АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Справа № 22-ц/796/2826/2015 Головуючий у 1-й інстанції - Лопатюк Н.Г.
Доповідач Рубан С.М.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 березня 2015 року Колегія суддів судової палати з цивільних справ Апеляційного суду м. Києва в складі :

головуючого судді Рубан С.М.

суддів Кабанченко О.А., Желепа О.В.

при секретарі Осмолович В.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Святошинського районного суду м. Києва від 17 грудня 2014 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «Донецьксталь - металургійний завод» про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, стягнення індексації заробітної плати та моральної шкоди,-

В С Т А Н О В И Л А :

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 17 грудня 2014 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «Донецьксталь - металургійний завод» про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, стягнення індексації заробітної плати та моральної шкоди - відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду скасувати, ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

В судовому засіданні позивач підтримав апеляційну скаргу.

Інші учасники процесу в судове засідання не з'явились, про час і місце розгляду справи повідомлені належно, тому в порядку ч. 2 ст. 305 ЦПК України, їх неявка не перешкоджає розгляду справи.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які з'явились в судове засідання, доводи апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду та матеріали справи в межах апеляційного оскарження, дійшла наступного висновку.

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, індексації заробітної плати, компенсації втрати частини заробітної плати, вихідної допомоги та моральної шкоди.

Свої позовні вимоги мотивував тим, що в березні 2008 року він був прийнятий на посаду головного спеціаліста Дирекції по роботі з підприємствами залізорудного комплексу при Представництві ЗАТ «ДОНЕЦЬКСТАЛЬ» - Металургійний завод» в м. Києві, в подальшому підприємство було перейменовано на ПАТ «ДОНЕЦЬКСТАЛЬ» Металургійний завод». Головний офіс підприємства знаходиться в м. Донецьк.

10 грудня 2013 року виконуючий обов'язки директора Дирекції по роботі з підприємствами залізорудного комплексу Микитюк А.І. надав позивачу для ознайомлення Наказ №1290к від 06 дня 2013 року «Про скорочення чисельності співробітників», яким повідомлялось про скасування з 10 лютого 2014 року Дирекції по роботі з підприємствами залізорудного комплексу при Представництві АО «ДОНЕЦЬКСТАЛЬ» - Металургійний завод» в м. Києві, та Наказ №1291к від 06 грудня 2013 року, і його разом з вісьмома іншими співробітниками Дирекції попереджалось про майбутнє звільнення з 10 лютого 2014 року, у зв'язку із скороченням чисельності, з посиланням на п.1 ст.40 КЗпП України.

Позивач підписав зазначений наказ, разом з іншими співробітниками Дирекції.

16 грудня 2013 року позивач разом з трьома співробітниками Дирекції, відправив кур'єрською службою м. Донецьк на ім'я директора Дирекції обліку та звітності Ребрової О.М. заяву з проханням видати довідку про доходи.

29 січня 2014 року до Дирекції по роботі з підприємствами залізорудного комплексу при Представництві в м. Києві позивачу, як і іншим співробітникам Дирекції, надійшли пропозиції працювати двірниками адміністративно-господарчого відділення Дирекції по адміністративним питанням, що знаходиться в м. Донецьк.

Дані пропозиції були оформлені в довільній формі, без бланку підприємства та не містили інформації про вакансії чи пропозиції роботи, що відповідала б його кваліфікації, оскільки він працював на посаді головного спеціаліста-механіка.

06 лютого 2014 року позивач направив заяву на ім'я начальника відділу кадрів з проханням направити трудову книжку кур'єрською службою на адресу Представництва в м. Києві.

10 лютого 2014 року на адресу Представництва в м. Києві надійшов Наказ №143к від 10 лютого 14 року, яким позивач звільнявся з роботи з посади головного спеціаліста Дирекції по роботі з підприємствами залізорудного комплексу при Представництві ПрАО «ДОНЕЦЬКСТАЛЬ»- Металургійний завод» в м. Києві з 10 грудня 2014 року, у зв'язку із скороченням чисельності з посиланням на п.1 ст.40 КЗпП України. Позивачем було підписано вказаний наказ.

Крім цього, позивачу надійшла нова пропозиція роботи та перелік вакансій робітничих професій у філіалах Металургійний комплекс ПрАО «ДМЗ» та «Збагачувальна фабрика Свято-Варваринська», що знаходяться відповідно у м. Донецьк та у м. Червоноармійськ Донецької області. Жодної інженерної вакансії запропоновано не було.

Окремим конвертом позивач отримав довідку про доходи за 2013 рік, яка виребовувалась позивачем окремою заявою, та роздруківки бухгалтерії про заробітну плату за січень і лютий 2014 року.

Крім того, окремим конвертом позивачем було отримано трудову книжку, в яку був внесений запис про звільнення з 10 лютого 2014 року по скороченню чисельності.

12 лютого 2014 року позивачем було отримано на заробітну картку кошти, кількість яких відповідала кількості, яка була вказана в роздруківках.

Позивач вказує, що його звільнення відбулось з порушенням вимог трудового законодавства України, у зв'язку з чим він змушений звернутись до суду з даним позовом та просить ухвалити рішення, яким поновити його напосаді головного спеціаліста Дирекції по роботі з підприємствами залізорудного комплексу при Представництві ПАТ «ДОНЕЦЬСТАЛЬ» - Металургійний завод» в м. Києві, стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу, індексацію заробітної плати, компенсацію втрати частини заробітної плати, вихідну допомогу, а також відшкодувати моральну шкоду в розмірі 5 000 грн.00 коп.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відмову в позові, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що позивач в березні 2008 року був прийнятий на роботу на посаду головного спеціаліста Дирекції по роботі з підприємствами залізорудного комплексу при Представництві ЗАТ «ДОНЕЦЬКСТАЛЬ» - Металургійний завод» в м. Києві, в подальшому підприємство було перейменовано на ПАТ «ДОНЕЦЬКСТАЛЬ» -Металургійний завод». Головний офіс підприємства знаходиться в м. Донецьк.

06 грудня 2013 року генеральним директором - головою правління ПАТ «ДОНЕЦЬКСТАЛЬ- Металургійний завод» Шаповаловим A.B. видано Наказ №1290к про скорочення чисельності з метою оптимізації чисельності робітників підприємства, яким наказано скасувати з 10 лютого 2014 року Дирекцію по роботі з підприємствами залізорудного комплексу при Представництві ПрАО « ДОНЕЦЬКСТАЛЬ»- Металургійний завод» в м. Києві. (а.с.10).

06 грудня 2013 року генеральним директором - головою правління ПАТ «ДОНЕЦЬКСТАЛЬ- Металургійний завод» Шаповаловим A.B. видано Наказ №12901 к, яким для виконання Наказу №1290 від 06.12.2013 року «Про скорочення чисельності співробітників», наказано повідомити письмово робітників Дирекції по роботі з підприємствами залізорудного комплексу при Представництві ПрАО ДОНЕЦЬКСТАЛЬ»-Металургійний завод» в м. Києві про майбутнє звільнення з 10 лютого 2014 року, у зв'язку ізскороченням чисельності, з посиланням на п.1 ст.40 КЗпП України (а.с.11-12).

10 грудня 2013 року позивачу надали для ознайомлення вищевказані Накази, які ним та всіма іншими співробітниками Дирекції було підписано, що підтвердив позивач у суді.

Крім того, з пояснень позивача вбачається, що 29 січня 2014 року до Дирекції по роботі з підприємствами залізорудного комплексу при Представництві в м. Києві, йому, як і іншим співробітникамДирекції, надійшли пропозиції працювати двірниками адміністративно-господарчого відділення Дирекції по адміністративним питанням, що знаходиться в м. Донецьк, з якими позивача було ознайомлено, про що свідчить підпис останнього. (а.с.13).

Позивач вважає, що вказані пропозиції не містили інформації про вакансії чи пропозиції роботи, що відповідали б його кваліфікації, оскільки він працював на посаді головного спеціаліста-механіка.

10 лютого 2014 року генеральним директором - головою правління ПАТ «ДОНЕЦЬКСТАЛЬ- Металургійний завод» Шаповаловим A.B. видано Наказ №143к про звільнення, позивача у зв'язку із скороченням чисельності за п.1 ст.40 КЗпП України (а.с.14-15).

Судом встановлено та вбачається з матеріалів справи, що 10 лютого 2014 року позивачу було запропоновано інші вакансії (з відповідного списку), однак як написано власноручно позивачем на даній пропозиції, він ознайомлений, однак йому не було запропоновано роботу інженерного профілю, яка б відповідала його спеціальності, кваліфікації та досвіду роботи (а.с.17-22).

Окремим конвертом позивачем було отримано трудову книжку, в яку був внесений запис про звільнення з 10 лютого 2014 року по скороченню чисельності за ч. 1 ст. 40 КЗпП України.

12 лютого 2014 року, позивачем було отримано на заробітну картку кошти, кількість яких відповідала сумі, яка була вказана в роздруківках.

Пунктом 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів» роз'яснено, що розглядаючи трудові спори, пов'язані зі звільненням за ст.40 КЗпП України, суди зобов'язані з'ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишенні на роботі та чи попереджувався він за 2 місяці про наступне вивільнення.

Згідно п.1 ч.1 ст.40 КЗпП України, трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Відповідно до ч.2 ст.40 КЗпП України, звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою на іншу роботу.

Судом встановлено, що позивач був звільнений із займаної посади згідно Наказу №143 к від 10 лютого 2014 року у зв'язку із скороченням штату працівників, згідно п.1 ст.40 КЗпП України.

Згідно ч.3 ст.492 КЗпП України, одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації працівник, за своїм розсудом, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно. Водночас, власник або уповноважений ним орган доводить до відома державної служби зайнятості про наступне вивільнення працівника із зазначенням його професії, спеціальності, кваліфікації та розміру оплати праці.

Таким чином, судом першої інстанції вірно встановлено, що відповідач діяв в межах чинного законодавства України, а саме, позивачу було запропоновано одночасно з попередженням про те, що відбудеться скорочення чисельності працівників, інші вакантні посади відповідно до списку вакансій від 07 лютого 2014 року, копія якого міститься в матеріалах справи, однак позивачу вони не підійшли.

Також, відповідач попередив позивача за два місяці про те, що відбудеться скорочення чисельності працівників, що також підтверджується доказами наявними в матеріалах справи та не заперечується позивачем.

Повторне пропонування роботи трудовим законодавством України не передбачено. Право позивача на працю порушено не було.

Таким чином, суд дійшов вірного висновку, що дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема скорочення чисельності працівників, та з матеріалів справи, вбачається, що відповідачем додержано норм законодавства, що регулюють вивільнення працівників. Крім того, в матеріалах справи містяться копії відповідних наказів, з якими був ознайомлений позивач, а також наявний факт відмови позивача від переведення на іншу запропоновану роботу, а тому не вбачається порушень з боку відповідача при звільненні ОСОБА_1, які б мали підтверджуватись належними та допустимими доказами, у зв'язку з чим відсутні підстави для поновлення позивача на роботі.

В апеляційному суді позивач підтвердив, що скорочення чисельності працівників дійсно мало місце і на сьогодні Представництво в м. Києві, де він працював, не проводить ніякої діяльності.

Тобто, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що обов'язок повідомити позивача про наступне звільнення не пізніше, ніж за 2 місяці до запланованої дати звільнення, та запропонувати усі наявні станом на момент попередження вакантні посади був виконаний відповідачем належним чином відповідно до вимог Закону, проте від переведення на будь-яку із запропонованих посад позивач відмовився.

Позовні вимоги ОСОБА_1 про стягнення з відповідача на його користь середнього заробітку за час вимушеного прогулу, задоволенню не підлягають, оскільки суд не виявив порушень з боку відповідача при звільненні позивача та правових підстав для поновлення позивача на роботі.

Вимоги в частині проведення індексації, а також компенсації втрати частини доходів, також не підлягають задоволенню, оскільки не проведення відповідачем індексації заробітної плати позивача за весь період дії трудового договору, а також втрати позивачем частини доходів, не знайшло свого підтвердження в судовому засіданні доказами відповідно до приписів статей 58-59 ЦПК України.

Позовні вимоги в частині стягнення з відповідача вихідної допомоги в розмірі тримісячного середнього заробітку, задоволенню не підлягають, оскільки відповідно до ст. 44 КЗпП України при припиненні трудового договору з підстав, зазначених у пункті 6 статті 36 та пунктах 1,2 і 6 статті 40 цього Кодексу, працівникові виплачується вихідна допомога у розмірі не менше середнього місячного заробітку; у разі призову або вступу на військову службу, направлення на альтернативну (невійськову) службу (пункт 3 статті 36) - у розмірі двох мінімальних заробітних плат; внаслідок порушення власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю, колективного чи трудового договору (статті 38 і 39) - у розмірі, передбаченому колективним договором, але не менше тримісячного середнього заробітку; у разі припинення трудового договору з підстав, зазначених у пункті 5 частини першої статті 41, - у розмірі не менше ніж шестимісячний середній заробіток, а позивача звільнено за ч. 1 ст. 40 КЗпП України та позивачем отримано всі належні йому до виплати суми, що підтвердив позивач в апеляційному суді і тому доводи апеляційної скарги в цій частині колегія суддів також не приймає до уваги.

Відповідно до ч. 1 ст. 42 КЗпП України при скороченні чисельності чи штату працівників у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці.

Таким чином, встановлення відповідачем наявності або відсутності у позивача переважного права на залишення на роботі повинно здійснюватися лише у відношенні до інших працівників ПАТ «ДОНЕЦЬКСТАЛЬ- Металургійний завод», які обіймають аналогічні з позивачем посади.

Пунктом 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів» роз'яснено, що судам слід мати на увазі, що при проведенні звільнення власник або уповноважений ним орган вправі в межах однорідних професій і посад провести перестановку (перегрупування) працівників і перевести більш кваліфікованого працівника, посада якого скорочується, з його згоди на іншу посаду, звільнивши з неї з цих підстав менш кваліфікованого працівника. Якщо це право не використовувалось, суд не повинен обговорювати питання про доцільність такої перестановки (перегрупування).

Таким чином, доводи апеляційної скарги щодо переважного права позивача на залишення на роботі, колегія суддів не приймає до уваги.

Відповідно до ст.237-1 КЗпП України, відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством.

Відповідно до роз'яснень п.13 Постанови Пленуму Верховного Суду України №4 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», судам необхідно врахувати, що відповідно до ст.237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.

Виходячи з того, що судом не встановлено факту порушення відповідачем трудових прав позивача та відмовлено в поновленні на роботі, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відсутність підстав для стягнення з відповідача на користь позивача моральної шкоди.

Крім цього, в апеляційній скарзі крім вищевикладеного, позивач просить стягнути з відповідача та виплатити винагороду за три створені винаходи.

Колегія суддів зазначає, що вказана вимога не була заявлена позивачем в суді першої інстанції, з цих підстав не розглядалась судом першої інстанції, тому не перевіряється апеляційним судом, який відповідно до ст. 303 ЦПК України переглядає законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Таким чином, доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують та не впливають на правильність ухваленого у справі рішення.

Оскільки рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, висновки суду обґрунтовані, відповідають обставинам справи, колегія суддів не вбачає підстав для його скасування.

Керуючись ст.ст.303,304,307,308,313-315 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - відхилити .

Рішення Святошинського районного суду м. Києва від 17 грудня 2014 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом 20 днів.

Головуючий

Судді