Дата документу Справа №
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/778/1551/15р. Головуючий у 1-й інстанції: Піх Ю.Р.
Суддя-доповідач Спас О.В.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 березня 2015 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Запорізької області у складі:

головуючого Спас О.В.,

суддів: Полякова О.З.,

Бабак А.М.,

при секретарі Бабенко Т.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3

на рішення Комунарського районного суду м.Запоріжжя від 12 січня 2015 року

у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3, третя особа: державний нотаріус Шостої Запорізької державної нотаріальної контори Дмитрієва Наталія Петрівна про визнання недійсним договору дарування,-

В С Т А Н О В И Л А:

У листопаді 2011 року ОСОБА_6, діючи в особі представника ОСОБА_7, звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3, третя особа: державний нотаріус Шостої Запорізької державної нотаріальної контори Дмитрієва Н.П. про визнання недійсним договору дарування.

В позові зазначено, що ОСОБА_3 в грудні 2006 року приїхав до ОСОБА_6 та запропонував їй оформити договір довічного утримання. Вона погодилась так як ОСОБА_3 пообіцяв забезпечувати її утриманням та доглядом довічно, зокрема допомагати матеріально в придбанні продуктів харчування, одягу та інших предметів першої необхідності, та здійснювати нагляд за станом її здоров'я, умовами побуту, в замін чого після її смерті належна їй частина будинку перейде у власність ОСОБА_3 До грудня 2010 року ОСОБА_3 належним чином виконував обіцяне, по декілька разів на тиждень приїжджав до неї, цікавився її здоров'ям, приносив продукти харчування, частково надавав кошти на сплату комунальних послуг. Але на початку грудня 2010 р. відношення ОСОБА_3 до ОСОБА_6 різко змінилося. Він став вимагати від неї, щоб вона звільнила будинок в якому вона проживає. При цьому зазначав, що вона в цьому будинку ніхто, що він належить йому. На її зауваження він стверджував, що вона сама за власною згодою подарувала йому частину будинку, і що у нього не має жодного зобов'язання перед нею. В січні 2011 р. ОСОБА_3 на підтвердження своїх слів, надав їй копію договору який вона в 2006 р. підписала у нотаріуса. Зважаючи на свій похилий вік (ІНФОРМАЦІЯ_1), ОСОБА_6 звернулась за допомогою до свого онука ОСОБА_8, який їй пояснив, що насправді між нею та ОСОБА_3 був підписаний не договір довічного утримання, а договір дарування, за яким 957/1600 частин жилого будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 вона подарувала ОСОБА_3 Зазначено, що ОСОБА_6 при даруванні частини будинку мала на меті вчинення договору довічного утримання, при цьому вона неправильно сприймала істотні умови укладеного договору, що вплинуло на її волевиявлення. Якщо б не попередня домовленість з ОСОБА_3 про те, що вказаний будинок перейде у його власність тільки після її смерті, а до того моменту він буде доглядати за нею, допомагати матеріально, вона ні в якому випадку не укладала би оспорюваний договір дарування.

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_6 померла, правонаступником після її смерті судом залучена її дочка ОСОБА_4

ОСОБА_4 просила суд визнати договір дарування недійсним.

Рішенням Комунарського районного суду Запорізької області від 12 січня 2015 року позовні вимоги задоволено. Визнано недійсним договір дарування посвідчений 26.12.2006 року державним нотаріусом Шостої Запорізької державної нотаріальної контори Дмитрієвою Н.П., НОМЕР_1, укладений 26.12.2006 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_3

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, ОСОБА_3 в особі представника ОСОБА_9 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просить рішення скасувати, та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити.

ОСОБА_4 в особі представника ОСОБА_11 подала заперечення на апеляційну скаргу, в яких наводяться контро доводи до апеляційної скарги. Просить апеляційну скаргу відхилити, залишити без змін рішення суду першої інстанції.

Третя особа державний нотаріус Шостої Запорізької державної нотаріальної контори Дмитрієва Н.П. у листі №497/01-16 від 11.03.2015р. просить розглядати справу без її присутності.

Заслухавши у судовому засіданні суддю-доповідача, пояснення апелянта ОСОБА_3 та його представника адвоката Ящук О.В., позивача ОСОБА_4 та її представника адвоката ОСОБА_11, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

На підставі п.п.2,3 ч. 1 ст. 307 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове рішення по суті позовних вимог, або змінити рішення. Відповідно ст. 309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є: неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими; невідповідність висновків суду обставинам справи; порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права. Згідно ч. 2 ст. 314 ЦПК України апеляційний суд ухвалює рішення у випадках скасування судового рішення і ухвалення нового або зміни рішення.

