П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 березня 2015 рокум. Київ

Судові палати у цивільних та господарських справах

Верховного Суду України в складі:

головуючого Яреми А.Г.,
суддів: Барбари В.П., Берднік І.С., Григор'євої Л.І., Гуля В.С., Гуменюка В.І., Ємця А.А., Жайворонок Т.Є., Колесника П.І., Лященко Н.П., Охрімчук Л.І., Потильчака О.І., Романюка Я.М., Сеніна Ю.Л., Сімоненко В.М., -
розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом публічного акціонерного товариства "Райффайзен Банк Аваль" до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки за заявою ОСОБА_1 про перегляд Верховним Судом України ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 вересня 2014 року,

в с т а н о в и л и:

У серпні 2009 року відкрите акціонерне товариство "Райффайзен Банк Аваль", правонаступником якого є публічне акціонерне товариство "Райффайзен Банк Аваль" (далі - ПАТ "Райффайзен Банк Аваль"), звернулося до суду з указаним позовом, в якому просило звернути стягнення на належне ОСОБА_1 майно, що перебуває в іпотеці, у рахунок погашення заборгованості за кредитним договором.

Зазначало, що 10 липня 2008 року банк уклав із ОСОБА_1 кредитний договір, за умовами якого останньому надано кредит у сумі 80 тис. доларів США зі сплатою 14% річних на строк до 10 вересня 2026 року.

З метою забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором 10 липня 2008 року сторонами укладено договір іпотеки, за умовами якого в іпотеку передано квартиру АДРЕСА_1.

У зв'язку з невиконанням ОСОБА_1 умов кредитного договору станом на 24 липня 2009 року утворилась заборгованість у сумі 82 549, 89 доларів США, що за курсом Національного банку України становить 632 579 грн 80 коп., з них : тіло кредиту - 592 962 грн 17 коп., проценти - 18 713 грн 20 коп., пеня - 20 904 грн 43 коп.

26 травня 2010 року ПАТ "Райффайзен Банк Аваль" збільшило позовні вимоги та просило суд звернути стягнення на предмет іпотеки - квартиру АДРЕСА_1 заставною вартістю у 681 837 грн, що належить ОСОБА_1 на праві приватної власності на підставі договору купівлі-продажу від 23 серпня 2000 року, з урахуванням збільшених позовних вимог у рахунок коштів, отриманих від реалізації заставного майна, у розмірі 830 118 грн 16 коп., а також стягнути із ОСОБА_1 судовий збір та витрати на оплату інформаційно-технічного забезпечення розгляду справи.

16 серпня 2010 року ОСОБА_1 звернувся до суду із зустрічною позовною заявою про визнання кредитного договору недійсним. Ухвалою Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 19 серпня 2010 року ОСОБА_1 відмовлено в прийнятті зустрічної позовної заяви.

Заочним рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 21 вересня 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Запорізької області від 9 липня 2014 року, позов задоволено.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 вересня 2014 року ОСОБА_1 відмовлено у відкритті касаційного провадження.

У заяві про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 вересня 2014 року ОСОБА_1 порушує питання про скасування зазначеної ухвали та прийняття нової постанови про відмову в задоволенні позову, посилаючись на неоднакове застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, а саме: статті 35, частини першої статті 39 Закону України від 5 червня 2003 року № 898 -IV "Про іпотеку" (далі - Закон України "Про іпотеку"), частини другої статті 258 ЦК України.

В обґрунтування заяви ОСОБА_1 надав ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16 травня 2011 року, від 13 липня 2011 року, від 14 вересня 2011 року та від 29 жовтня 2014 року, в яких, на думку заявника, по-іншому застосовані зазначені правові норми.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 26 січня 2015 року зазначену справу допущено до розгляду Верховним Судом України в порядку глави 3 розділу V ЦПК України, з підстав неоднакового застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права.

Перевіривши матеріали справи та наведені в заяві доводи, судові палати у цивільних та господарських справах Верховного Суду України вважають, що заява не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до статті 353 ЦПК України Верховний Суд України переглядає судові рішення у справі виключно з підстав і в порядку, встановлених цим Кодексом.

За положеннями пункту 1 частини першої статті 355 ЦПК України підставою для подання заяви про перегляд судових рішень у цивільних справах є неоднакове застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що потягло ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах.

Згідно зі статтею 3605 ЦПК України Верховний Суд України відмовляє в задоволенні заяви, якщо обставини, які стали підставою для перегляду справи, не підтвердилися.

У справі, яка переглядається, судами встановлено, що 10 липня 2008 року відкрите акціонерне товариство "Райффайзен Банк Аваль" і ОСОБА_1 уклали кредитний договір № 014/17-16/7977-11, за умовами якого відповідачу надано кредит у сумі 80 тис. доларів США зі сплатою 14% річних на строк до 10 вересня 2016 року.

З метою забезпечення виконання зобов'язання за кредитним договором цього самого дня сторонами укладено договір іпотеки квартири АДРЕСА_1.

У зв'язку з невиконанням відповідачем взятих на себе зобов'язань за кредитним договором 23 червня 2009 року банк надіслав йому вимогу про повернення заборгованості за кредитним договором у тридцятиденний строк з моменту отримання зазначеної вимоги, однак ОСОБА_1 заборгованість не погасив.

Станом на 21 травня 2010 року загальна сума заборгованості ОСОБА_1 за кредитним договором складала 104 737, 52 доларів США (830 118 грн 16 коп.), з яких: заборгованість за тілом кредиту - 76 781, 95 доларів США (608 550 грн 70 коп.), відсотки за користування кредитом - 8 585, 46 доларів США (680 045 грн 78 коп.) та пеня за несвоєчасну сплату кредиту й відсотків - 19 370, 11 доларів США (153 521 грн 68 коп.).

При цьому сума несплаченої пені нарахована за період з 22 травня 2009 року до 21 травня 2010 року.

Постановляючи ухвалу від 30 вересня 2014 року, Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ погодився з висновками судів першої та апеляційної інстанцій про задоволення позову з огляду на встановлені факти порушення позичальником умов кредитного договору та невиконання ним письмової вимоги банку від 23 червня 2009 року про виконання зобов'язання у тридцятиденний строк з моменту отримання такої вимоги.

Разом із тим зі змісту ухвал Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16 травня 2011 року, від 13 липня 2011 року та постанови Вищого господарського суду України від 14 вересня 2011 року, на які заявник посилається як на підставу неоднакового застосування касаційним судом статті 35 Закону України "Про іпотеку" убачається, що суди виходили з того, що обов'язковою умовою для застосування кредитором звернення стягнення на предмет іпотеки є попереднє надіслання ним іпотекодавцю й боржнику письмової вимоги про усунення порушення, у той час як у зазначених справах факт надіслання такої вимоги не встановлений.

Таким чином, у справі, яка переглядається, та у справах, на рішення яких заявник посилається в обґрунтування своєї заяви щодо неоднакового застосування статті 35 Закону України від "Про іпотеку", наявні різні фактичні обставини, а відтак має місце різне правове регулювання зазначених правовідносин.

Постановляючи ухвалу від 29 жовтня 2014 року, яку надано заявником як приклад неоднакового застосування судом касаційної інстанції частини першої статті 39 Закону України "Про іпотеку" та частини другої статті 258 ЦК України, Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ скасував ухвалені у справі судові рішення з огляду на те, що суди неправильно визначили загальний розмір вимог та всі його складові (зокрема, розмір пені), що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки. Суд касаційної інстанції виходив із того, що відповідно до частини другої статті 258 ЦК України нарахування пені не може перевищувати одного року, а строк позовної давності до вимог про стягнення пені застосовується судом незалежно від подання заяви про застосування позовної давності.

Водночас у справі, яка переглядається, суд касаційної інстанції погодився з висновками судів попередніх інстанцій про правильне незастосування норм частини другої статті 258 ЦК України до вимог про стягнення пені за відсутності про це заяви сторони.

Отже, аналіз наведених судових рішень свідчить про неоднакове застосування судами касаційної інстанції одних й тих самих норм матеріального права - частини першої статті 39 Закону України "Про іпотеку" та статті 258 ЦК України в поєднанні з нормою частини третьої статті 267 ЦК України, що потягло ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах.

Вирішуючи питання про усунення розбіжностей у застосуванні судом касаційної інстанції зазначених норм матеріального права, судові палати у цивільних та господарських справах Верховного Суду України виходять із такого.

Пунктом 1 частини першої статті 39 Закону України "Про іпотеку" передбачено, що у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні зазначаються, зокрема, загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки.

Відповідно до статті 611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

За правилами статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання (частина друга статті 549 ЦК України). Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання (частина третя статті 549 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 550 ЦК України право на неустойку (штраф, пеню) виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов'язання.

Таким чином, пеня - це санкція, яка нараховується від першого дня прострочення виконання зобов'язання й до того дня, доки зобов'язання не буде виконане.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого права або інтересу. Тобто протягом часу дії позовної давності особа може розраховувати на примусовий захист свого цивільного права чи інтересу судом.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

Чинне цивільне законодавство передбачає два види позовної давності - загальну і спеціальну.

Загальна позовна давність встановлена тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Спеціальна позовна давність встановлена законом для окремих видів вимог. Так, спеціальна позовна давність тривалістю в один рік передбачена, зокрема, для вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) - пункт 1 частини другої статті 258 ЦК України.

Нормою частини третьої статті 267 ЦК України встановлено, що суд застосовує позовну давність лише за заявою сторони у спорі, зробленою до ухвалення судом рішення.

Тлумачення частини третьої статті 267 ЦК України, положення якої сформульовано із застосуванням слова "лише" (аналог "тільки", "виключно"), та відсутність будь-якого іншого нормативно-правового акта, який би встановлював інше правило застосування позовної давності, дає підстави для твердження про те, що із цього положення виплаває безумовний висновок, відповідно до якого за відсутності заяви сторони у спорі позовна давність судом не застосовується.

Тобто цією нормою встановлені суб'єктивні межі застосування позовної давності, а саме передбачені випадки, до яких позовна давність не застосовується судом у зв'язку з відсутністю відповідної заяви сторони у спорі.

Таким чином, позовна давність, як загальна, так і спеціальна є диспозитивною, а не імперативною в застосуванні.

У справі, яка переглядається, судом встановлено, що ОСОБА_1 із заявою про сплив позовної давності і застосування наслідків її спливу не звертався.

Виходячи з основних засад цивільного права, які характеризуються загальним підходом до певної групи цивільних правовідносин, принципу рівності правового регулювання окремого виду правовідносин і аналізуючи норми розділу V ЦК України "Строки та терміни. Позовна давність" у їх сукупності, слід дійти висновку про поширення норми частини третьої статті 267 ЦК України як на загальну, так і спеціальну позовну давність.

Отже, без заяви сторони у спорі ні загальна, ні спеціальна позовна давність застосовуватися не може за жодних обставин, оскільки можливість застосування позовної давності пов'язана лише з наявністю про це заяви сторони.

Таким чином, суд за власною ініціативою не має права застосувати позовну давність.

Оскільки у справі, яка переглядається, рішення касаційної інстанції є законним, а обставини, які стали підставою для перегляду справи, не підтвердилися, то відповідно до статті 3605 ЦПК України в задоволенні заяви необхідно відмовити.

Керуючись пунктом 1 частини першої статті 355, частиною першою статті 3602, пунктом 1 частини першої статті 3603, частиною першою статті 3605 ЦПК України, судові палати у цивільних та господарських справах Верховного Суду України

п о с т а н о в и л и:

У задоволенні заяви ОСОБА_1 відмовити.

Постанова є остаточною і може бути оскаржена тільки на підставі, встановленій пунктом 2 частини першої статті 355 ЦПК України.

Головуючий Судді Верховного Суду України:А.Г. Ярема
В.П. Барбара І.С. Берднік Л.І. Григор'єва В.І. Гуменюк А.А. Ємець Т.Є. Жайворонок В.С. Гуль П.І. Колесник Н.П. Лященко Л.І. Охрімчук О.І. Потильчак Я.М. Романюк Ю.Л. Сенін В.М. Сімоненко