Ухвала

іменем україни

07 жовтня 2015 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Червинської М.Є.,

суддів: Леванчука А.О., Нагорняка В.А.,

Мазур Л.М., Писаної Т.О.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 про визнання недійсними договорів позики та стягнення витрат, за касаційною скаргою представника ОСОБА_5 - ОСОБА_7 - на рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 09 грудня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У вересні 2011 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_4, ОСОБА_5 та ОСОБА_6 про визнання недійсними договорів позики та стягнення витрат.

Позивачка посилалась на те, що судом розглядається справа за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_4 та ОСОБА_3 про стягнення грошової заборгованості, яка начебто виникла через борг чоловіка позивачки - ОСОБА_4 На підтвердження вказаного боргу ОСОБА_5 надав договори про борг, оформлені у вигляді розписок. ОСОБА_5 наполягав на тому, що вказаний борг ОСОБА_4 не повернув.

Позивачка вважає вказані договори фіктивними і незаконними, не оформленими належним чином, оскільки реально боргу не було, таких грошей її чоловік у ОСОБА_5 не брав, боргу не робив і вся ситуація змодельована для того, щоб позбавити її спільної з чоловіком квартири. Добровільно відповідачі не хочуть вирішити питання і визнати вказані договори позики недійсними.

Враховуючи вказане, позивачка просила визнати недійсними спірні фіктивні договори позики.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 17 грудня 2012 року у задоволенні позову відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 09 грудня 2014 року рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 17 грудня 2012 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким визнано недійсними договори позики, укладені між ОСОБА_5 та ОСОБА_4, а саме: договір позики від 20 серпня 2004 року на суму 80 тис. грн, договір позики від 18 листопада 2004 року на суму 30 тис. грн, договір позики від 23 січня 2005 року на суму 25 тис. грн, договір позики від 04 лютого 2005 року на суму 50 тис. грн, договір позики від 05 березня 2005 року на суму 30 тис. грн, договір позики від 10 квітня 2005 року на суму 50 тис. грн, договір позики від 29 квітня 2005 року на суму 65 тис. грн, договір позики від 20 травня 2006 року на суму 70 тис. грн, договір позики від 18 січня 2007 року на суму 80 тис. грн.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У касаційній скарзі представник ОСОБА_5 - ОСОБА_7, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Обговоривши доводи касаційної скарги, перевіривши матеріали справи, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Відповідно до вимог ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно з вимогами ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Рішення апеляційного суду не відповідає вказаним вимогам.

Судами встановлено, що Жовтневим районним судом м. Дніпропетровська відкрито провадження у цивільній справі № 2-8893/10 за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_4, ОСОБА_3, третя особа - ОСОБА_6, про стягнення грошової заборгованості у розмірі 1 272 960 грн.

На підтвердження укладення між ОСОБА_5 та ОСОБА_4 договорів позики та їх умов відповідачем представлені боргові розписки, а саме: розписка від 20 серпня 2004 року на суму 80 тис. грн, розписка від 18 листопада 2004 року на суму 30 тис. грн, розписка від 23 січня 2005 року на суму 25 тис. грн, розписка від 04 лютого 2005 року на суму 50 тис. грн, розписка від 05 березня 2005 року на суму 30 тис. грн, розписка від 10 квітня 2005 року на суму 50 тис. грн, розписка від 29 квітня 2005 року на суму 65 тис. грн, розписка від 20 травня 2006 року на суму 70 тис. грн, розписка від 18 січня 2007 року на суму 80 тис. грн.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції дійшов висновку про необґрунтованість позовних вимог.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції, посилаючись на висновок експертизи, дійшов висновку про те, що спірні розписки є фіктивними, укладеними з метою в перспективі вирішити спір про поділ майна подружжя на корить відповідача.

Проте з таким висновком апеляційного суду погодитись не можна.

