Номер провадження: 22-ц/785/6103/15
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
Доповідач Калараш А. А.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23.07.2015 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі:

головуючого - Калараш А.А.

суддів - Суворова В.О., Артеменко І.А.

з участю секретаря - Абалдової О.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання договору дарування квартири недійсним, за апеляційною скаргою представника ОСОБА_4, діючого в інтересах відповідача ОСОБА_3 на рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 06 травня 2015 року, -

встановила:

У вересні 2013 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом про визнання договору дарування квартири недійсним і з врахуванням уточнень в обґрунтування позовних вимог посилався на те, що 08.04.2008 року між ним та відповідачем ОСОБА_3 був укладений договір дарування 520/1000 частини квартири АДРЕСА_1.

Позивач зазначав, що вказаним договорам передувала домовленість між ним та відповідачем про те, що відповідач в обмін на майно буде здійснювати за ним догляд, адже він є інвалідом першої групи, чоловіком похилого віку, пенсіонером, страждає неврологічними захворюваннями, потребує стороннього догляду, з цією метою позивач довірив відповідачу отримувати його пенсію та покупати продукти харчування.

Проте відповідач після укладення договору дарування почала систематично ухилятися від навідування в квартиру позивача ,а отриману пенсію позивача витрачати на власні потреби.

Позивач вважав, що фактично був укладений договір довічного утримання.

Позивач остаточно просив визнати недійсним та розірвати договір дарування 520/1000 квартири АДРЕСА_2 від 08 квітня 2008 року, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3, реєстраційний номер 326.

В судовому засіданні представники позивача позовні вимоги підтримали у повному обсязі, просили суд їх задовольнити.

В судовому засіданні відповідач ОСОБА_3 позов не визнала, просила відмовити у задоволенні позову з підстав пропуску позивачем строку позовної давності.

Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 06 травня 2015 року позов ОСОБА_2 задоволено частково.

Визнано недійсним договір дарування 520/1000 квартири АДРЕСА_2 від 08 квітня 2008 року, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3, посвідчений приватним нотаріусом ОСОБА_5, реєстраційний номер 326.

В решті позову відмовлено.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_4, діючий в інтересах відповідача ОСОБА_3, посилаючись на порушення судом норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши докази у справі в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга представника ОСОБА_4, діючого в інтересах відповідача ОСОБА_3 підлягає відхиленню, а рішення суду першої інстанції залишенню без змін з наступних підстав.

Відповідно до ч.1 ст.303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених у суді першої інстанції.

Суд першої інстанції задовольняючи частково позов , посилаючись на вимоги ст. 203, 209 ЦК України , виходив з того,що при укладенні договору дарування 08.04.2008 року у позивача було відсутнє волевиявлення на безоплатну передачу частини квартири у власність відповідача ,позивач вважав ,що укладає договір довічного утримання.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції з наступного.

Судом першої інстанції встановлено, що позивачу на праві приватної власності належала 520/1000 квартири , яка розташована за адресою АДРЕСА_3, що підтверджується свідоцтвом про право власності на житло від 27.06.2002 р. (а.с.26) та витягом з реєстру права власності на нерухоме майно (а.с.27).

Позивач ОСОБА_2 є людиною похилого віку, є пенсіонером , ветераном війни та інвалідом 1 групи загального захворювання та потребує стороннього догляду , що підтверджується пенсійним посвідченням від 31.08.2011 року (а.с.5), посвідченням серія Д-І №712625 (а.с.6), довідкою. МСЕК (а.с.7).

08 квітня 2008 року між позивачем ОСОБА_2 та ОСОБА_3 був укладений договір дарування ,за яким ОСОБА_2 безоплатно передав у власність ОСОБА_3 520/1000 квартири АДРЕСА_4 (а.с.24).

Відповідно до висновку експертів комплексної судової психолога медичної експертизи від 12 січня 2015 року №2321, ОСОБА_2 потребує стороннього догляду; обставини, що склалися, при яких був укладений договір дарування частини квартири ОСОБА_2, можна кваліфікувати як «важкі»; ОСОБА_2 не був здатний повною мірою вільно й усвідомлено приймати рішення і реалізовувати його своїми діями при укладанні договору дарування; ОСОБА_2 був здатний усвідомлювати фактичний зміст власних дій, але не повною мірою розумів їхні можливі наслідки; ОСОБА_2 не міг повною мірою прогнозувати наслідки своїх дій при укладанні договору дарування; ОСОБА_2 не був здатний повною мірою свідомо приймати рішення, адекватне ситуації, не в повної мірі осмислено реалізовувати його (а.с.111-117).

З часу укладення сторонами договору дарування позивач ОСОБА_2 продовжує проживати у спірній квартирі один , відповідач не намагалася вселитися в отриману у дар квартиру, про що сторони не заперечують та підтверджується довідкою (випискою з домової книги ) (а.с.11) та копією паспорта позивача зі штампом реєстрації у спірній квартирі ( а.с.4 звор. стор.).

Суд першої інстанції вірно посилався на те, що відповідач ОСОБА_3 підтвердила факт надання нею та членами своєї родини допомоги, утримання ОСОБА_2 у додаткових письмових поясненнях від 20 березня 2014 року (а.с.87-88), що сприяло ОСОБА_2 сприймати укладену угоду як договір довічного утримання.

Суд першої інстанції вірно встановив, що позивач ОСОБА_2 не міг самостійно себе обслуговувати, тому змушений був погодиться з пропозицією ОСОБА_3 про здійснення останньою відповідних дій по його утриманню за переоформлення права власності на частину квартиру.

З врахуванням наявних в матеріалах справи письмових доказів та пояснень представників сторін , наданих ними в суді першої інстанції та колегії суддів в апеляційній інстанції , колегія суддів вважає, що судом першої інстанції вірно встановлено , що позивач ОСОБА_2 при укладені договору дарування частині квартири від 08 квітня 2008 року не розумів правової природи цього правочину, прав та обов'язків сторін, оскільки вважав цей правочин договором довічного утримання, відповідно до умов якого інша сторона договору зобов'язувалась здійснювати постійний догляд та утримання, а право розпорядження нерухомим майном перейшло б до ОСОБА_3 лише після смерті позивача.

Відповідачем всупереч до вимог ст. 60 ЦПК України не надані ,а матеріали справи не містять докази у спростування того, що позивач під час укладення договору дарування мав намір саме на безоплатну передачу ,належної йому квартири відповідачу.

Суд першої інстанції вірно посилався на вимоги ст.ст.203,229, 707 ЦК України та на правову позицію Верховного Суду України , що викладена у постанові Верховного Суду України від 18 червня 2014 року № 6-69 цс 14, що відповідно до ч.1 ст.360-7 ЦПК України є обовязковим для застосування.

Суд першої інстанції відмовляючи у задоволенні позовних вимог про розірвання договору дарування від 08.04.2008 року вірно ,посилаючись на вимоги ч.1 ст.216 ЦК України , виходив з того , що одночасно неможливо визнавати договір дарування недійсним та розривати його.

Доводи апеляційної скарги щодо неврахування судом першої інстанції того,що при зверненні до суду позивачем був пропущений строк позовної давності , про застосування якого відповідач ОСОБА_3 в суді першої інстанції подала заяву (а.с.69), не заслуговують на увагу , оскільки суд першої інстанції в мотивувальній частині рішення повно, вірно надав правове мотивування та вірно посилаючись на вимоги ч.1 ст. 261 ЦК України з врахуванням того, що позивач ОСОБА_2 не знав про порушення своїх прав, оскільки не був здатний повною мірою свідомо ухвалювати рішення, адекватне ситуації, не повною мірою осмислено реалізовувати його, не міг повною мірою прогнозувати наслідки своїх дій та дізнався про порушення своїх прав коли відповідач ОСОБА_3 припинила надавати позивачу допомогу, а представник позивача ОСОБА_2 розяснив довірителю про порушення його прав, звернувся до суду з вищенаведеним позовом ,тому строк позовної давності не пропустив.

Доводи апеляційної скарги щодо неврахування судом першої інстанції того, що на час укладення сторонами договору дарування , позивач перебував у шлюбі , не заслуговує на увагу , оскільки такий довід не впливає на законність та правильність ухваленого судом першої інстанції судового рішення.

Не заслуговують на увагу доводи апеляційної скарги щодо неврахування судом першої інстанції того, що позивач не потребував сторонньої допомоги , оскільки такий довід спростовується матеріалами справи , а саме відповідно до наявних в матеріалах посвідчень пенсіонера ,учасника війни, довідки МСЕК , та висновку експертів комплексної судової психолога медичної експертизи від 12 січня 2015 року №2321 ,відповідно до якої позивач ОСОБА_2 є людиною похилого віку,пенсіонером , інвалідом 1 групи,особою яка потребує стороннього догляду (а.с.5-7,111-117).

Суд першої інстанції повно встановив фактичні обставини справи на основі обєктивної оцінки наданих сторонами доказів, вірно застосував норми матеріального права до спірних правовідносин та з урахуванням зібраних доказів дійшов обґрунтованого висновку про часткове задоволення позову.

За таких підстав, відповідно до п.1 ч.1 ст. 307 ЦПК України, апеляційна скарга представника ОСОБА_4, підлягає відхиленню, а рішення суду першої інстанції залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 303, п.1 ч.1 ст.307, 315, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

ухвалила :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_4, діючого в інтересах відповідача ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 06 травня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Судді апеляційного суду

Одеської області ОСОБА_6

ОСОБА_7

ОСОБА_8