Справа № 367/7392/14 Головуючий у І інстанції Линник В.Я.
Провадження № 22-ц/780/2021/15 Доповідач у 2 інстанції Савченко
Категорія 21 26.03.2015
У Х В А Л А

іменем України

26 березня 2015 року м.Київ

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Київської області в складі:

головуючого судді Савченка С.І.,

суддів Касьяненко Л.І., Гуль В.В.,

при секретарі Токар Т.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні апеляційного суду Київської області цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Ірпінського міського суду Київської області від 20 січня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, треті особи ОСОБА_3, приватний нотаріус Рокитнянського районного нотаріального округу Київської області ОСОБА_4 про розірвання договору довічного утримання,-

в с т а н о в и л а:

У липні 2014 року ОСОБА_1 звернувсядо суду із вказаним вище позовом,який мотивував тим, що із 13 лютого 2010 року він перебував у зареєстрованому шлюбі із ОСОБА_5 Після одруження він із дружиною мешкали в селищі Рокитне Київської області. Вказував, що 12 березня 2011року він та ОСОБА_5 на підставі рішення виконкому Коцюбинської селищної ради Київської області від 21 грудня 2010 року отримали свідоцтво про право власності на житло, а саме квартиру АДРЕСА_1, згідно якого набули права власнгості на квартиру в рівних частинах - по 1/2 частині. Вказував, що ІНФОРМАЦІЯ_1 року його дружина померла. При оформленні спадщини у нотаріуса він дізнався, що право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 перейшло до відповідачки на підставі договору довічного утримання, укладеного 28 травня 2005 року між його дружиною і відповідачкою.

Вказував, що починаючи із 2010 року його покійна дружина по день своєї смерті проживала в належному йому будинку по вул.Перемоги 2 у селищі Рокитне Київської області відповідачка ніяких обов'язків за договором довічного утримання не виконувала і переклала їх на нього. Посилаючись на невиконання обов'язків за договором довічного утримання, просив розірвати договір довічного утримання, укладений 28 травня 2012 року між ОСОБА_5 і ОСОБА_2 та скасувати державну реєстрацію цього договору

Рішенням Ірпінського міського суду Київської області від 20 січня 2015 року у задоволенні позову відмовлено.

Позивач ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове, яким його вимоги задоволити в повному обсязі, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, неповноту з'ясування обставин справи. Скаргу мотивує тим, що спірну квартиру вони набули у період шлюбу, а відтак вона є спільним майном подружжя, а відтак згідно ч.1 ст.67 ЦК України дружина мала право укласти договіор довічного утримання у відношенні своєї частики лише після її виділення в натурі. Крім того, судом не враховано, що оплата вартості квартири була проведена ним шляхом перерахування власних коштів на рахунок забудовника. Суд не врахував, що відповідачка не виконувала свої обов'язки за договором довічного утримання.

Учасники справи, в тому числі апелянт ОСОБА_1, належним чином повідомлені про час розгляду справи, що стверджується рекомендованими повідомленнями про вручення судових повісток, апелянт ОСОБА_1 до суду не з'явився, його неявка відповідно до ст.305 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.

Відповідно до ст.308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення із додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції обгрунтовував свої висновки відсутністю передбачених законом підстав для розірвання догвоору довічного утримання. При цьому суд виходив з того, що договір довічного утримання припиняється із смертю відчужувача, а поскільки ОСОБА_5 померла ще ІНФОРМАЦІЯ_2 року, тобто більш як за два роки до звернення позивача до суду, то договір припинив свою дію і розірваний бути не може.

Також, відмовляючи у позові суд виходив з того, що позивач не є стороною договору довічного утримання, чи третьою особою на користь якої укладено такий договір, а тому він не вправі ініціювати його розірвання.

Такі висновки суду є правильними і такими, що відповідають обставинам справи і вимогам закону.

Відповідно до положень ч.ч.1 і 2 ст.651 ЦК України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом.

Згідно ст.744 ЦК України за договором довічного утримання (догляду) одна сторона (відчужувач) передає другій стороні (набувачеві) у власність житловий будинок, квартиру або їх частину, інше нерухоме майно або рухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобов'язується забезпечувати відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно.

Відповідно до ст.755 ЦК України договір довічного утримання (догляду) може бути розірваний за рішенням суду:1) на вимогу відчужувача або третьої особи, на користь якої він був укладений, у разі невиконання або неналежного виконання набувачем своїх обов'язків, незалежно від його вини; 2) на вимогу набувача. Договір довічного утримання (догляду) припиняється зі смертю відчужувача.

Отже за змістом вказаних норм правом заявити до суду вимогу про розірвання договору довічного утримання наділені лише його сторони - відчужувач і набувач, а також третя особа, на користь якої він був укладений.

Крім того, договір довічного утримання (догляду) припиняється зі смертю відчужувача.

Судом першої інстанції встановлено та стверджується матеріалами справи, що позивач та ОСОБА_5 перебували у зареєстрованому шлюбі із 13 лютого 2010 року.

В період шлюбу вони на підставі договору про дольову участь у будівництві від 25 серпня 2005 року та згідно рішення виконкому Коцюбинської селищної ради Київської області від 21 грудня 2010 року набули у власність у рівних частинах (по 1/2 частині) квартиру АДРЕСА_1, отримавши свідоцтво про право власності від 12 березня 2011 року.

28 травня 2012 року між ОСОБА_5 та відповідачкою було укладено договір довічного утримання, за яким ОСОБА_5 передала у власність відповдіачки належну їй 1/2 частину квартири АДРЕСА_1, а відповідачка зобов'язалася довічно утримувати ОСОБА_5

Також судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 року ОСОБА_5 померла.

За таких обставин суд першої інстанції обгрунтовано відмовив у задоволенні позову з тих міркувань, що у зв'язку зі смертю ОСОБА_5 правовідносини щодо надання утримання набувачем відчужувачу за договором довічного утримання припинилися і договір не може бути розірваний.

Також суд першої інстанції обгрунтовано виходив з того, що позивач не є ні відчужувачем, ні набувачем за договором довічного утримання чи третьою особою, на користь якої договір був укладений, тобто не є особою, передбаченою ст.755 ЦК України, якій надано право вимоги щодо розірвання договору.

Доводи апеляційної скарги про те, що спірна квартира є спільним майном подружжя і при укладенні договору сторонами не дотримано вимоги ч.1 ст.67 СК Україхни щодо виділу в натурі частки дружини, необгрунтовані. Спірна квартира перебувала у спільній частковій власності позивача і його дружини, а не у спільній сумісній, як помилково вважає апелянт. Частки їх були визначені у свідоцтві про право власності від 12 березня 2011 року.

Крім того, колегія суддів вважає, що наведені обставини не мають правового значення для вирішення даного спору щодо розірвання договору і можуть бути підставою для захисту прав позивача у інший спосіб.

Посилання апелянта на те, що кошти за квартиру він сплатив сам, а також, що на момент укладання догвоору довічного утримання існувала заборгованість по сплаті комунальних послуг не стосуються предмету спору про розірвання і не мають юридичного занчення.

Решта доводів апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції щодо відмови у позові, обгрунтовано викладених у мотивувальній частині оскаржуваного судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, розглядаючи спір повно та всебічно дослідив і оцінив обставини справи, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює, а тому визнає дане рішення законним та обґрунтованим.

Підстав для скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 314, 315 ЦПК України, колегія судів, -

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Ірпінського міського суду Київської області від 20 січня 2015 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий

Судді: