Справа № 361/2733/15 Головуючий у І інстанції Дутчак І. М.
Провадження № 22-ц/780/4149/15 Доповідач у 2 інстанції Даценко Л. М.
Категорія 18 16.07.2015
РІШЕННЯ

Іменем України

16 липня 2015 року колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Київської області в складі:

головуючого судді Даценко Л.М.,

суддів Савченка С.І., Білоконь О.В.,

при секретарі Токар Т.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю "Лізингова компанія "Автофінанс" на рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 06 травня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Товариства з обмеженою відповідальністю "Лізингова компанія "Автофінанс" про визнання частково недійсним договору фінансового лізингу, розірвання договору фінансового лізингу, стягнення сплачених коштів і відшкодування моральної шкоди,

встановила:

У квітні 2015 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ТОВ "Лізингова компанія "Автофінанс" про захист прав позивачів, визнання договору фінансового лізингу недійсним та стягнення коштів. В обґрунтування позову посилався на те, що 7 квітня 2015 року між ним та ТОВ "Лізингова компанія "Автофінанс" укладено договір фінансового лізингу, предметом якого є трактор марки Шифенг, модель SF 244 каб.

Позивач відповідно до домовленості, досягнутої під час попередніх переговорів, вибрав модель трактора МТЗ КИЙ-425 вартістю 83600 грн., в день укладання договору сплатив суму 16560 грн., яка, як він вважав, складає 20 % від вартості обраного ним трактора.

Однак, ознайомившись більш детально з умовами договору, він зрозумів, що його свідомо ввели в оману, оскільки за умовами даного договору відповідач зобов'язався передати йому трактор марки Шифенг, модель SF 244 каб. протягом 120 днів після оплати позивачем 50 % його вартості в сумі 81000 грн., а здійснена ним оплата в розмірі 16560 грн. є адміністративним платежем, що складає 10 % від вартості даного трактора, який не повертається в разі розірвання договору фінансового лізингу. Відповідач відмовився передавати трактор, вказавши, що сплачена ним сума є адміністративним платежем, тобто винагородою лізингодавцю за організацію та оформлення договору, а позивач вважав, що це часткова оплата вартості трактора.

Позивач вважає, що договір фінансового лізингу порушує його права, як споживача, містить несправедливі умови, а також суперечить положенням Закону України "Про захист прав споживачів" та Закону України "Про фінансовий лізинг". Враховуючи викладене, позивач просив визнати недійсним пункт 12.1 договору фінансового лізингу № 001376 з додатками від 07 квітня 2015 року, розірвати цей договір і стягнути з відповідача на його користь сплачені кошти в розмірі 16650 грн., комісію за прийом платежів згідно тарифів банку в сумі 156 грн. 60 коп. та завдану моральну шкоду в розмірі 100000 грн.

Рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області від 06 травня 2015 року позов задоволено частково, визнано недійсним п. 12.1 ст. 12 договору № 001376 фінансового лізингу, укладеного 07 квітня 2015 року між ТОВ "Лізингова компанія "Автофінанс" і ОСОБА_2 Розірвано договір № 001376 фінансового лізингу, укладений 07 квітня 2015 року між ТОВ "Лізингова компанія "Автофінанс" і ОСОБА_2 Стягнуто із ТОВ "Лізингова компанія "Автофінанс" на користь ОСОБА_2 кошти в сумі 16560 грн. В іншій частині у задоволенні позову відмовлено. Стягнуто з відповідача на користь держави судовий збір у розмірі 243,60 грн.

У апеляційній скарзі ТОВ "Лізингова компанія "Автофінанс" просить скасувати зазначене рішення суду першої інстанції і ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову, посилаючись на неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального і процесуального права.

Так, судом взагалі не досліджено правовідносини, що склались між сторонами, невірно встановлено правову природу правочину та взагалі проігноровано надану судову практику, яка є обов'язковою. Визнаючи недійсним п. 12.1 оскаржуваного договору, суд не врахував той факт, що позивач, підписавши договір, погодився не тільки зі всіма його істотними умовами, включаючи лізингові платежі, але й з розмірами штрафних санкцій за невиконання умов договору, а в даному випадку за одностороннє його розірвання.