Відповідно до ч. 1 ст. 202 ЦК України правочин - це дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Частиною першою ст. 638 ЦК України визначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Згідно зі ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (ч. 2 ст. 1047 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином.

Пунктом 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз'яснено, що для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. Судам необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У разі якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний.

Таким чином, визнання договору недійсним у зв'язку з його фіктивністю має свої особливості, а саме: у фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто сторони, укладаючи його, знають заздалегідь, що він не буде виконаний. Позивач, який вимагає визнання правочину недійсним, повинен довести, що учасники правочину не мали наміру створити правові наслідки на момент вчинення правочину, тобто тягар доказування фіктивності правочину покладається на позивача.

Суд апеляційної інстанції не звернув уваги на те, що якщо одна сторона діяла лише для вигляду, а інша - намагалася досягти правового результату, такий правочин не може бути фіктивним.

При цьому саме позивачка має довести, що учасники правочину не мали наміру створити правові наслідки на момент вчинення правочину.

Суд апеляційної інстанції не врахував, що позивачка не є стороною спірних правочинів, не була присутньою при передачі грошових коштів і написанні розписок, а сторонами договорів визнається факт отримання грошових коштів; належним чином не вирішив питання про те, чи доведено позивачем факт неотримання грошей за розписками, що є її обов'язком згідно зі ст. ст. 10, 60 ЦПК України.

При вирішенні спору суду слід врахувати, що відповідно до вимог абзацу 2 ч. 1 ст. 1051 ЦК України рішення суду про недійсність договору позики, укладеного у письмовій формі, не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження неодержання позичальником грошей від позикодавця або одержання у меншій кількості, ніж встановлено договором.

Суд апеляційної інстанції посилався на те, що факт фіктивності договорів позики підтверджується висновком судово-технічної експертизи документів від 16 липня 2014 року № 2991/13-34/2992/13-33/6658-664/14-34/6665/6666/14-33, згідно з якою встановити, чи виготовлені рукописні тексти розписок від імені ОСОБА_4 в той час, яким вони датовані, для розписок від 04 лютого 2005 року та 10 квітня 2005 року не видається можливим у зв'язку з відсутністю в експертів впроваджених у судово-експертну практику України методик встановлення абсолютного часу нанесення штрихів рукописних записів, виконаних чорнилами. Встановити, чи виготовлені рукописні тексти розписок від імені ОСОБА_4 в той час, яким вони датовані, для розписок від 18 листопада 2004 року та 05 березня 2005 року не видається можливим із причини відсутності порівняльних зразків для пасти їх записів у реквізитах документів, наданих для порівняльного дослідження. Рукописні тексти усіх інших досліджених розписок від імені ОСОБА_4, а саме: датованих 20 травня 2006 року, 29 квітня 2005 року, 18 січня 2007 року, 20 серпня 2004 року та 23 січня 2005 року виготовлені не у той час, яким вони датовані.

Поклавши в основу судового рішення зазначений вище висновок експертизи, який не містить чітких й однозначних висновків, суд апеляційної інстанції не врахував, що висновок експерта для суду не є обов'язковим і оцінюється судом за правилами, встановленими ст. 212 ЦПК України.

Вирішуючи спір, суд апеляційної інстанції на зазначені положення закону уваги не звернув, доводів сторін як на підтвердження, так і на заперечення позову належним чином не перевірив; фактичних обставин не встановив та дійшов передчасного висновку про визнання недійсними договорів позики, який ґрунтується на припущеннях, що заборонено (ч. 4 ст. 60 ЦПК України).

Оскільки неповнота з'ясування обставин у справі та порушення зазначених норм процесуального права унеможливили встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення спору, і ці порушення були допущені судом апеляційної інстанції, то рішення апеляційного суду підлягає скасуванню з направленням справи на новий судовий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_5 - ОСОБА_7 - задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 09 грудня 2014 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий М.Є. Червинська

Судді: А.О. Леванчук

Л.М. Мазур

В.А. Нагорняк

Т.О. Писана