Справа № 136/1395/14-ц
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

"20" березня 2015 р. м. Липовець

Липовецький районний суд Вінницької області

в складі: головуючого - судді Кривенка Д. Т.

за участю секретаря Марчук Н.А., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Липовець цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про припинення права на частку у спільному майні та визнання права власності на 1/8 частку будинку, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду із вищевказаним позовом до відповідача, який обґрунтував тим, що після смерті батька 01 лютого 2009 року ОСОБА_1 він, ОСОБА_1, успадкував частку житлового будинку, що розташований в АДРЕСА_1, в розмірі 7/24, право власності на яку за ним, ОСОБА_1, було визнано в судовому порядку, оскільки були відсутні правовстановлюючі документи на об'єкт нерухомості. Іншими власниками житлового будинку є: діти спадкодавця ОСОБА_3 7/24 її частки та ОСОБА_4 - 7/24 її частки; дружина спадкодавця ОСОБА_2 - 1/8 її частки, яку вона успадкувала як обов'язкову частку у спадковому майні за наявності заповіту. Отже житловий будинок, що перейшов у спадок є спільною частковою власністю чотирьох співвласників. Після смерті батька у 2010 році, його дружина ОСОБА_2 залишила спірний житловий будинок, не піклується про нього та не несла будь - яких витрат стосовно утримання своєї частки у цьому об'єкті нерухомості. Ураховуючи те, що частка майна відповідача у спільній власності є незначною, цілий житловий будинок є неподільним, а відтак не може бути виділена відповідачеві в натурі, тому позивач просив суд припинити право власності ОСОБА_2 на її частку у спільному майні, а саме на 1/8 частку житлового будинку, що розташований в АДРЕСА_1, та визнати за ним право власності на цю частку майна.

В судове засідання позивач ОСОБА_1 не з'явився, однак надав суду заяву, в якій позовні вимоги підтримав, просив їх задовольнити, а розгляд справи проводити за його відсутності.

Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання не з'явилась, хоча про день та час розгляду справи була сповіщена в установленому законом порядку за адресою зареєстрованого місця проживання встановленою за відомостями адресно - довідкового підрозділу ГУ ДМС УДМС України у Вінницькій області, проте судовий виклик повернувся, оскільки відповідно до Довідки Укрпошти, адресат виїхав.

Відповідно до правил ч.5 ст.74 ЦПК України, у разі відсутності осіб, які беруть участь у справі, за такою адресою, вважається, що судовий виклик або судове повідомлення вручене їм належним чином.

Ураховуючи те, що позивач скористався наданими йому ч.2 ст.158 ЦПК України правами - заявляти клопотання про розгляд справи у його відсутності, а неявку відповідача суд визнає неповажною, відтак підстав для відкладення розгляду справи, що унормовані ст.169 ЦПК України не встановлено, тому суд здійснює розгляд справи в даному судовому засіданні в загальному порядку на підставі зібраних у справі доказів.

Суд, вивчивши та дослідивши матеріали цивільної справи, повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено наступні факти та відповідні їм правовідносини.

Згідно Витягів про державну реєстрацію прав виданих Комунальним підприємством "Вінницьке обласне об'єднане бюро технічної інвентаризації від 03.08.2011 року та 05.10.2011 року, позивач ОСОБА_1 та відповідно ОСОБА_4, ОСОБА_3 є вланиками кожен із них по 7/24 частки будинковолодіння з господарськими будівлями та спорудами, що розташований в АДРЕСА_1, яке у них виникло на підставі рішень Липовецького районного суду відповідно від 20.01.2011 року та 08.04.2011 року про визнання права власності на нерухоме майно в порядку спадкування за заповітом.

Дружина спадкодавця - ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1 успадкувала також незалежно від змісту заповіту обов'язкову частку, подавши про це відповідну заяву нотаріусу до Липовецької Державної нотаріальної контори 05 травня 2009 року.

