Справа № 2-777/2010
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 квітня 2010 року Малиновський районний суд м. Одеси у складі:

головуючого судді - Мазун І.А.

за участю секретаря - Чудновської О.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на спадщину в порядку спадкування за заповітом,-

В С Т А Н О В И В :

До Малиновського районного суду м. Одеси звернулася ОСОБА_1 з позовом до ОСОБА_2 про встановлення факту прийняття спадщини та визнання права власності на спадщину в порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_3 померлого ІНФОРМАЦІЯ_1

В обґрунтування заявлених позовних вимог позивачка зазначила, що вона з 1992р. проживала з ОСОБА_3 однією сім»єю. 20.12.1994р. ОСОБА_3 зробив заповіт, в якому заповів їй 1/2 частину житлового будинку АДРЕСА_1. ІНФОРМАЦІЯ_1 він помер. Згідно заповіту позивачка є спадкоємцем ОСОБА_3 та прийняла спадщину після його смерті, тому як постійно проживала з ним у вищевказаному будинку. Після смерті ОСОБА_3 вона проживала у його будинку та сплачувала комунальні послуги, тобто фактично вступила у володіння та управління спадковим майном. У будинку вона мешкала до червня 2008р. З червня 2008р. у будинку стала проживати дочка ОСОБА_3 - ОСОБА_2, яку позивачка удочерила у 1995р., після смерті ОСОБА_3 Усі документи, стосовно будинку, ОСОБА_2 залишила у себе.

Посилаючись на викладене, позивачка просила встановити факт прийняття нею спадщини після смерті ОСОБА_3; визнати за нею право власності на ? частину будинку АДРЕСА_1 в порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_3

В судовому засіданні позивачка неодноразово уточнювала свої позовні вимоги, відповідно до останнього уточнення вона зазначила, що 20.01.1992р. був укладений договір дарування, згідно якого ОСОБА_5 подарував ОСОБА_6 житловий будинок АДРЕСА_1. З 26.04.1986р. ОСОБА_6 знаходилась у шлюбі з ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_6 померла. Після її смерті спадкоємцями за законом були: чоловік - ОСОБА_3 та дочка - ОСОБА_2 у рівних частках. ОСОБА_3 та ОСОБА_2 фактично прийняли спадщину після смерті ОСОБА_6, тому як постійно проживали разом з нею в будинку за вищевказаною адресою, володіли їм та речами, що залишилися після смерті ОСОБА_6 ОСОБА_3 до своєї смерті сплачував за комунальні послуги у цьому будинку. Позивачка проживала з ОСОБА_3 однією сім»єю з 1992р. 20.12.1994р. ОСОБА_3 зробив заповіт, в якому заповів позивачці 1/2 частину житлового будинку АДРЕСА_1. ІНФОРМАЦІЯ_1 він помер. Згідно заповіту позивачка є спадкоємцем ОСОБА_3 та прийняла спадщину після його смерті, тому як постійно проживала з ним у вищевказаному будинку. Після смерті ОСОБА_3 вона проживала у його будинку та сплачувала комунальні послуги, тобто фактично вступила у володіння та управління спадковим майном. У будинку вона мешкала до червня 2008р. з червня 2008р. у будинку стала проживати дочка ОСОБА_3 - ОСОБА_2, яку позивачка удочерила у 1995р., після смерті ОСОБА_3

Відповідно до зазначеного уточнення позовних вимог позивачка просила визнати за нею право власності на 1/2 частину житлового будинку АДРЕСА_1 в порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_3, померлого ІНФОРМАЦІЯ_1, в іншій частині вимоги, а саме - про встановлення факту прийняття спадщини просила залишити без розгляду.

Відповідачка в судовому засіданні проти задоволення уточнених позовних вимог позивачки не заперечувала, про що надала письмову заяву..

16.04.2010р. ухвалою суду позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 в частині встановлення факту прийняття спадщини було залишено без розгляду.

Суд, розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення сторін, прийшов до наступного.

Судом встановлено, що відповідно до свідоцтва про укладення шлюбу серії НОМЕР_1, виданого 26.04.1986р. відділом ЗАГСу Приморського району м. Одеси, ОСОБА_3 знаходився у шлюбі з ОСОБА_6

На підставі Договору дарування, посвідченого державним нотаріусом П»ятої Одеської державної нотаріальної контори 20.01.1992р. за реєстровим № 1-660, який не був визнаний недійсним, ОСОБА_6 належав житловий будинок з надвірними будівлями в АДРЕСА_1.

ІНФОРМАЦІЯ_2 померла ОСОБА_6, про що свідчить копія свідоцтва про смерть, виданого 24.02.1992р., актовий запис № 1741 Жовтневим відділом ЗАГС м.Одеси. (а.с.8).

Після смерті ОСОБА_6 відкрилася спадщина на будинок АДРЕСА_1, на яку вона не залишила заповіту.

Оскільки ОСОБА_6 померла ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_3 її чоловік та ОСОБА_2 - донька, фактично прийняли спадщину після її смерті, так як продовжували проживати в зазначеному будинку, суд застосовує до цих правовідносин норми Цивільного кодексу Української РСР (в редакції 1963р.), тому що Цивільний Кодекс України, прийнятий Верховною Радою України 16 січня 2003р., набрав чинності з 1 січня 2004р. не регулює виниклі правовідносини.

Відповідно до ч.1 ст.529 ЦК УРСР (в редакції 1963р.) при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителя) померлого.

Відповідно до ст. 549 ЦК УРСР (в редакції 1963р.) визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном.

Таким чином, відповідно до п.1 ч.1 ст.529, ст. 549 ЦК УРСР (в редакції 1963р.), вбачається, що ОСОБА_3 та ОСОБА_2 фактично прийняли спадщину, як спадкоємці першої черги за законом, оскільки постійно проживали разом з ОСОБА_6 в зазначеному будинку, володіли їм та речами, що залишилися після смерті ОСОБА_6 ОСОБА_3 сплачував за комунальні послуги цього будинку, відповідно до копій квитанцій, що є в матеріалах справи. Факт постійного проживання ОСОБА_3 у будинку разом з ОСОБА_6 та після її смерті підтверджується довідкою №19 Житлово-експлуатаційної дільниці № 72 про те, що ОСОБА_3 проживав та був постійно прописаний по АДРЕСА_1 з 24.04.1992р. по день смерті ІНФОРМАЦІЯ_1

Судом встановлено, що позивачка проживала разом з ОСОБА_3 однією сім»єю у будинку за вищезазначеною адресою по червень 2008р., відповідно до довідки від 02.03.2010р. за №517, за підписом голови селищної Ради мікрорайону «Ленінський».

ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_3, про що свідчить копія свідоцтва про смерть, виданого 16.02.1995р., актовий запис № 1685, відділом реєстрації актів громадянського стану виконкому Жовтневої райради народних депутатів м. Одеси (а.с.6).

Після його смерті, згідно до рішення Іллічівської районної Ради народних депутатів виконавчого комітету № 471 від 26.05.1995р. було дозволено ОСОБА_1 удочерити неповнолітню ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_3

Відповідно до фотокопії заповіту, посвідченого Одинадцятою Одеською державною нотаріальною конторою 20.12.1994р. реєстровий № 1-5502 від імені ОСОБА_3, який знаходиться на зберіганні в Одеському державному нотаріальному архіві, вбачається, що ОСОБА_3 заповів ОСОБА_1 ? частину житлового будинку, що знаходиться в АДРЕСА_1 з належними надвірними будівлями.

Згідно зі ст.5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом'якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов'язків, що виникли з моменту набрання ним чинності.

Оскільки спадкоємець ОСОБА_3 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 та позивачка є спадкоємцем померлого за заповітом, тому вона мала прийняти спадщину за правилами ЦК УРСР 1963р., таким чином суд застосовує до цих правовідносин норми Цивільного кодексу Української РСР (в редакції 1963р.).

Відповідно до ст. 525 ЦК УРСР (в редакції 1963р.) часом відкриття спадщини визнається день смерті спадкодавця, а при оголошенні його померлим - день, зазначений в статті 21 цього Кодексу.

Згідно до ст. 534 ЦК УРСР (в редакції 1963р.) кожний громадянин може залишити за заповітом усе своє майно або частину його (не виключаючи предметів звичайної домашньої обстановки і вжитку) одній або кільком особам, як тим, що входять, так і тим, що не входять до кола спадкоємців за законом, а також державі або окремим державним, кооперативним та іншим громадським організаціям. Заповідач може у заповіті позбавити права спадкоємства одного, кількох або всіх спадкоємців за законом.

Заповіт, зроблений ОСОБА_3 від 20.12.1992р., на ім.»я ОСОБА_1, не оспорювався та не був визнаний недійсним, що підтвердили сторони у справі.

Відповідно до п.15 Постанови №4 від 24.06.1983р. «Про практику розгляду судами України справ про спадкування», яка діяла на момент прийняття спадщини позивачкою, вбачається, що вирішуючи спори, пов'язані зі спадкуванням за заповітом, суди повинні мати на увазі, що згідно зі статтями 534, 544 ЦК і 56,57 Закону України «Про нотаріат» заповіт може бути зроблено, змінено або скасовано лише особисто самим громадянином - заповідачем. Вчинення цих дій через представників не допускається. Зокрема, опікун особи, визнаної недієздатною після нотаріального посвідчення заповіту, не має права скасовувати або змінити заповіт підопічного. З матеріалів справи вбачається, що 20.12.1994р. ОСОБА_3 склав заповіт, згідно якому заповів позивачці ? частину житлового будинку АДРЕСА_1, а отже ОСОБА_3 ще за свого життя розпорядився своїм майном та він не звертався до нотаріальної контори з заявою про скасування або зміну зробленого ним заповіту.

Згідно з ч.1 ст. 548 ЦК УРСР (в редакції 1963р.) для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв.

Відповідно до ст. 549 ЦК УРСР (в редакції 1963р.) визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини.

Як встановлено в судовому засіданні після смерті ОСОБА_3 належну йому 1/2 частину зазначеного будинку фактично успадкувала ОСОБА_1, але до нотаріальної контори не звернулася, у зв'язку з тим, що смерть ОСОБА_3 сильно вплинула на неї та вона не мала необхідних документів для оформлення спадщини. Також позивачка не зверталася до нотаріальної контори з заявою про відмову від отримання свідоцтва про право власності на спадщину. Факт вступу в управління та володіння спадковим майном позивачкою, підтверджується довідкою №517 від 02.03.2010р., за підписом голови селищної Ради мікрорайону «Ленінський» про те, що вона дійсно проживала з ОСОБА_3 за адресою АДРЕСА_1 по червень 2008р. Крім того, позивачка також після смерті ОСОБА_3 продовжувала володіти майном ти сплачувати необхідні комунальні платежі у зазначеному будинку, відповідно до копій квитанцій про сплату комунальних послуг, що є в матеріалах справи, а саме: квитанції про сплату рахунків за користування природнім газом з 1992р. по 2008р.; квитанції про сплату рахунків за водопостачання за період з 1992р. по 2008р.; квитанції про сплату рахунків за користування електроенергією за період з 1992р. по 2008р.

Відповідачка по справі ОСОБА_2 є донькою позивачки, спадкоємцем першої черги за законом та проти задоволення позову не заперечувала, про що надала письмову заяву.

Відповідно до листа Одеського державного архіву від 22.04.2009 року під № 298/01-14 згідно документів Сьомої Одеської державної нотаріальної контори, що знаходяться на державному зберіганні в Одеському державному нотаріальному архіві з'ясовано, що інформація щодо заведення спадкової справи після смерті ОСОБА_3, померлого ІНФОРМАЦІЯ_1, відсутня. Але на зберіганні в Одеському державному нотаріальному архіві знаходиться заповіт, посвідчений Одинадцятою Одеською державною нотаріальною конторою 20.12.1994р. реєстровий № -5502 від імені ОСОБА_3

Як пояснила в судовому засіданні відповідачка, в державну нотаріальну контору із заявою про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_3 вона не зверталася. Відповідачці судом роз»яснено її право на звернення до суду із відповідним позовом щодо визнання за нею права власності в порядку спадкування за законом.

Після дослідження матеріалів справи, суд вважає, що вимоги позивачки відповідають і не суперечать зібраним по справі доказам.

Після смерті ОСОБА_3 позивачка фактично прийняла спадщину за заповітом, залишену померлим.

Таким чином, позивачка звернулася до суду з цим позовом намагаючись оформити свої спадкові права.

Враховуючи зібрані по справі докази та встановлені судом фактичні обставини справи, а також те, що відповідачка по справі ОСОБА_2 повністю підтримали позовні вимоги ОСОБА_1, суд вважає можливим задовольнити позов в повному обсязі.

Керуючись ст.ст. 524-527, 534, 548, 549 Цивільного кодексу України РСР (в редакції 1963р.), ст. 16 Закону «Про власність», Постановою Пленуму Верховного Суду України №4 від 24.06.1983р. «Про практику розгляду судами України справ про спадкування», ст.ст. 10, 11, 60, 208-209, 212-215,218, 292 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на спадщину в порядку спадкування за заповітом - задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину будинку АДРЕСА_1 в порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_3, померлого ІНФОРМАЦІЯ_1.

Рішення суду може бути оскаржене в апеляційному порядку до Апеляційного суду Одеської області через суд першої інстанції шляхом подачі в 10-денний строк зі дня проголошення рішення заяви про апеляційне оскарження і подання після цього протягом 20 днів апеляційної скарги або в порядку ч.4 ст.295 ЦПК України.

Суддя Мазун І.А.