Судом першої інстанції встановлені та не оспорюються сторонами наступні обставини.

Між ОСОБА_6 та ОСОБА_3 26.12.2006 року укладений договір дарування 957/1600 частин житлового будинку АДРЕСА_1, посвідчений державним нотаріусом Шостої Запорізької державної нотаріальної контори Дмитрієвою Н.П.

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_6 померла.

ОСОБА_3 та ОСОБА_4 діти померлої ОСОБА_6

Під час апеляційного розгляду справи встановлено, що всупереч ст. 212 ЦПК України суд не ґрунтував оцінку доказів на всебічному, повному, об'єктивному їх дослідженні, не перевірив належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, не відобразив в рішення результаті оцінки доказів, не навів мотиви прийняття доказів, якими ґрунтував рішення.

З матеріалів справи вбачається, що рішення суду не відповідає ст.ст. 213, 214 ЦПК України, згідно яких рішення суду повинно бути законним, обґрунтованим, а також має вирішити питання щодо наявності обставин, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення та якими доказами вони підтверджуються, які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин і яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову та визнавши недійсним договір дарування вказаного нерухомого майна з підстав, передбачених ч. 1 ст. 229 ЦК України суд не взяв до уваги наступне.

Згідно з вимогами ст. 16 ЦК України, ст.ст. 10та 60 ЦПК Українизвертаючись до суду, позивач за власним розсудом обирає спосіб захисту права, яке вважає порушеним та зобов'язаний довести обставини, на які посилається, правову та фактичну підставу своїх вимог. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Статтею 229 ЦК Українипередбачено, що якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням.

З оскарженого рішення вбачається, що суд виходив з того, що ОСОБА_6 на час укладення договору у 2006р. була похилого віку (1926р.н.), мала на меті вчинення договору довічного утримання, вважала, що будинок перейде у власність ОСОБА_3 тільки після її смерті.

Окрім встановленого віку ОСОБА_6 інші обставини, які суд вважав встановленими та на яких ґрунтував висновок, належним чином не доведені.

Суд посилається на те, що ОСОБА_6 мала на меті вчинення договору довічного утримання, вважала, що будинок перейде у власність ОСОБА_3 тільки після її смерті.

Доказами ці заяви від імені ОСОБА_6 не підтверджені.

Відповідно ст.62 ЦПК України пояснення сторін можуть бути доказами в разі, якщо за їх згодою вони допитані як свідки про відомі їм обставини, що мають значення для справи.

З матеріалів справи видно, що ОСОБА_6 в суді пояснень не давала ані в якості позивача, ані свідка. Відповідно, суд першої інстанції не міг встановити вказані ним обставини на підставі пояснень від імені ОСОБА_6

Рішення суду ґрунтується також показами свідків ОСОБА_13, ОСОБА_14, ОСОБА_15, ОСОБА_16, ОСОБА_17, ОСОБА_18, ОСОБА_19, які пояснили відомі їм обставини, зокрема щодо намірів сторін договору та їх поганих стосунків, які існували до укладення оспореного правочину або через декілька років по його укладенню.

Ґрунтуючи рішення на цих показах суд порушив ст. 63, ст. 212 ЦПК України, за якими показання свідка - це повідомлення про відомі йому обставини, які мають значення для справи; суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, відображаючи у рішенні результати оцінки доказів.

Рішення не містить аналізу цих доказів як окремо так і сукупності, оцінки доказів у рішенні не наведено.

При цьому судом не взяті до уваги роз'яснення п.8 постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 09.11.2009 р. "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" яким вказано, що відповідно до частини першої статті 215 ЦК підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК, саме на момент вчинення правочину.

Жодний із вказаних свідків не мав відомостей щодо обставин, які стосуються безпосередньо укладення оспореного договору. Тобто, такі показання не мають значення для справи.

У той же час, суд першої інстанції послався на показання свідка ОСОБА_20, нотаріуса, що посвідчив оспорений договір, яка пояснила, що роз'яснює сторонам умови договору, наслідки підписання та з'ясовує, чи правильно розумуються умови договору.

Всупереч ст. ст. 212, 215 ЦПК України суд першої інстанції не оцінив ці показання, не навів мотивів, чому не взяв до уваги або відхилив цей доказ.

В обґрунтування висновку суд в рішенні зазначає, що ОСОБА_6 помилилася при укладенні договору дарування, оскільки вважала, що право власності у ОСОБА_3 виникне тільки після її смерті, тому мала на увазі договір довічного утримання.

Вказаний висновок не відповідає нормам матеріального права.

Згідно ст.ст. 334, 722, 748 ЦК України як при укладенні договору дарування так і при укладенні договору довічного утримання право власності виникає у набувача не після смерті відчужувача, а з моменту прийняття дарунку (за договором дарування) або з моменту нотаріального посвідчення договору довічного утримання.

Висновки суду щодо впливу похилого віку ОСОБА_6, стану здоров'я, необізнаності на її волевиявлення при укладенні договору не мають доказового підтвердження.

На підставі ч. 2 ст. 303 ЦПК України під час апеляційного розгляду справи досліджені нові докази: листи КУ "Запорізький обласний клінічний онкологічний диспансер" від 16.02.2015р. №01-08/154, від 02.03.2015р. №01-08/209 з яких видно, що ОСОБА_6, 1926р.н., працювала лікарем-радіологом у цій установі до січня 2006р., що спростовує висновок рішення суду першої інстанції про її необізнаність, вплив похилого віку на волевиявлення, оскільки особа виконувала висококваліфіковану роботу лікаря, до якої була здатна за станом здоров'я та звільнена у тому ж році, коли укладено оспорений договір.

Апеляційний суд при вирішенні справи керується наступними нормами матеріального права.

Згідно з ст. 717 ЦК Україниза договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Відповідно до ст. 215 ЦК Українипідставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Статтею 229 ЦК Українипередбачено, що якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням.

Відповідно до роз'яснень, викладених у п. 19 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" від 06 листопада 2009 року № 9, правочин, вчинений під впливом помилки відповідно до ст. 229 ЦК України, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилась сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка мала місце, а також що вона має істотне значення. Не має правового значення помилка щодо одержання користі від вчиненого правочину. Помилка внаслідок недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією із сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

Суд першої інстанції, посилаючись на те, що ОСОБА_6 була людиною похилого віку, помилилася щодо умов договору, вважав, що оспорюваний договір є недійсним на підставі ст. 229 ЦК України.

При цьому суду у порушення вимог ст. ст. 212-214 ЦПК Українине надав належної оцінки наявним у справі доказам, зокрема, не надав належної оцінки змісту договору дарування, не звернув уваги на покази нотаріуса щодо роз'яснення умов та правових наслідків договору дарування, після чого вказаний договір було прочитано та підписано позивачем.

У тексті договору дарування не міститься застережень (умов) щодо зобов'язання ОСОБА_3 надавати довічне утримання.

Під час апеляційного розгляду справи ОСОБА_4 та ОСОБА_3 пояснили, що кожен з них надав матері (ОСОБА_6) утримання та догляд, що спростовує необхідність укладення останньою договору довічного утримання.

Відповідно до ст. 60 ЦПК Україникожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Частиною 2 ст. 59 ЦПК Українивстановлено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Таким чином, всупереч вимогам ч. 1 ст. 229 ЦК Українирішення суду не містить належних висновків про наявність чи відсутність помилки - неправильного сприйняття позивачем фактичних обставин правочину, що вплинуло на його волевиявлення.

За наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд вбачає, що доводи апеляційної скарги знайшли своє підтвердження.

Суд першої інстанції неповно з'ясував обставини, що мають значення для справи, не врахував, що обставини на підтвердження позову позивачем доведені не були, а заперечення відповідача доведені належним чином. Висновки суду не відповідають обставинам справи та зроблені з порушенням вищевказаних норм процесуального і матеріального права, а тому наявні підстави для задоволення апеляційної скарги та ухвалення нового рішення в справі про відмову в задоволенні позову.

Керуючись ст. ст. 307, 309, 313, 314, 316, 317 ЦПК України, колегія суддів,

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 12 січня 2015 року у цій справі скасувати т ухвалити нове рішення наступного змісту.

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про визнання недійсним договору дарування 957/1600 частин житлового будинку по АДРЕСА_1, укладеного 26.12.2006р. між ОСОБА_6 та ОСОБА_3 відмовити.

Рішення законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржене до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня проголошення.

Головуючий:

Судді: