автомобілю марки «Ніссан Е», 1993 року випуску, яким з 1999 р. користувалися на території Одеської області впродовж 6 років. Оскільки зазначений транспортний засіб перебував на обліку у Російській Федерації, позивачка, з метою зняття зазначеного автомобілю з обліку виїхала 07.10.2005 року до Російської Федерації. 10.10.2005 року Чернігівська митниця дозволила ввезення автомобілю на митну територію України, транспортний засіб був направлений до Одеської митниці для реєстрації. Після звернення позивачки до Одеської митниці для митного оформлення свого транспортного засобу, їй було відмовлено в у митному оформленні на підставі Закону України № 2739-ІУ, відповідно до якого забороняється ввезення на митну територію України автомобілів, які на момент ввезення виготовлені та/або експлуатувалися більш ніж 8 років.

У звязку з відмовою в оформленні автомобілю, 23.12.2005 року позивачка звернулась до Овідіопольського районного суду Одеської області із позовом про визнання дій ОСОБА_3 регіональної митниці у відмові оформлення - незаконними. Постановою Овідіопольського районного суду Одеської області позов ОСОБА_2 був задоволений, ухвалою апеляційного суду від 28.03.2007 року, залишена без змін. Після перегляду в касаційному порядку Вищим адміністративним судом України вказані постанова та ухвала залишені також без змін.

Позивачка зазначає, що за період розгляду справи у судових інстанціях, був прийнятий Закон України «Про внесення змін до деяких законів України щодо реєстрації транспортних засобів» від 06.12.2006 р. відповідно до якого, вартість реєстрації автомобілю позивачки стала дорівнювати 20 000 грн., тоді як під час виникнення спору у 2005 році зазначений тариф складав 300 грн.

Враховуючи те, що постановою суду відповідача було зобовязано оформити реєстрацію автомобілю, та зміну вартості митного оформлення автомобілю позивача, неможливість його використання, просить суд, стягнути з відповідача моральну шкоду в розмірі 25000 грн.

В судовому засіданні позивачка та її представник ОСОБА_4, підтримали поданий позов, просили його задовольнити.

Представник відповідача - ОСОБА_3 регіональної митниці, за довіреністю ОСОБА_5, позовні вимоги не визнав, заперечив проти задоволення позову.

Представник залученого в якості співвідповідача - Головного управління державного казначейства України в Одеській області, за довіреністю ОСОБА_6, в судових засіданнях позов не визнав, у судове засідання призначене на 03.03.2010 р. належним чином сповіщений про час та місце розгляду справи представник не зявився, причини неявки суду не повідомив

Вислухавши учасників сторін, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню.

Згідно ч. 1 статті 61 обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню.

Судом встановлено, що згідно посвідки на постійне проживання серії ОД №3022/05 ОСОБА_2 Мамаджанова проживає в України з 2005 р.

Автомобіль марки «Ніссан Е», 1993 року випуску належить на праві власності ОСОБА_2, згідно Свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії ЕТ 819630, виданого ГІБДД м. Брянська, РФ. Вказаний ТЗ 07.10.2005 року був знятий з реєстрації, у звязку з вибуттям з РФ до м. Одеса, що підтверджується довідкою, виданою ГІБДД МОГТО ОСОБА_7 УВД Брянської обл., РФ.

З Декларації №10205/5/360 на ввезення, вивезення транспортного засобу індивідуального користування, вузла чи агрегату, встановлено, що ОСОБА_2 ввезла на постійно в Україну автомобіль «Ніссан Е», 1993 року випуску, що зафіксовано Чернігівською митницею 10.10.2005 р. В графі службові відмітки митниці зазначено, що транспортний засіб пропущено на підставі листу комітету ВР України від 19.09.2005 року №06-10/10-956.

Судом встановлено, що 12.10.2005 року Одеською митницею було відмовлено ОСОБА_2 у реєстрації транспортного засобу, у звязку з тим що, зазначеному транспортному засобу більше восьми років.

Постановою Овідіопольського районного суду Одеської області від 24.10.2006 р. Одеську митницю було зобовязано оформити реєстрацію автомобілю «Ніссан-Е» з реєстраційним номером АО 77-17, регіон 32, 1993 року випуску, який належить гр-ці ОСОБА_2 Постанова Овідіопольського районного суду Одеської області була залишена без змін ухвалою апеляційного суду Одеської області від 28.03.2007 року.

Після набрання законної сили Постанови Овідіопольського районного суду Одеської області 28.03.2007 р. ОСОБА_3 митниця не здійснила виконання зобовязання по оформленню реєстрації автомобілю позивачки, встановленого постановою суду.

Після перегляду в касаційному порядку ухвалою Вищого адміністративного суду України від 19.03.2009 року, вищевказані постанова та ухвала залишені також без змін.

В мотивувальній частині Ухвали ВАС України від 19.03.2009 року, зазначено, що діючим на період правовідносин між сторонами законодавством не було передбачено можливості митниці відмовити у здійсненні реєстрації транспортного засобу. Крім того, відповідно до ч. 2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобовязані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. У разі обмеження у законодавстві на ввезення аналогічних транспортних засобів на митну територію України митниця повинна була відмовити у вчинені митного оформлення, як це передбачено ст. 80 МК України, а не відмовляти у реєстрації пропущеного нею на митну території транспортного засобу.

Таким чином, судом фактично встановлений факт неправомірних дії відповідача в частині відмови позивачці у реєстрації належного їй автомобілю.

Відповідно до ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Необхідними елементами відповідальності (незалежно від вини) є: шкода, протиправна поведінка та причинний зв'язок між шкодою і протиправною поведінкою.

З аналізу наведених рішень судових інстанцій вбачається, що неправомірність дій відповідача - ОСОБА_3 регіональної митниці є преюдиціальним фактом, та таким, що не підлягає доказуванню.

Відповідно ст. 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.

Згідно ст. 23 ч.1 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. На підставі ч.2 даної норми ЦК України, моральна шкода полягає, зокрема, у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у звязку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоровя; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у звязку з протиправною поведінкою щодо членів її сімї чи близьких родичів; а також, на ряду з іншим, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у звязку із знищенням чи пошкодженням її майна. Відповідно ст. 23 ч.3 ЦК України, моральна шкода відшкодовується, зокрема, грішми. Як регламентує ч.4 вказаної статті ЦК України, моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не повязана з розміром цього відшкодування.

Вивчивши обґрунтування заявлених вимог, щодо стягнення моральної шкоди, суд вважає, що зміна законодавства щодо збільшення вартості реєстрації автомобілю не може бути підставою для відшкодування моральної шкоди. Однак, суд вважає, що враховуючи фактичну неможливість користування належним позивачці на праві власності автомобілем на протязі тривалого часу з 2005 р., навіть після набрання законної сили постанови суду щодо захисту її порушених прав дійсно спричинило їй певні моральні страждання.

Згідно п. 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» №4 від 31.03.1995 р. визначено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями чи бездіяльністю інших осіб.

Однак, керуючись принципом виваженості, розумності та справедливості, суд вважає можливим стягнути з відповідач ОСОБА_3 регіональної митниці - на користь позивачки суму компенсації заподіяної моральної шкоди, що полягала сукупно у моральних стражданнях, порушенні нормальних життєвих звязків, яких вона зазнала у звязку із протиправною відмовою та бездіяльністю митниці, у здійсненні реєстрації, належного їй на праві власності автомобілю в розмірі 2000 гривень.

Відповідно до ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.

Як вказує ст. 79 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, повязаних з розглядом справи, до яких, в свою чергу відносяться, зокрема, витрати на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи, витрати на правову допомогу, та витрати, повязані з проведенням судових експертиз.

Таким чином, суд вважає за необхідне стягнути на користь позивачки оплачені нею, згідно доданих до матеріалів справи квитанцій судові витрати по оплаті судового збору в розмірі 8 гривень 50 копійок та витрати по інформаційно-технічному забезпеченню в розмірі 7 гривень 50 копійок. Інші докази щодо понесених судових витрат позивачкою до суду не надавались.

Керуючись ст.ст. 11, 60, 79, 88, 209, 212, 214, 215, 218 ЦПК України, ст.ст. 16, 23,1167 ЦК України, суд -

ВИРІШИВ:

Позовну заяву ОСОБА_2 - задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_3 регіональної митниці на користь ОСОБА_2 у відшкодування моральної шкоди 2000 (від тисячі) гривень і витрати по оплаті судового збору в розмірі 8 гривень 50 копійок та інформаційно-технічному забезпеченню в розмірі 7 гривень 50 копійок.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Одеської області через суд першої інстанції шляхом подачі в 10-денний строк з дня проголошення рішення заяви про апеляційне оскарження і поданням після цього протягом 20 днів апеляційної скарги або в порядку ч. 4 ст. 295 ЦПК України.

Суддя Л.В. Жуган