Справа № 522/3503/15
Провадження № 2/522/4762/15
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

«17» червня 2015 року

Приморський районний суд м. Одеси в складі:

головуючого судді Погрібного С.О.

за секретаря судового засідання Солодкої А.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Одесі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про визнання недійсною довіреності,

в с т а н о в и в :

Позивачка ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до відповідача, у якому просила визнання недійсною довіреності, що видано від імені ОСОБА_3, який проживає у м. Кастельфранко Венето, ОСОБА_4, 77/В, підпис якого засвідчено 18 липня 2014 року, на обґрунтування чого посилалася на таке. Позивачка вважає, що у відповідача ОСОБА_2 відсутні законні повноваження бути представником відповідача ОСОБА_3, який є громадянином Італійської республіки. Як стверджує сторона позивача, представниця не може допускатися до участі у справі за відсутності документів, що стверджують її повноваження або якщо вони належно не оформлені. Відсутність належно оформлених документів на представництво може бути підставою для скасування рішення, якщо в процесі брала участь така особа. Якщо неналежно оформлені документи на представництво були виявлені на стадії порушення цивільної справи, то суд виносить ухвалу про повернення позовної заяви. Якщо помилково така заява була прийнята судом, то він зобов'язаний залишити її без розгляду. У позивача є можливість подати таку саму позовну заяву в майбутньому. Довіреністю є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами. У цивільному процесі довіреність це документ, що надає право на здійснення процесуальних дій. Розрізняють постійні довіреності у ній зазначено право особи на вчинення усіх процесуальних дій по всіх цивільних справах, і разові вчинення процесуальних дій у конкретній справі. Строк довіреності встановлюється у довіреності. Якщо строк довіреності не встановлений, вона зберігає свою чинність до припинення її дії. Довіреність, у якій не вказана дата її вчинення, є нікчемною. Правовими підставами недійсності зазначеної довіреності як одностороннього правочину позивач вважає порушення вимог статей 244, 247 ЦК України, статті 47 Закону України «Про нотаріат», статті 54 Консульського статуту України.

Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання зявилася, предявлений до неї в якості відповідача позов не визнала в повному обсязі, вважала себе неналежним відповідачем за цим позовом, оскільки не вчиняла оспорюваної довіреності, а є лише представником особи ОСОБА_3, саме якою цей правочин вчинено. На думку цього відповідача, зазначена довіреність, про визнання якої просить позивачка, не потребує своєї легалізації в України в силу положень Конвенції, що скасовує вимогу легалізації іноземних офіційних документів, підписаною 05.10.1961 року в м. Гаага, що є чинною для України. В силу цього, правила українського законодавства щодо вчинення нотаріальних дій не можуть бути застосовані до визначення чинності цієї довіреності в Україні.

ОСОБА_3 залучено до участі у праві в якості співвідповідача за вказаним позовом ухвалою суду.

Відповідач ОСОБА_2, яка діє в якості представника іншого відповідача ОСОБА_3 на підставі ордеру адвоката та угоди про надання правової допомоги від 16.06.2014 року, позов від імені відповідача ОСОБА_3 не визнала в повному обсязі з наведених нею підстав.

Суд вислухав пояснення учасників процесу, дослідив матеріали справи, дійшов переконання про відсутність правових підстав для задоволення названої позовної заяви з наступних причин. Судом встановлені такі фактичні обставини на підставі пояснень сторін, представлених письмових доказів.

Предметом спору є визначення дійсності одностороннього правочину довіреності, що видано від імені ОСОБА_3, який проживає у м. Кастельфранко Венето, ОСОБА_4, 77/В, підпис якого засвідчено 18 липня 2014 року д-ром ОСОБА_5, нотаріусом міста м. Кастельфранко Венето, Італійська республіка.

На зазначеній довіреності 22 липня 2014 року вчинено апостиль на підставі Гаазької конвенції від 5 жовтня 1961 року Прокурором республіки м. Тревізо, Італійська республіка.

Вказану довіреність перекладено українською мовою з італійської перекладачем ОСОБА_6, справжність підпису якої засвідчено приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_7 (а.с. 15).

Зазначеною довіреністю від 18 липня 2014 року відповідач ОСОБА_3 уповноважив другого відповідача у цій справі ОСОБА_2 бути правомочним представником в судах з усіма правами, що надані стороні, тощо.

З огляду на те, що позивачем ставиться питання про визнання недійсним одностороннього правочину, особа, якою він вчинено ОСОБА_3, є належним співвідповідачем за цими позовними вимогами у справі.

Щодо визначення статусу оспорюваної позивачем довіреності.

Згідно зі статтею 3 Конвенції, що скасовує вимогу легалізації іноземних офіційних документів, підписаною 05.10.1961 року в м. Гаага, до якої держава Україна приєдналася 10.01.2002 року та для якої вона набула чинності 22.12.2003 року (надалі Гаазька конвенція), єдиною формальною процедурою, яка може вимагатися для посвідчення автентичності підпису, якості, в якій виступала особа, що підписала документ, та, у відповідному випадку, автентичності відбитку печатки або штампу, якими скріплений документ, є проставлення передбаченого статтею 4 апостилю компетентним органом держави, в якій документ був складений.

За статтею 1 Гаазької конвенції, ця Конвенція поширюється на офіційні документи, які були складені на території однієї з Договірних держав і мають бути представлені на території іншої Договірної держави. Для цілей цієї Конвенції офіційними документами вважаються, зокрема, за п. «c» нотаріальні акти.

Відповідно до Закону України «Про приєднання України до Конвенції, що скасовує вимогу легалізації іноземних офіційних документів» від 10 січня 2002 року № 2933-III , Україна приєдналася до Конвенції, що скасовує вимогу легалізації іноземних офіційних документів, 1961 року.

В силу статті 9 Конституції України положення зазначеної Конвенції необхідно вважати частиною національного законодавства, що є обовязковим до застосування в Україні до відповідних правовідносин.

При цьому за частиною 2 вказаної статті укладення міжнародних договорів, які суперечать Конституції України, можливе лише після внесення відповідних змін до Конституції України.

Наведене правило свідчить про пріоритетне застосування норм міжнародних договорів у порівнянні з нормами іншого національного законодавства в разі виявлення суперечностей між ними.

Застосування іноземного законодавства до спірних правовідносин.

Суд має вчинити застереження, щодо того, що позивачем не обґрунтовується заявлений позов порушенням норм права країни за місцем вчинення (видачі) довіреності.

Втім, суд має визначити колізійну привязку з метою обрання належного до застосування до спірних правовідносин матеріального закону, вимогам якого має відповідати оспорюваний позивачем правочин.

Зокрема, до спірних правовідносин підлягає застосуванню іноземне законодавства ОСОБА_8 республіки від 31 травня 1995 року № 218 «Реформа італійської системи міжнародного приватного права». Згідно з частиною 2 статті 60 цього Закону за формою документ, що підтверджує повноваження представника, є дійсним, якщо він визнається таким правом, що регулює сутність зобовязання, або правом держави, на території якої цей документ складено.

В праві України колізійна норма, що підлягає застосуванню до спірних правовідносин, міститься в статті 34 Закону України «Про міжнародне призване право». За цим правилом порядок видачі, строк дії, припинення та правові наслідки припинення довіреності визначаються правом держави, у якій видана довіреність.

Суд не вбачає правових підстав для застосування до визначення форми оспорюваного правочину правил частини 1 статті 31 Закону України «Про міжнародне приватне право». За цим правилом, якщо інше не передбачено законом, форма правочину має відповідати вимогам права, яке застосовується до змісту правочину, але достатньо дотримання вимог права місця його вчинення, а якщо сторони правочину знаходяться в різних державах, - права місця проживання сторони, яка зробила пропозицію, якщо інше не встановлено договором.

Наведене правило є загальним у порівнянні з правилом статті 34 цього Закону, в силу чого саме останнє як спеціальне й підлягає застосуванню також до питання про форму довіреності, оскільки питання форми довіреності є складовою більш широкого за змістом питання порядку видачі довіреності.

Наведені норми права дозволяють судові зробити висновок, що вимоги до форми довіреності визначаються правом держави, у якій видано довіреність.

В частині оцінки доводів про відсутність в оспорюваній довіреності дати її вчинення.

Згідно з перекладом цієї довіреності, підпис відповідача ОСОБА_3 у ній засвідчено нотаріусом міста ОСОБА_9 доктором ОСОБА_5 (а.с. 14). Цим нотаріусом встановлено особу відповідача, яким поставлено свій власний підпис під наведеним документом.

Таким чином, вказаний нотаріус підтвердив та засвідчив факт особистого проставляння відповідачем підпису на оспорюваній довіреності, що позбавляє суд зробити висновок про відсутність в ній відомостей про дату її вчинення, оскільки за таким змістом дата вчинення нотаріусом засвідчувального підпису збігається з датою вчинення свої довіреності.

Це позбавляє суд права застосувати правила частини 3 статті 247 ЦК України, за якою довіреність, у якій не вказана дата її вчинення, є нікчемною.

Неприпустимість застосування законодавства України про нотаріат до визначення підстав недійсності цього правочину.

Правила про вчинення нотаріальних дій в Україні не можуть бути застосовано до визначення підстав недійсності цього правочину в силу обовязкових для України вимог Гаазької конвенції.

У досліджуваних правовідносинах відсутні правові підстави для поширення вимог українського законодавства на діяльність нотаріуса в іншій країні. Це суперечить критеріям державного суверенітету України, а відсутність відповідних міжнародних договорів між Україною та ОСОБА_8 республікою про інше позбавляє можливості поширювати право України на діяльність уповноважених осіб в цій іноземній країні.

Відсутність необхідності здійснення легалізації зазначеної довіреності.

Проставлення апостилю у порядку та у спосіб, визначені Гаазькою конвенцією, є єдиною вимогою для визнання оспорюваної довіреності чинною в Україні. Інші формальні процедури не можуть бути застосовані до визнання цього документа в якості офіційного в Україні, а так само відсутніми є правові підстави для здійснення будь-якої офіційної легалізації цієї довіреності в України її консульськими установами.

Суд застерігає на тому, що відсутні правові підстави недійсності правочину, вчиненого за кордонами України, та наявністю підстав визнавати його в Україні.

Сторона має виходити з того, що допуск (а так само відмову в такому допуску) до участі у справі представника іноземного громадянина на підставі довіреності, складеної в іноземній країні за правилами чинного в ній законодавства, не може бути підставою для визнання такої довіреності недійсною судом України.

Наступне невизнання іноземного офіційного документа в іншій країні його предявлення не спричиняє його недійсності як такої.

Судом, з огляду на наведене, встановлене сплутування позивачем підстав, що мають різні правові наслідки, в оцінці оспорюваної довіреності.

За загальним правилом частини 1 статті 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Тобто й за законодавством України, підстави недійсності правочину мають існувати на момент його вчинення та їх існування (виникнення) не можуть повязуватися з його наступним визнанням чи невизнанням заінтересованими особами під час виконання (реалізації) правочину.

Щодо оцінки доводів про відсутність доказів підписання довіреності відповідачем.

За правилом частини 2 статті 31 ЦПК України до початку розгляду судом справи по суті позивач має право шляхом подання письмової заяви змінити предмет або підставу позову, а відповідач пред'явити зустрічний позов.

В поданій позивачем у письмовій формі позовній заяві в якості підстави позову не наведено таких доводів недійсності оспорюваного правочину, як факту непідписання довіреності відповідачем ОСОБА_3.

Протягом розгляду справи судом позивачем та її представником шляхом подання письмової заяви предмет та/або підставу позову змінені, а так само доповнені не були, наведена підстава недійсності правочину викладена не була. З огляду на що, враховуючи здійснене судом розяснення позивачу та її представнику їх процесуальних прав, наведені доводи в якості підстава позову прийняті та оцінені судом не можуть.

Втім, суд має констатувати, що такі доводи в контексті повноти зясування обставин справи під час вирішення спору залишилися голослівними та недоведеними будь-якими обєктивними, відносними доказами, що дозволяють суду зробити висновок про надуманість такого, оскільки жоден наданий доказ не дав підстав сумніватися в цьому.

Згідно з ст.204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

За ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. У цьому випадку судом не встановлено обставин, за яких позивач може бути звільнений від доказування обставин, на які він посилається.

Таким чином, суд вважає позовну заяву необґрунтованою, та такою, яка не підлягає задоволенню у повному обсязі.

За ч. 1 статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно з ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільну справу в межах заявлених вимог і на підставі представлених сторонами доказів.

Керуючись ст. ст. 15, 16, 203, 204, 525 ЦК України, ст.ст. 10, 11, 15, 61, 213, 215 ЦПК України, СУД

В И Р І Ш И В :

В позові ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про визнання недійсною довіреності, виданої від імені ОСОБА_3, який проживає у м. Кастельфранко Венето, ОСОБА_4, 77/В, підпис якого засвідчено 18 липня 2014 року, відмовити в повному обсязі.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

СУДДЯ С.О. ПОГРІБНИЙ

17.06.2015