Апеляційний суд Житомирської області
Справа №272/1312/14-ц Головуючий у 1-й інст. Брагін В. І.
Категорія 48 Доповідач Зарицька Г. В.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 березня 2015 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Житомирської області в складі:

головуючої - судді Зарицької Г.В.

суддів: Коломієць О.С., Якухно О.М.

з участю секретаря Добровольської Т.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Житомирі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя

за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Андрушівського районного суду Житомирської області від 20 лютого 2015 року

встановила:

У жовтні 2014 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до ОСОБА_2 та просив визнати на ним право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1. В обґрунтування вимог зазначав, що з 1999 року по 23.08.2011 р. перебував з відповідачкою в зареєстрованому шлюбі. У період спільного проживання за спільні кошти вони придбали квартиру АДРЕСА_1 . Рішенням Андрушівського районного суду від 23.07.2011 р. шлюб між ним та відповідачкою розірвано. Питання поділу спільно нажитого майна між ними не вирішувалось. 04.09.2014 р. ОСОБА_2 подала до суду позов, в якому просила визнати його таким, що втратив право користування вищевказаним житловим приміщенням. Вважав, що такими діями відповідача порушуються його права, а тому просив позов задовольнити.

Рішенням Андрушівського районного суду Житомирської області від 20 лютого 2015 року позов задоволено.

Поділено спільне майно подружжя: визнано за ОСОБА_1 та за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 за кожним.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 1206 грн 30 коп понесених судових витрат.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2, посилаючись на порушення судом норм матеріального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги та позовних вимог, заявлених до суду першої інстанції, перевіривши законність і обґрунтованість рішення в цих межах, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.

Відповідно до ст. 22 КпШС України, в редакції 1969 р., який діяв на момент виникнення спірних правовідносин, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном.

Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі,

якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства,

доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного

заробітку.

За положеннями ст.28 КпШС України в разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними. В окремих випадках суд може відступити від начала рівності часток подружжя, враховуючи інтереси неповнолітніх дітей або інтереси одного з подружжя, що заслуговують на увагу.

Суд може визнати майно, нажите кожним із подружжя під час їх

роздільного проживання при фактичному припиненні шлюбу, власністю

кожного з них.

Як видно з матеріалів справи, з 1999 року по 23 серпня 2011 року сторони перебували в зареєстрованому шлюбі.

В період шлюбу, 13 липня 2003 року на підставі договору купівлі-продажу вони придбали квартиру АДРЕСА_1, що складається з трьох кімнат, житловою площею 37,1 кв.м., загальною площею 59 кв.м. (а.с.20-21).

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України у п.9 постанови „Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім'ю України" №16 від 12.06.98, яка була чинною на момент виникнення спірних правовідносин, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час придбання зазначеного майна. При цьому належить виходити з того, що відповідно до статей 22, 25, 27-1 КпШС спільною сумісною власністю подружжя є нажите ними в період шлюбу рухоме і нерухоме майно, яке може бути об'єктом права приватної власності (крім майна, нажитого кожним із подружжя під час їх роздільного проживання при фактичному припиненні шлюбу).

Оскільки на момент укладення договору купівлі-продажу спірної квартири сторони перебували в зареєстрованому шлюбі, проживали разом та вели спільне господарство (дану обставину сторони не заперечували в судовому засіданні), висновок суду про те, що вказане нерухоме майно є спільною сумісною власністю подружжя правильний.

Поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК України та ст.372 ЦК України.

В судовому засіданні позивач не скористався своїм правом на призначення відповідної експертизи з метою визначення можливих варіантів поділу нерухомого майна та його оцінки.

А тому, вирішуючи спір, суд першої інстанції вірно виходив з вимог ст.ст.22, 28, 29 КпШС України, ст.70 СК України та обґрунтовано визнав за позивачем та відповідачем право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 за кожним.

Посилання апелянта на покази свідків ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, які пояснили суду, що спірна квартира куплена за гроші, які відповідачу подарувала її мати ОСОБА_4, колегія суддів до уваги не бере, оскільки вони є родичами та близькими знайомими відповідача та зацікавлені у вирішенні справи. До того ж, ці свідки не були присутніми при укладенні договору купівлі-продажу, при передачі коштів продавцю.

За ч.2 ст.72 СК України до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки.

Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності.

У своєму позові позивач зазначав, що про порушення свого права власності на квартиру він дізнався після звернення ОСОБА_2 04.09.2014 р. до суду з вимогами про визнання його таким, що втратив право користування жилим приміщенням.

Враховуючи наведене, доводи апеляційної скарги щодо пропущення позивачем строку позовної давності є необґрунтованими.

Рішення суду відповідає нормам матеріального та процесуального права, підстав для його скасування немає.

Керуючись ст. ст. 209, 303, 304, 307, 308, 313-315 ЦПК України, колегія суддів

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Андрушівського районного суду Житомирської області від 20 лютого 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і з цього ж часу може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуюча Судді: