Києво-Святошинський районний суд Київської області
Справа № 369/5098/15-ц
провадження 2/369/2442/15
05.06.2015 року Києво-Святошинський районний суд Київської області у складі:
головуючого судді Пінкевич Н.С.,
при секретарі Сохань Ю.М.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2,третя особа служба у справах дітей Києво-Святошинської районної державної адміністрації Київської області про визначення місця проживання дитини, -
У травні 2015 року позивачка звернулася до суду з даним позовом. Свої вимоги мотивувала тим, що у шлюбі з відповідачем перебувала з 2007 року. Від спільного подружнього життя мають дітей: ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, Нікіту, ІНФОРМАЦІЯ_2. В даний час проживають окремо, ОСОБА_3 залишився проживати разом з нею, а Нікіта з відповідачем. Вказала, що вона має постійний заробіток, забезпечена житлом. Після фактичного припинення шлюбних відносин, між ними постійно виникають суперечки щодо місця проживання неповнолітніх дітей.
Просила суд визначити місце проживання неповнолітніх дітей: ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_3, разом з нею, та ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_4, разом з батьком ОСОБА_2.
У судове засідання позивачка не зявилась. Про час та місце розгляду справи повідомлена. Подала суду заяву про розгляд справи у її відсутність, позовні вимоги підтримали.
У судове засідання відповідач не зявився. Подав суду заяву про розгляд справи в його відсутність, проти задоволення позову не заперечував.
У судове засідання представник служби у справах дітей Києво-Святошинської районної державної адміністрації Київської області не зявився. Направив суду висновок комісії, просив вирішити спір враховуючи висновок та інтереси дітей.
Заслухавши пояснення осіб, які беруть участь в справі, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог, виходячи з наступного.
За ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.
Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.
При розгляді справи судом встановлено, що 08 лютого 2007 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 зареєстровано шлюб у виконавчому комітеті Вишневої міської ради Києво-Святошинського району Київської області.
Батьками неповнолітнього ОСОБА_4, 13 серпня 2007 року нагородження, є ОСОБА_2 та ОСОБА_1.
Батьками неповнолітнього ОСОБА_3, 26 вересня 2013 року нагородження, є ОСОБА_2 та ОСОБА_1.
З матеріалів справи встановлено, що в даний час проживають окремо та в них постійно виникають суперечності щодо місця проживання їх неповнолітніх дітей.
Нормою ст. 141 СК України встановлено, що мати та батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, і розірвання шлюбу між ними не впливає на обсяг їх прав та не звільняє від обов'язків щодо дитини.
Ст. 160 СК України встановлено, що місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини.
Статтею 161 Сімейного кодексу України встановлено, що якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини береться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення.
Відповідно до пункту 6 Декларації прав дитини, затвердженої Генеральною асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, визначено, що дитина для повного і гармонійного розвитку його особи потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, зростати під опікою і під відповідальністю своїх батьків і в усякому разі в атмосфері любові і моральної і матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, окрім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлученою зі своєю матір'ю.
Ст. 3 Конвенції про права дитини, яка набула чинності для України 27 лютого 1991 року, проголошує, що у всіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питанням соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.
З аналізу норм сімейного законодавства вбачається, що питання про визначення місця проживання дитини має вирішуватися не тільки з урахуванням інтересів кожного з батьків, а перш за все з урахуванням прав та законних інтересів дитини - її права на належне батьківське виховання, яке повною мірою може бути забезпечене тільки обома батьками; права на безперешкодне спілкування з кожним з батьків, здійснення обома батьками якого є запорукою нормального психічного розвитку дитини.
Як розяснив Пленум Верховного Суду України в п. 24 постанови від 12 червня 1998 року № 6 "Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім'ю", вирішуючи спори між батьками, які проживають окремо, про те, з ким із них і хто саме з дітей залишається, суд, ґрунтуючись на рівності прав та обов'язків батька й матері щодо своїх дітей, повинен постановити рішення, яке відповідало б інтересам неповнолітніх. При цьому суд враховує, хто з батьків виявляє більшу увагу до дітей і турботу про них, їхній вік і прихильність до кожного з батьків, особисті якості батьків, можливість створення належних умов для виховання, маючи на увазі, що перевага в матеріально-побутовому стані одного з батьків сама по собі не є вирішальною умовою для передачі йому дітей.
З матеріалів справи встановлено, що ОСОБА_2 та ОСОБА_1 зареєстрована за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_5.
З акту обстеження житлово-побутових умов за адресою: АДРЕСА_1, складеного депутатом Вишневої міської ради Києво-Святошинського району Київської області, вбачається, що за даною адресою проживає ОСОБА_2 разом з ОСОБА_2 Нікітою, для проживання неповнолітнього створені належні умови.
З пояснень сторін вбачається, що на час розгляду справи позивачка проживає за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_6, неповнолітній ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 проживає разом з матірю, а неповнолітній Нікіта, ІНФОРМАЦІЯ_2, проживає разом з батьком за адресою: АДРЕСА_1. На час розгляду справи сторони дійшли згоди щодо місця проживання дітей, позивачка також не заперечує щодо участі батька у вихованні дитини. Кожен з батьків позитивно характеризується, за місцем реєстрації та проживання створені всі необхідні умови для належного виховання дітей, а піклуватись про матеріальне забезпечення дітей та їх духовний розвиток є обовязком кожного з батьків відповідно до існуючих їхніх можливостей.
Відповідно до ч. 2 ст. 161 СК України орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. Якщо орган опіки та піклування або суд визнав, що жоден із батьків не може створити дитині належних умов для виховання та розвитку, на вимогу баби, діда або інших родичів, залучених до участі у справі, дитина може бути передана комусь із них. Якщо дитина не може бути передана жодній із цих осіб, суд на вимогу органу опіки та піклування може постановити рішення про відібрання дитини від особи, з якою вона проживає, і передання її для опікування органу опіки та піклування.
При розгляді справи орган опіки та піклування Києво-Святошинської районної державної адміністрації надав висновок на підставі рішення комісії з питань захисту прав дитини від 28 травня 2015 року №3 (протокол №10). При цьому вважали за доцільне визначити місце проживання неповнолітнього ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_4, разом з батьком ОСОБА_2, за адресою: АДРЕСА_1.
Згідно зі ст. 157 Сімейного кодексу України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини.
На підставі наведеного, проаналізувавши зібрані по справі докази в їх сукупності, та приймаючи до уваги вік неповнолітніх дітей, яким безумовно потрібна як материнська, так і батьківська турбота, оскільки між дитиною та матір'ю з самого народження існує тісний зв'язок, розірвання якого може потягти за собою негативні наслідки у фізичному та емоційному розвитку дитини, відсутність підтвердження грубого чи егоїстичного ставлення сторін до дітей та будь-яких інших виключних обставин, а батьки дітей не обмежені у своєму праві на спілкування з дітьми, турботу відносно дітей та участь у їх вихованні, і можуть реалізувати свої права шляхом домовленості щодо встановлення часу спілкування, або за рішенням органу опіки та піклування чи за судовим рішенням, суд приходить до висновку про задоволення в позову в частині визначення місця проживання неповнолітнього Нікіти разом з батьком.
Оскільки позивачем не надано доказів щодо власних умов проживання, не зверталась до третьої особи щодо визначення місця проживання неповнолітнього ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, тому в цій частині суд відмовляє в задоволенні позовних вимог.
Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об'єктивно наявні у справі докази, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв'язок у сукупності, з'ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що відповідно до ст.1 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд дійшов висновку про необхідність часткового задоволення позову.
Керуючись ст.ст. 180-183, 191 СК України, ст. ст. 3-14, 79, 88, 209, 213- 215, 294, 367 ЦПК України, -
ОСОБА_5 Миколаївни задовольнити частково.
Визначити місце проживання неповнолітнього ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_4, з його батьком ОСОБА_2, за адресою: АДРЕСА_1.
У решті позовних вимог відмовити.
На рішення суду може бути подано апеляційну скаргу протягом 10 днів з дня проголошення рішення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.
Суддя Н.С.Пінкевич