Справа № 509/1437/15-ц
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 червня 2015 року Овідіопольський районний суд Одеської області в складі :

судді Гандзій Д.М.

при секретарях Демеденко Ю.А., Черкасові Д.Г.

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в залі суду, в смт. Овідіополь цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про зобовязання вчинити певні дії та стягнення моральної шкоди,-

В С Т А Н О В И В :

2 квітня 2015 року, представник позивачки ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, який в подальшому збільшив, та в остаточній редакції якого від 09.06.2015 р. просив суд, зобовязати директора ТОВ «Геоцентр плюс» ОСОБА_2 видати позивачці ОСОБА_1 проект землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки на території Молодіжненської с/р Овідіопольського району Одеської області (за межами населеного пункту) на ім`я ОСОБА_1 та стягнути з відповідача на користь позивачки моральну шкоду у розмірі 10000 грн., посилаючись на порушення відповідачем умов договору про виготовлення проекту землеустрою, за виконання якого представник позивачки сплатив 1000 грн.

В судовому засіданні, представник позивачки підтримав збільшені позовні вимоги ОСОБА_1

Відповідач ОСОБА_2 приймаючи участь в судовому засіданні позов не визнав, посилаючись на його необґрунтованість, мотивуючи це безпідставністю вимог з приводу неіснуючого договору, яким ним ніколи не укладався ні з позивачкою, ні з її представником, однак в подальшому, повторно в судові засідання не з`явився, будучи належним чином повідомленим про дату, час та місце судового розгляду справи, що підтверджується особистою розпискою та поштовим повідомленням про вручення судової повістки, причини неявки не повідомив, заяви про розгляд справи за його відсутністю суду не надав (а.с. 25,29).

Заслухавши думку сторін, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що з задоволенні позову слід відмовити з наступних підстав.

За загальним правилом кожна особа має право на захист свого цивільного права лише в разі його порушення, невизнання або оспорювання (ч. 1 ст. 15, ч. 1 ст. 3 ЦПК України).

Відповідно до ст. 4 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси, у спосіб, визначений законами України.

Згідно із ст.ст. 10,11 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, які як і інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному зясуванню обставин справи та розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі розпоряджається своїми правами щодо предмету спору на власний розсуд.

Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін на інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмету спору на власний розсуд.

Відповідно до ч. 1 ст. 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення вирішення справи.

Статтею 58 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Виходячи з приписів статті 59 ЦПК України, суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Частина 1 статті 60 ЦПК України вказує, що кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях

Частинами 3,4 статті 212 ЦПК України передбачено, що суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводить мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

Відповідно до ст.ст. 3,6 ЦК України, загальними засадами цивільного законодавства є неприпустимість свавільного втручання у сферу особистого життя людини, неприпустимість позбавлення права власності, крім випадків, встановлених Конституцією України та законом, свобода договору, судовий захист цивільного права та інтересу, справедливість, добросовісність та розумність.

Сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обовязковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами.

Статті 13,14 ЦК України передбачають, що цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства. При здійсненні своїх прав, особа зобовязана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. Цивільні обовязки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства.

Особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обовязковим для неї.

Виконання цивільних обовязків забезпечується засобами заохочення та відповідальністю, які встановлені договором або актом цивільного законодавства.

Зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (ст. 526 ЦК України).

Відповідно до вимог ст. 527 ЦК України боржник зобовязаний виконати свій обовязок, а кредитор прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобовязання чи звичаїв ділового обороту. Кожна із сторін у зобовязанні має право вимагати доказів того, що обовязок виконується належним боржником або виконання приймається належним кредитором чи уповноваженою на це особою, і несе ризик наслідків непредявлення такої вимоги.

Стаття 626 ЦК України передбачає, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обовязків. Договір є одностороннім, якщо одна сторона бере на себе обовязок перед другою стороною вчинити певні дії або утриматися від них, а друга сторона наділяється лише правом вимоги, без виникнення зустрічного обовязку щодо першої сторони. Договір є двостороннім, якщо правами та обовязками наділені обидві сторони договору. Договір є відплатним, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає із суті договору.

Стаття 627 ЦК України прямо вказує, що відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обовязковими відповідно до актів цивільного законодавства. Договір є обовязковим для виконання сторонами (ст.ст. 628,629 ЦК України).

Згідно із ст.ст. 638,639 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору, якими є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.

Статтями 901-903 ЦК України передбачено, що за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобовязується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобовязується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором. Положення цієї глави можуть застосовуватися до всіх договорів про надання послуг, якщо це не суперечить суті зобовязання. Виконавець повинен надати послугу особисто. Якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобовязаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором. У разі неможливості виконати договір про надання послуг, що виникла не з вини виконавця, замовник зобовязаний виплатити виконавцеві розумну плату. Якщо неможливість виконати договір виникла з вини замовника, він зобовязаний, він зобовязаний виплатити виконавцеві плату в повному обсязі, якщо інше не встановлено договором або законом.

При чому, відповідно до ст. 906 ЦК України, збитки, завдані замовнику невиконанням або неналежним виконанням договору про надання послуг за плату, підлягають відшкодуванню виконавцем, у разі наявності його вини, у повному обсязі, якщо інше не встановлено договором. Виконавець, який порушив договір про надання послуг за плату при здійсненні ним підприємницької діяльності, відповідає за це порушення, якщо не доведе, що належне виконання виявилося неможливим внаслідок непереборної сили, якщо інше не встановлено договором або законом.

Статтею 1167 ЦК України, передбачено, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом.

Відповідно до норм Закону, у позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується.

Умовами статті 23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає зокрема : у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у звязку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у звязку із знищенням чи пошкодженням її майна, у приниженні честі та гідності особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Згідно з Постановою Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 р. № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» (зі змінами до пункту 9, внесеними постановою від 25.05.2001 р. № 5), розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховується стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості

З пояснень представника позивачки ОСОБА_1 ОСОБА_3 вбачається, підтверджено матеріалами справи і встановлено судом, що розпорядженням Овідіопольської РДА № 623 від 24.06.2011 р. було присвоєно земельній ділянці орієнтовною площею 2,0000 га, що оформлюється у власність ОСОБА_3 адресу : ділянка № 1, масив № 67, Молодіжененська с/р (за межами населених пунктів), надано ОСОБА_3 дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення вказаної ділянки для ведення особистого селянського господарства із земель сільськогосподарського призначення, які не надані у власність або користування і перебувають у запасі, на масиві № 67 на території Молодіжненської с/р (за межами населених пунктів) та рекомендовано ОСОБА_3 надати зазначений проект землеустрою до Овідіопольської РДА для розгляду та затвердження у встановленому законодавством порядку (а.с. 3).

Після цього, як стверджує представник позивачки, він особисто звернувся до керівника ТОВ «Геоцентр плюс» ОСОБА_2 для розроблення проекту землеустрою та підписання договору про надання послуг.

Згідно розпорядження Овідіопольської РДА № 990 від 29.08.2012 р. у назві та тексті вищевказаного розпорядження голови Овідіопольської РДА № 623 від 24.06.2011 р. «Про надання ОСОБА_3 дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки на території Молодіжненської с/р слова «ОСОБА_3В.» та «Антоненко Григорій Васильович» у всіх відмінках замінити словами «ОСОБА_1Г.» та «Пляченко Аліна Григорівна» (а.с. 4).

Після внесення вказаних змін до розпорядження Овідіопольської РДА № 623 від 24.06.2011 р., представник позивачки повторно звернувся до ТОВ «Геоцентр плюс» з проханням про внесення відповідних змін до договору про надання послуг та до проекту землеустрою, сплативши 13.02.2012 р. грошову суму у розмірі 1000 грн. за послуги ТОВ згідно умов договору і квитанцію про сплату вказаної суми він передав керівнику ТОВ «Геоцентр плюс» ОСОБА_2 (а.с. 5).

Однак, як стверджує представник позивачки, після оплати послуг ТОВ, відповідний договір про надання послуг він не отримав з вини відповідача, а проект землеустрою по цей час знаходиться у ТОВ «Геоцентр плюс», керівник якого ОСОБА_2 повідомив його про необхідність додаткової оплати за послуги у розмірі 4000 грн.

Представник позивачки стверджує, що він самостійно отримував всі необхідні погодження, а відповідач лише провів геодезію вказаної вище ділянки і до цього часу не надіслав і не віддав йому проект землеустрою та договір про надання послуг, укладений між ним та ТОВ «Геоцентр плюс», у звязку з чим, умови договору залишаються до сьогодні невиконаними в повному обсязі з вини відповідача, що перешкоджає йому, як представнику позивачки за відповідною довіреністю зареєструвати паво власності позивачки на вищевказану земельну ділянку.

В судовому засіданні відповідач підтвердив суду, що будь-якого договору про надання послуг між ним як директором ТОВ «Геоцентр плюс» та позивачем чи його довірителькою ОСОБА_1 взагалі ніколи не укладався, ні позивачка, ні її представник не зверталися до нього з приводу укладення такого договору, одночасно підтвердивши отримання на рахунок ТОВ «Геоцентр плюс» зазначеної вище грошової суми у розмірі 1000 грн. згідно вказаної квитанції.

Представник позивача в судовому засіданні також підтвердив суду, що договору про надання послуг він не підписував і не отримував його ні на руки, ні поштою.

Також, суд вважає хибними і такими, що не підтверджені документально жодними належними та допустимими доказами в розумінні ст.ст. 57-60 ЦПК України твердження представника позивачки про нібито вимагання відповідачем сплати 4000 грн.

Суд дійшов висновку, що будь-якого договору про надання послуг щодо виготовлення проекту землеустрою між позивачкою чи її представником та ТОВ «Геоцентр плюс» - не укладалося, а отже такий договір взагалі відсутній в розумінні ст.ст. 638,901-903,906 ЦК України, а тому відсутній предмет спору, на відміну від оплаченої представником позивачки грошової суми у розмірі 1000 грн., яку отримав відповідач, і яку, представник позивачки має право стягнути з відповідача, як безпідставно отриманої останнім, однак такі позовні вимоги представником позивачки не заявлялися і судом не розглядалися, а відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених позовних вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмету спору на власний розсуд, таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги.

Таким чином, суд дійшов висновку в безпідставності позовних вимог щодо зобовязання відповідача, яке не виникало у звязку з відсутністю договору про надання послуг між сторонами, який не укладався і не підписувався і відповідно, сторони в належній формі не досягли згоди з усіх істотних вимог умов договору, а тому в задоволенні позову в цій частині слід відмовити, як і слід відмовити у задоволенні позову в частині стягнення з відповідача моральної шкоди у розмірі 10000 грн., як заявлених безпідставно.

Керуючись ст.ст. 10,11,57-60,209,212-215,218 ЦПК України, ст.ст. 3,6,13,14,526,527,626-630,638-640,901-903,906 ЦК України, суд, -

В И Р І Ш И В :

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про зобовязання вчинити певні дії та стягнення моральної шкоди - відмовити.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку через суд першої інстанції шляхом подачі апеляційної скарги в 10-денний строк з дня проголошення рішення.

Суддя Гандзій Д.М.