АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________
Провадження : 22ц/790/5788/15 Головуючий 1-ї інстанції Цвіра Д.М.
Справа № 2-638/1325/13 Доповідач Шевченко Н.Ф.
Категорія : спадкове.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 серпня 2015 року судова колегія судової палати у цивільних справах апеляційного суду Харківської області в складі :

головуючого - Шевченко Н.Ф.

суддів - Гальянової І.Г., Пономаренко Ю.А.

при секретарі - Каплоух Н.Б..

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Харкові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 30 червня 2015 року по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа десята Харківська державна нотаріальна контора про визнання свідоцтва про право на спадщину за заповітом та договору дарування частково недійсним, визнання права власності на частину будинку в порядку спадкування за законом, -

В С Т А Н О В И Л А :

У лютому 2013 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, який було уточнено, до ОСОБА_2 про визнання свідоцтва про право на спадщину за заповітом та договору дарування частково недійсним, визнання права власності на частину будинку в порядку спадкування за законом.

В обґрунтування позовних вимог посилався на те, що у вересні 1970 року помер його батько ОСОБА_3, після смерті якого відкрилась спадщина на ? частину будинку № 304 по вул. Клочківській в м. Харкові. Спадкоємцями першої черги за законом був він, його мати ОСОБА_4 та брати ОСОБА_5 і ОСОБА_6

Він разом із матірю фактично прийняли у спадок кожний по ? частині, оскільки проживали разом із батьком до його смерті, вступили в управління та володіння спадковим майном, при цьому свідоцтва про право власності в порядку спадкування ні він ні мати не отримували.

Брати до нотаріуса про прийняття спадщини заяву не подавали і спадковим майном не володіли.

У липні 1973 року померла його мати ОСОБА_4, після смерті якої його брат ОСОБА_5 став спадкоємцем за заповітом. Про те, що брат, прийняв спадщину не на частину житлового будинку, як заповідала мати, а на весь будинок та отримав свідоцтво про право власності на зазначений житловий будинок, який у серпні 2000 року подарував своєму синові ОСОБА_2, йому стало відомо лише після предявлення позову про визнання права власності на частину будинку та наданих до суду заперечень ОСОБА_2

Крім того, позивач зазначив, що ? частина даного будинку належить йому у порядку спадкування, а тому відповідач не міг її успадкувати та відчужувати.

.

Відповідач ОСОБА_2 та його представник проти позову заперечували, посилаючись на його безпідставність, оскільки за договором дарування від 08.08.2000 року право власності на спірний будинок з надвірними будівлями було набуто відповідачем, а позивач, в свою чергу своєчасно для оформлення спадщини до нотаріальної контори не звернувся.

Рішенням Дзержинського районного суду м Харкова від 30 червня 2015 року в задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення по суті позовних вимог.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги апелянт посилається на порушення судом норм процесуального і матеріального права.

Заслухавши доповідь судді, пояснення учасників процесу, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, що були заявлені у суді першої інстанції, дослідивши матеріали справи, судова колегія приходить до наступного.

Суд, відмовляючи в задоволенні позову ОСОБА_1 виходив з того, що позивачем пропущений строк позовної давності і суду не надано доказів, які б свідчили про те, що ОСОБА_1 не було відомо про наявність спірних свідоцтва про право на спадщину та договору дарування.

Проте з таким висновком суду не можна погодитися.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним положенням закону рішення суду першої інстанції не відповідає, оскільки ґрунтується на припущеннях про те, що з часу смерті ОСОБА_4 позивач міг знати про порушене право на спадщину.

Судом установлено, що спірний житловий будинок належав батькам позивача ОСОБА_1 ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на праві спільної сумісної власності подружжя. Забудовником будинку був ОСОБА_3 у звязку з чим 27.02.1961 року право власності на вказане домоволодіння з надвірними будівлями було зареєстровано за ним в Харківському міському бюро технічної інвентаризації за №20194 (а.с.177 т.1).

16 вересня 1070 року помер ОСОБА_3

На момент його смерті в будинку проживали та були зареєстровані дружина померлого ОСОБА_4 та позивач у справі ОСОБА_1 (а.с.4т.1).

Вказана обставина відповідачем не заперечувалась.

Як вбачається із відповіді Харківського обласного державного нотаріального архіву до державних нотаріальних контор за місцем відкриття спадщини не надходили заяви від спадкоємців померлого ОСОБА_3 про прийняття спадщини, відмову від спадщини та про видачу свідоцтв про право на спадщину, спадкова справа не заводилася, свідоцтва про право на спадщину не видавалися (а.с.96).

Відповідно ч.1 п.1 ст. 549 ЦК УРСР (в редакції 1963 року), яка діяла на час відкриття спадщини визнається, що спадкоємець прийняв спадщину якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном.

Оскільки позивач ОСОБА_1 на момент відкриття спадщини проживав та був зареєстрований у спірному будинку, із заявою про відмову у прийнятті спадщини до нотаріальної контори не звертався, тому він прийняв спадщину фактично, вступивши в управління та володіння спадковим майном.