Рішенням Липовецького районного суду Вінницької області від 20 січня 2011 року, яке набуло законної сили 31 січня 2011 року, було встановлено, що обов'язкова частка ОСОБА_2 у спадковому майні після смерті ОСОБА_1, яка настала ІНФОРМАЦІЯ_2 року, склала 1/8 частку від усього будинковолодіннящо розташований в АДРЕСА_1.

Прийнявши до уваги положення ч.3 ст.61 ЦПК України, відповідно до якої законодавцем закріплено, що обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Отже факт належності відповідачеві ОСОБА_2 1/8 частки спадкового майна після смерті її чоловіка доказуванню не підлягають.

Частиною п'ятою ст.1268 ЦК України визначено, що незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.

За правилами ч.3 статті 1296 ЦК України, відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину.

З аналізу вищевказаних правових норм слідує, що особі, яка прийняла в установленому законом порядку спадщину вона належить з часу відкриття спадщини, а відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на успадковане ним майно.

Статтею 328 Цивільного кодексу України передбачено презумпцію набуття права власності, зокрема за правилами ч. 2 цієї статті право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Момент виникнення права власності на нерухоме майно не може пов'язуватись з його державною реєстрацією, адже сама реєстрація згідно з законодавством не є правовстановлюючим чинником, а є лише фактом визнання цього права з боку держави.

Наведене свідчить, що відповідач правомірно набула права власності на 1/8 частку будинковолодіння за АДРЕСА_1, а отже ураховуючи частку позивача та інших співвласників володіє нею на праві спільної часткової власності.

Судом встановлено, що правовідносини, що виникли між сторонами є цивільно - правовими, а відтак регулюються нормами Цивільного кодексу України "Право спільної власності".

Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Відповідно до положень ст. ст. 364, 365, 367 ЦК України кожен із співвласників має право на виділ його частки майна, що є у спільній частковій власності, в натурі або його поділ з дотриманням вимог ст. 183 ЦК України; у разі якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (ч. 2 ст. 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки; компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 365 ЦК України право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо:

- частка є незначною і не може бути виділена в натурі;

- річ є неподільною;

- спільне володіння і користування майном є неможливим;

- таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім'ї.

Із змісту зазначеної норми закону випливає, що припинення права особи на частку у спільному майні допускається за наявності будь-якого з передбачених пунктами 1 - 3 частини першої статті 365 ЦК України випадку, але лише в тому разі, коли таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім'ї.За відсутності згоди співвласника про поділ спільного майна це питання вирішується судом.

Судом встановлено, що частка майна відповідача у спільній власності є незначною та становить 1/8 від цілогобудинковолодіння.

Ухвалою суду від 19.08.2014 року у даній справі було призначено будівельно - технічну експертизу, за результатами проведення якої експертом було складено Висновок від 05.02.2015 року, відповідно до якого констатовано, що виділ в натурі 1/8 частки житлового будинку за АДРЕСА_1 не вбачається за можливе. Дійсна (ринкова) вартість 1/8 частки визначена експертом в розмірі 14 622 гривні.

Позивачем на депозитний рахунок суду було внесено грошову компенсацію частки спірного будинковолодінняу розмірі 14 622 грн..

Крім цього, в судовому засіданні судом було з'ясовано, що відповідач виїхала із села Вахнівка Липовецького району Вінницької області ще в 2011 році та її місце перебування на даний час не відоме, зв'язків із позивачем та його рідними, відповідач не підтримує. Факт відсутності відповідача за зареєстрованим місцем проживання констатовано довідкою виданою виконавчим комітетом Вахнівської сільської ради Липовецького району від 03.07.2014 року за №634.

Відповідно до ч. 1 ст. 360-7 ЦПК України рішення Верховного Суду України, прийняте за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України. Суди зобов'язані привести свою судову практику у відповідність із рішенням Верховного Суду України.

Так, ухвалою Верховного Суду України від 15 лютого 2012 року про перегляд рішення Київського районного суду м. Харкова від 29 жовтня 2009 року, ухвали апеляційного суду Харківської області від 4 лютого 2010 року та ухвали Верховного Суду України від 25 червня 2010 року у зв'язку з винятковими обставинами у справі за позовом про виділ частки з майна, що є у спільній частковій власності, і стягнення компенсації встановлено, що право співвласника на виділ частки зі спільного майна шляхом отримання грошової компенсації вартості частки в майні не може бути обмежене іншими співвласниками й такому його праву співвласника, що виділяється, кореспондується обов'язок інших співвласників сплатити грошову компенсацію частки, розмір якої визначається з дійсної вартості майна на час розгляду справи судом. Обов'язковою умовою призначення грошової компенсації є лише згода співвласника, який заявив вимоги про виділ частки. При цьому, не передбачається обов'язковість згоди інших співвласників на такий виділ та залежність від мотивів (перешкоди в користуванні спільним майном (квартирою), забезпечення іншим житлом), з яких власник має намір реалізувати своє право на виділ.

За таких обставин справи, особливостей об'єкта нерухомого майна, який є спільним майном сторін та предметом даного спору, виконання позивачем обов'язкової умови щодо сплати грошової компенсації частки, розмір якої був визначений з дійсної вартості майна на час розгляду справи судом, суд дійшов висновку, що інтересам відповідача не буде заподіяно істотної шкоди у разі припинення його права на частку у спільному майні.

З огляду на викладене, суд вважає, що позовні вимоги позивача ґрунтуються на нормах закону, доведені ним належними та допустимими доказами, а тому право власності відповідача ОСОБА_2. на 1/8 частку житлових будинків за АДРЕСА_1 слід припинити, стягнути з позивача на користь відповідача грошову компенсацію вартості його частки об'єкта нерухомості у розмірі дійсної вартості на момент розгляду справи в сумі 14 622 гривень, які знаходяться на депозитному рахунку суду відповідно до сплаченої позивачем квитанцій від 17.03.2015 року. Також ураховуючи те, що у випадку припинення права на частку у спільному майні за вимогою інших співвласників закон не передбачає механізму переходу права на частку співвласника - відповідача до співвласника - позивача у випадку задоволення його позову, суд вважає, що за позивачами необхідно визнати право власності на таку частку.

Вирішуючи питання судових витрат суд керується нормами ст.ст.79, 88 ЦПК України, а тому із відповідача в дохід держави стягує судові витрати у вигляді судового збору, оскільки позивач, будучи інвалідом першої групи відповідно до Закону України «Про судовий збір» був звільнений від їх сплати при пред'явленні позову.

На підставі викладеного та ст.ст.183, 184, 364, 365, 367 ЦК України, Першим Протоколом до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, який ратифікований 17.07.97 р. та набув чинності 11.09.97 р., ухвалою Верховного Суду України від 15 лютого 2012 року, керуючись ст.ст.10, 11, 58-60, 79, 88, 208, 209, 213-215, ч. 1 ст. 3607 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Позов задовольнити.

Припинити право власності ОСОБА_2, 1938 року народження, на 1/8 частку будинковолодіння, що розташоване в АДРЕСА_1.

Стягнути з ОСОБА_1 користь ОСОБА_2 грошову компенсацію вартості 1/8 частки будинковолодіння, що розташоване в АДРЕСА_1 - у розмірі 14 622 (чотирнадцять тисяч шістсот двадцять дві) гривні, які знаходяться на депозитному рахунку суду відповідно до сплаченої позивачем квитанцій від 17 березня 2015 року №191R57151 (дебет рах. №0807UAN/1002/0001; отримувач Територіальне управління Державної судової адміністрації; код отримувача 26286152; Банк отримувача 802015).

Визнати право власності за ОСОБА_1 на 1/8 частку будинковолодіння, що розташоване в АДРЕСА_1.

Стягнути з ОСОБА_5 в дохід держави судові витрати у вигляді судового збору в розмірі 487 (чотириста вісімдесят сім) гривень 20 коп.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя: Д. Т. Кривенко