Крім того, позивачем не було надано ніяких доказів, а судом першої інстанції незаконно та необґрунтовано вирішено, що відповідачем було змінено предмет договору в односторонньому порядку на товар більшої вартості з метою отримання більшого у два рази розміру адміністративного платежу. Висновок суду щодо того, що сплата позивачем адміністративного платежу суперечить принципам добросовісності і справедливості є недоведеним та необґрунтованим.

Також суд дійшов безпідставного висновку про те, що положення пунктів 3.2.6 та 3.2.7 оскаржуваного договору створили істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків сторін, не звернувши уваги на судову практику коли визнання несправедливими окремих положень договору не тягне за собою визнання договору недійсним в цілому.

Суд першої інстанції не врахував того, що між сторонами укладено цивільно-правовий договір з дотриманням усіх вимог, які ставляться чинним законодавством України. Сторони погодили всі істотні умови договору та вирішили питання по всіх лізингових платежах, доказом цього є факт вчинення лізингоодержувачем конклюдентних дій (шляхом сплати платежу).

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд повинен вирішити, зокрема, такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувались вимоги і заперечення та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; які правові норми підлягають застосуванню до цих правовідносин.

Ухвалене судом рішення зазначеним вимогам не відповідає, оскільки суд належним чином не встановив характер правовідносин сторін, зміст позовних вимог та правові норми, які підлягали застосуванню до цих правовідносин.

Згідно ч. 3 ст. 10 та ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Частинами другою, третьою та четвертою ст. 60 ЦПК України передбачено, що докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до вимог ч. 1 та ч. 3 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення.

Задовольняючи частково позов, суд першої інстанції оцінивши досліджені у судовому засіданні докази в їх сукупності, враховуючи, що договір № 001376 фінансового лізингу, укладений 07 квітня 2015 року між ТОВ "Лізингова компанія "Автофінанс" і ОСОБА_2, містить несправедливі умови, дійшов висновку, що п. 12.1 ст. 12 цього договору підлягає визнанню недійсним, договір лізингу - розірванню, а сплачені позивачем за цим договором на рахунок відповідача кошти в розмірі 16560 грн. підлягають стягненню з ТОВ "Лізингова компанія "Автофінанс" на користь ОСОБА_2

Однак, з такими висновками суду першої інстанції повністю погодитись неможливо, оскільки вони не відповідають обставинам справи та вимогам закону.

Встановлено, що 07 квітня 2015 року ТОВ "Лізингова компанія "Автофінанс" та ОСОБА_2 уклали договір № 001376 фінансового лізингу, за умовами п. 1.1 якого предметом фінансового лізингу за даним договором є транспортний засіб марки "Шифенг SF 244 каб." (а. с. 12-29).

Відповідно до п. 1.4 договору лізингодавець бере на себе зобов'язання придбати предмет лізингу у власність та передати його у користування лізингоодержувачу на строк та на умовах, передбачених цим договором.

Згідно із п. 1.8 ст. 1 та 4.1 ст. 4 договору лізингодавець передає у користування предмет лізингу лізингоодержувачу не пізніше 120 робочих днів з дня отримання на поточний рахунок лізингодавця наступних платежів: - адміністративного платежу, авансового платежу, комісії за передачу предмета лізингу, у разі наявності оплатити різниці до вже сплаченого авансового платежу на умовах, викладених у п. 9.4 ст. 9 даного договору, або різниці до вже сплаченого авансового платежу на умовах, викладених у п. 9.6 ст. 9 даного договору.

У преамбулі даного договору фінансового лізингу визначено, що адміністративний платіж - першочерговий одноразовий платіж, який входить до складу першого платежу, що підлягає сплаті лізингоодержувачем на користь лізингодавця за перевірку, розгляд та підготовку документів для укладення договору, незалежно від назви призначення платежу у квитанції на сплату. Розмір адміністративного платежу відображається у додатку № 1 до договору та становить погоджений сторонами відсоток від вартості предмета лізингу. Перший платіж - платіж, що складається з адміністративного платежу, авансового платежу, які сплачуються у відповідності до умов даного договору.