Відповідно статті 548 ЦК УРСР прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини.

Таким чином позивач набув право власності на ? частину спірного будинку з 15.09.1970 року незалежно від того, що не отримав свідоцтво про право власності на спадщину за законом.

Матеріали справи свідчать про те, що 12.04.1973 року за р.№ 6-258 державним нотаріусом 1-ї Харківської державної нотаріальної контори ОСОБА_7 був посвідчений заповіт ОСОБА_4, яка заповіла у власність своєму синові ОСОБА_5 належну їй частину домоволодіння та усе її майно, з чого б воно не складалось та де б воно не знаходилось (а.с.101 т.1).

24.04.1974 року за реєстровим № 1-2786 нотаріусом Десятої (ліквідованої) Харківської державної нотаріальної контори ОСОБА_8 було видано Свідоцтво про право на спадщину за заповітом після померлої ОСОБА_4, яка спадщину після померлого 15.09.1070 року її чоловіка, ОСОБА_3 фактично прийняла, але юридично не оформила. Свідоцтво видано сину ОСОБА_5 на весь спірний житловий будинок (а.с.97 т.1).

08 серпня 2000 року нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Харківської області ОСОБА_9 був посвідчений Договір дарування, зареєстрований у реєстрі за №1277, згідно з яким ОСОБА_5 подарував своєму сину ОСОБА_2 житловий будинок № 304 по вул. Клочківській в м. Харкові з надвірними будівлями (а.с.28 т.1).

01 вересня 2000 року брат позивача - ОСОБА_5 помер (а.с.50).

Відповідно до ст.ст. 71, 76 ЦК УРСР загальний строк для захисту права за позовом особи, право якої порушено (позовна давність), встановлюється в три роки.

Перебіг строку позовної давності починається з дня виникнення права на позов. Право на позов виникає з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права.

Аналогічні положення містяться й у ЦК України.

Єдиною підставою для відмови в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 суд першої інстанції зазначав пропуск позивачем строку для звернення до суду, оскілки посилання позивача на порушення його права як співвласника відчуженої 1/4 частини спірного будинку знайшли своє підтвердження, згідно поданих доказів.

Колегія вважає, що суд першої інстанції прийшов до помилкового висновку, що позивач пропустив строк для звернення до суду, оскільки матеріалами справи не спростовуються доводи позивача, що лише після предявлення позову про визнання права власності на частину будинку в порядку спадкування за законом у лютому 2013 році йому із письмових заперечень відповідача ОСОБА_2 стало відомо про порушення його прав і оформлення усього спірного будинку лише на ОСОБА_5 та про наявність оскаржуваних свідоцтва про право на спадщину за заповітом та договору дарування у яких предметом спадщини та відчуження був увесь спірний житловий будинок, а не його частка.

Висновок суду про те, що позивачеві було відомо про оформлення права власності на весь спірний будинок лише на ОСОБА_5 відповідачем в судовому засіданні належним чином не доведено.

Стороною оскаржуваних свідоцтва про право на спадщину за заповітом та договору дарування позивач ОСОБА_1 не був, як не був і членом сімї брата та не мав доступу до його сімейних документів.

З огляду на зазначене, колегія суддів вважає, що позивачем не пропущений строк позовної давності для звернення до суду, оскільки про порушення свого права власності на ? частину спірного житлового будинку лише після предявлення первісного позову про визнання права власності на частину будинку в порядку спадкування за законом, а тому його позовні вимоги підлягають задоволенню в повному обсязі.

Відповідно до ст. 88 ЦПК України суд вважає необхідним стягнути з відповідача на користь позивача судовий збір в сумі 1000 гривень та 500 гривень судового збору за подачу апеляційної скарги.

Керуючись ст.ст.303, 304, 307, 309, 316, 317, 324 ЦПК України, колегія суддів

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 30 червня 2015 року скасувати, ухвалити нове рішення.

Позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити:

Визнати частково (в ? частині) недійсним Свідоцтво про право на спадщину по заповіту, видане 24.04.1974 року за р.№ 1-2786 нотаріусом Десятої Харківської державної нотаріальної контори ОСОБА_8 ОСОБА_5.

Визнати частково (в ? частині) недійсним Договір дарування від 08 серпня 2000 року, укладений між ОСОБА_5 ( даруватель) та ОСОБА_2 ( обдарований) , відповідно якого ОСОБА_5 подарував ОСОБА_2 житловий будинок з надвірними будівлями, що знаходиться в м. Харкові по вул. Клочківській, № 304, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Харківської області ОСОБА_9, зареєстрований у реєстрі за № 1277.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/4 частину житлового будинку з надвірними будівлями, які розташовані за адресою: м. Харков, вул. Клочківська, № 304 в порядку спадкування за законом після смерті батька ОСОБА_3, померлого 16 вересня 1070 року.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 1000 (одну тисячу) гривень судового збору при подачі позовної заяви та 500 грн. судового збору при подачі апеляційної скарги.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржене в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий Судді