Справа № 336/2477/15-Ц
Провадження № 2/336/1567/2015
У Х В А Л А

про відмову у забезпечення позову

15 жовтня 2015 року м. Запоріжжя

Суддя Шевченківського районного суду м. Запоріжжя Кляшторний В.С., розглянувши заяву позивача про забезпечення позову по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, про стягнення боргу,

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з вищевказаною заяву, в якій просить вжити заходи по забезпеченню позову, шляхом накладення арешту на нежилі приміщення, які знаходяться за адресою: м. Запоріжжя, пр.. Леніна/АДРЕСА_1 та м. Запоріжжя, вул.. Іванова 81-А/51, що належать відповідачу на праві приватної власності, посилаючись на те, що відповідач відмовився добровільно виконати покладений на нього обовязок щодо повернення суми за розпискою у розмірі 351600 грн., та у звязку з тим, що він може відчужити все своє майно до набрання рішенням законної сили, наслідком чого стане утруднення або неможливість виконання судового рішення.

Суд вважає, що таке клопотання позивача є необґрунтованим і не підлягає до задоволення, виходячи з наступного:

За змістом ч.1, ч. 2 ст. 151 ЦПК України, суд за заявою осіб, які беруть участь у справі, може вжити, передбачені цим Кодексом, заходи забезпечення позову. У заяві про забезпечення позову повинно бути зазначено: причини, у зв'язку з якими потрібно забезпечити позов; вид забезпечення позову, який належить застосувати, обґрунтуванням його необхідності; інші відомості, потрібні для забезпечення позову.

Відповідно до вимог частини 3 зазначеної статті забезпечення позову допускається на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття заходів забезпечення може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду.

Згідно ч. 3. ст. 152 УПК України види забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Відповідно до п. 3 Постанови № 9 Пленуму ВСУ від 22.12.2006 року «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову», згідно з п. 1 ч. 1 ст. 152 ЦПК позов майнового характеру дозволяється забезпечувати шляхом накладення арешту на майно або грошові кошти, що належать відповідачеві і знаходяться у нього або в інших осіб.

Пунктом 4 Постанови № 9 Пленуму ВСУ від 22.12.2006 року «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» роз'яснено, що розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з'ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам; при встановленні зазначеної відповідності слід враховувати, що вжиті заходи не повинні перешкоджати господарській діяльності юридичної особи або фізичної особи, яка здійснює таку діяльність і зареєстрована відповідно до закону як підприємець. Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв'язку із застосуванням відповідних заходів. Наприклад, обмеження можливості господарюючого суб'єкта користуватися та розпоряджатися власним майном іноді призводить до незворотних наслідків.

Оцінка судом обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів забезпечення позову здійснюється з урахуванням розумності та обґрунтованості вимог щодо забезпечення позову, зокрема, виходячи з відповідності заходу вимогам, на забезпечення яких він вживається, з урахуванням співвідношення права (інтересу), про захист яких просить заявник, з вартістю майна, на яке вимагається накладення арешту, або майнових наслідків заборони відповідачеві вчиняти певні дії.

Відмовляючи позивачу у задоволенні заяви про забезпечення позову, суд виходить з того, що, по-перше, позивачем не надано достовірних відомостей, що майно, на яке позивач просить накласти арешт, дійсно належить на праві власності відповідачеві і вартість такого майна співрозмірна розміру заявлених позовних вимог. По-друге, суду не надано доказів існування реальної загрози невиконання можливого рішення суду, доказів наміру відповідача на здійснення з конкретним майном дій, які призведуть до утруднення виконання рішення суду у разі задоволення позовних вимог, наявності підстав припускати, що відповідач може розпорядитися своїм майном.

За таких обставин, суд приходить до висновку про необхідність відмови у задоволенні заяви про забезпечення позову, як необґрунтованої.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 151-153 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

У задоволенні заяви позивача ОСОБА_1 про забезпечення позову по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, про стягнення боргу - відмовити.

Ухвала може бути оскаржена в апеляційному порядку до апеляційного суду Запорізької області через Шевченківський районний суд м. Запоріжжя шляхом подачі апеляційної скарги протягом п'яти днів з дня її проголошення. У разі якщо ухвалу було постановлено без участі особи, яка її оскаржує, апеляційна скарга подається протягом п'яти днів з дня отримання копії ухвали.

Суддя: В.С. Кляшторний