Згідно преамбули та п. 9.1 ст. 9 договору авансовий платіж - це обов'язковий платіж, що складає частину від вартості предмета лізингу у розмірі 50% від вартості предмета лізингу, розмір якого визначено в додатку № 1 до договору, який сплачується лізингоодержувачем на користь лізингодавця на умовах договору до моменту передачі предмета лізингу. На авансовий платіж не нараховується жодні проценти, повернення авансового платежу відбувається на умовах та у порядку, передбаченими договором.

Згідно преамбули та п. 10.1 ст. 10 договору лізинговий платіж - це щомісячний платіж, що сплачується лізингоодержувачем на користь лізингодавця у строки та в розмірі відповідно до даного договору та до графіку покриття витрат та виплати лізингових платежів (додаток № 3 до договору).

За змістом п. п. 3.3.1 та 3.3.3 ст. 3 договору лізингоодержувач зобов'язаний до отримання предмету лізингу на умовах та у порядку, передбаченому договором, сплатити передбачені даним договором платежі.

У встановлений термін і в повному обсязі сплачувати лізингові та інші платежі відповідно до умов даного договору.

Пунктом 4.1 ст. 4 договору передбачено, що лізингодавець передає у користування предмет лізингу лізингоодержувачу не пізніше 120 робочих днів з дня отримання на поточний рахунок лізингодавця наступних платежів: - адміністративного платежу, авансового платежу, комісії за передачу предмета лізингу, у разі наявності оплатити різниці до вже сплаченого авансового платежу на умовах, викладених у п. 9.4 ст. 9 даного договору, або різниці до вже сплаченого авансового платежу на умовах, викладених у п. 9.6 ст. 9 даного договору.

Згідно п. 8.1 ст. 8 договору сторони погоджуються, що лізингові платежі та інші платежі, що підлягають сплаті за цим договором на користь лізингодавця, відображають справедливу вартість предмета лізингу та забезпечують отримання лізингодавцем суми, очікуваної станом на дату виконання договору відповідно до чинного курсу обміну долара США до української гривні за готівковими операціями, встановленим комерційним банком АТ "Райффазен Банк Аваль" при продажу долара США станом на дату, коли кожен платіж підлягає оплаті.

Згідно п. 8.2 ст. 8 договору, укладаючи даний договір, сторони погоджуються, що вартість предмета лізингу на момент укладання договору за цим договором становить 6135,85 доларів США згідно обмінного курсу долара США до української гривні на фактичну дату укладання даного договору, що в гривневому еквіваленті становить 162600,00 грн.

Відповідно до положень п. 12.1 ст. 12 оскаржуваного договору лізингоодержувач, який сплатив адміністративний платіж, частково або повністю сплатив авансовий внесок та не отримав транспортний засіб, має право розірвати даний договір за власним бажанням, про що має повідомити лізингодавця у письмовій формі, з чітким волевиявленням щодо розірвання договору шляхом направлення відповідного листа рекомендованою кореспонденцією на адресу лізингодавця. У строк, встановлений чинним законодавством лізингодавець розглядає заяву лізингоодержувача та надає письмову відповідь, в якій повідомляє про розірвання договору та про наслідки його розірвання. В такому випадку поверненню підлягає 60% від сплаченого авансового платежу та/або частини авансових платежів, 40% лізингодавець утримує в якості штрафу за дострокове розірвання договору. Адміністративний платіж в такому випадку поверненню не підлягає. (а. с. 22)

Із додатку № 1 до договору фінансового лізингу від 07.04.2015 року вбачається, що вартість предмета лізингу становить 6135,85 доларів США, адміністративний платіж становить 10% вартості предмета лізингу та складає 613,58 доларів США, авансовий платіж 50%, сума виплат авансового платежу становить 3067,92 доларів США, щомісячний авансовий платіж становить 255,66 доларів США, комісія за передачу 3% становить 184,08 доларів США, вартість предмета лізингу на дату підписання 162600,00 грн.

Встановлено, що згідно квитанції від 07 квітня 2015 року позивач сплатив у Полтавському відділенні ПриватБанку на користь відповідача платіж у сумі 16560 грн. Ніяких інших платежів відповідно до умов даного договору позивач не сплачував.

Відповідно до вимог ст. 1 Закону України "Про фінансовий лізинг" від 16 грудня 1997 року з наступними змінами та доповненнями фінансовий лізинг (далі - лізинг) - це вид цивільно-правових відносин, що виникають із договору фінансового лізингу.

За договором фінансового лізингу (далі - договір лізингу) лізингодавець зобов'язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі).

Статтею 6 даного Закону передбачено, що договір лізингу має бути укладений у письмовій формі. Істотними умовами договору лізингу є: предмет лізингу; строк, на який лізингоодержувачу надається право користування предметом лізингу (строк лізингу); розмір лізингових платежів; інші умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Строк лізингу визначається сторонами договору лізингу відповідно до вимог цього Закону.

Згідно п. 4 ч. 1 ст. 10 цього Закону лізингодавець має право вимагати розірвання договору та повернення предмета лізингу у передбачених законом та договором випадках.

За правилами пунктів 1, 2, 3 та 4 ч. 1 ст. 11 зазначеного Закону л ізингоодержувач має право: обирати предмет лізингу та продавця або встановити специфікацію предмета лізингу і доручити вибір лізингодавцю; відмовитися від прийняття предмета лізингу, який не відповідає його призначенню та/або умовам договору, специфікаціям; вимагати розірвання договору лізингу або відмовитися від нього у передбачених законом та договором лізингу випадках; вимагати від лізингодавця відшкодування збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням умов договору лізингу.

Лізингоодержувач зобов'язаний в тому числі прийняти предмет лізингу та користуватися ним відповідно до його призначення та умов договору; відповідно до умов договору своєчасно та у повному обсязі виконувати зобов'язання щодо утримання предмета лізингу, підтримувати його у справному стані; своєчасно сплачувати лізингові платежі.

Відповідно до вимог ст. 16 цього Закону сплата лізингових платежів здійснюється в порядку, встановленому договором. Лізингові платежі можуть включати: а) суму, яка відшкодовує частину вартості предмета лізингу; б) платіж як винагороду лізингодавцю за отримане у лізинг майно; в) компенсацію відсотків за кредитом; г) інші витрати лізингодавця, що безпосередньо пов'язані з виконанням договору лізингу.

Згідно положень ч. 4 ст. 11 Закону України "Про захист прав споживачів" споживач не зобов'язаний сплачувати кредитодавцеві будь-які збори, відсотки комісії або інші вартісні елементи кредиту, що не були зазначені у договорі.

Згідно із вимогами ч. 1 ст. 18 Закону України "Про захист прав споживачів" продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими.

Визначення поняття «несправедливі умови договору» закріплено в ч. 2 ст. 18 Закону України "Про захист прав споживачів" - умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача.

Умови договору, які можуть бути несправедливими, визначено у ч. 3 ст. 18 цього Закону, зокрема пунктом 4 встановлено, що несправедливими є умови договору про надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв'язку з розірванням або невиконанням ним договору.

Верховний Суд України у постанові від 11 вересня 2013 року у справі № 6-40цс13 зазначив, що, аналізуючи норму ст. 18 Закону України "Про захист прав споживачів", можна дійти висновку, що для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності

(п. 6 ч. 1 ст. 3, ч. 3 ст. 509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві.

Задовольняючи частково позов, суд першої інстанції не врахував положення частин першої та другої статті 16 Закону України "Про фінансовий лізинг" та залишив поза увагою порядок здійснення сплати адміністративного платежу, авансового платежу, лізингових платежів та комісії за передачу предмета лізингу, що встановлений пунктами 1.8 ст. 1, 4.1 ст. 4 договору № 001376 фінансового лізингу від 07 квітня 2015 року та додатками № № 1, 2 до нього.

Так, суд не звернув уваги на те, що позивач за умовами договору фінансового лізингу сплатив тільки адміністративний платіж в розмірі 16560 грн. і всупереч вимогам пунктів 1.8 ст. 1, 3.3.1, 3.3.3 ст. 3, 4.1 ст. 4 даного договору та додатку № 1 до даного договору позивачем не сплачено авансовий платіж 50% вартості предмета лізингу у розмірі 3067,92 доларів США та комісію за передачу предмета лізингу 3% у розмірі 184,08 доларів США.

Визнаючи недійсним п. 12.1 ст. 12 договору № 001376 фінансового лізингу від 07 квітня 2015 року, суд не врахував, що для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності

(п. 6 ч. 1 ст. 3, ч. 3 ст. 509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві, внаслідок чого не визначив та не зазначив в судовому рішенні на підставі яких ознак умови даного пункту є несправедливими, у чому саме полягає несправедливість даного пункту договору, враховуючи, що договір містить 17 статей і 17.6 пунктів, чи призводять умови даного договору до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін, у чому саме полягає істотність такого дисбалансу та чи завдають умови даного пункту 12.1 шкоди споживачеві і в чому вона полягає.

Розриваючи даний договір, суд першої інстанції не звернув уваги на положення п. 4 ч. 1 ст. 10 та п. 3 ч. 1 ст. 11 Закону України "Про фінансовий лізинг", якими передбачено право лізингодавця та лізингоодержувача вимагати розірвання договору у передбачених законом та договором лізингу випадках, та на статтю 12 договору фінансового лізингу, якою передбачено порядок розірвання даного договору на вимогу лізингоодержувача, який сплатив адміністративний платіж, частково або повністю сплатив авансовий внесок та не отримав транспортний засіб, та не врахував того, що лізингоодержувач ОСОБА_2 сплатив тільки адміністративний платіж і не сплатив ні частково ні повністю авансовий внесок.

Суд першої інстанції, розриваючи оспорюваний договір, керувався п. 3 ч. 1 ст. 11 Закону України "Про фінансовий лізинг" та ч. 2 ст. 651 ЦК України, при цьому в порушення ст. ст. 214-215 ЦПК України не зазначив в своєму рішенні в чому полягає істотне порушення договору відповідачем та не звернув уваги на те, що позивач всупереч вимогам ст. 11 ЦПК України в своєму позові не зазначив правових підстав розірвання договору фінансового лізингу.

Крім того, розриваючи спірний договір, суд першої інстанції обґрунтовував свої висновки тим, що даний договір містить несправедливі умови, при цьому не звернув уваги на те, що зазначена обставина не є підставою для розірвання договору.

Визнаючи недійсним п. 12.1 ст. 12 договору № 001376 фінансового лізингу від 07 квітня 2015 року та одночасно розриваючи даний договір в цілому, суд також не звернув уваги на те, що недійсність правочину або окремих його положень та його розірвання є взаємовиключними підставами оскарження правочину.

З урахуванням наведеного, оскільки позивач всупереч вимогам Закону України "Про фінансовий лізинг" та умовам пунктів 1.8 ст. 1, 3.3.1, 3.3.3 ст. 3, 4.1 ст. 4 договору фінансового лізингу від 7 квітня 2015 року та додатку № 1 до нього не сплатив авансовий платіж 50% вартості предмета лізингу та комісію за передачу предмета лізингу 3%, а також всупереч вимогам ст. 11 ЦПК України в своєму позові не зазначив правових підстав для розірвання договору фінансового лізингу та не надав доказів істотного порушення відповідачем умов даного договору, то суд першої інстанції дійшов безпідставного висновку про визнання недійсним пункту 12.1 ст. 12 та розірвання даного договору.

Таким чином, доводи апеляційної скарги заслуговують на увагу, рішення суду не відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, зазначені вище порушення норм матеріального і процесуального права призвели до неправильного вирішення справи, що в силу ст. 309 ЦПК України є підставою для його скасування з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позову.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 309, 314, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія судів, -

вирішила:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Лізингова компанія "Автофінанс" задовольнити.

Рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 06 травня 2015 року скасувати і ухвалити нове рішення.

В позові ОСОБА_2 до Товариства з обмеженою відповідальністю "Лізингова компанія "Автофінанс" про визнання частково недійсним договору фінансового лізингу, розірвання договору фінансового лізингу, стягнення сплачених коштів і відшкодування моральної шкоди відмовити повністю.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржено в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий

Судді