АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
Провадження 22ц/790/5558/15 Головуючий 1-ї інстанції Глібко О.В.
Справа № 2-644/2224/14 Доповідач - Шевченко Н.Ф.
Категорія : договірне.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 липня 2015 року судова колегія судової палати у цивільних справах апеляційного суду Харківської області в складі :

головуючого - Шевченко Н.Ф.

суддів - Івах А.П., Пономаренко Ю.А.

при секретарі - Лашаковій Д.І.

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Харкові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на заочне рішення Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 24 червня 2015 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, треті особи приватні нотаріуси Харківського міського нотаріального округу ОСОБА_5 та ОСОБА_6, Реєстраційна служба Харківського міського управління юстиції, КП «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» про визнання договорів недійсними, -

В С Т А Н О В И Л А :

У березні 2014 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом, який було уточнено, до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, треті особи приватні нотаріуси Харківського міського нотаріального округу ОСОБА_5 та ОСОБА_6, Реєстраційна служба Харківського міського управління юстиції, КП «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» про визнання договорів недійсними.

В обґрунтування позову, посилалась на те, що у липні 2011 року між нею та ОСОБА_3 було укладено договір позики на суму 5 450 доларів США з терміном повернення вказаної суми до 27 серпня 2011 року.

З метою забезпечення виконання зобов'язання за договором позики, в той же день між ними було укладено іпотечний договір, предметом якого стала однокімнатна квартира АДРЕСА_1. Даний договір, на її думку, укладено з порушенням норм процесуального закону, а саме в ньому не зазначено порядок його виконання та вартість квартири була явно заниженою. Також, вона була позбавлена повернути ОСОБА_3 вказані в договорі позики гроші, хоча і намагалась неодноразово.

В подальшому, 29 листопада 2011 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 було укладено договір про відступлення права вимоги за договором позики і в цей же день договір про відступлення права вимоги за договором іпотеки. Дані договори також просила визнати недійсними, так як ОСОБА_3 не повідомив її про відступлення права вимоги за основним договором.

Крім того, реєстрація права власності на ім'я ОСОБА_2 в КП «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» також була здійснена з порушенням законодавства. Їй стало відомо, що ОСОБА_2 уклала договір купівлі-продажу її квартири з ОСОБА_4, посвідчений нотаріусом ОСОБА_6, проте, як від ОСОБА_2 вона не отримувала ніяких заяв про намір задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки чи намір продати предмет іпотеки будь-якій особі покупцеві.

Відповідачка ОСОБА_2 надала суду письмові заперечення проти позову, в яких посилалась на його безпідставність.

Представники відповідачки ОСОБА_7 та ОСОБА_8 також заперечували проти позову, вказуючи на те, що порушень закону при укладанні зазначених договорів здійснено не було, а також ОСОБА_9 доказів належного виконання своїх зобов'язань будь-якому кредитору не надано.

Третя особа - приватний нотаріус Харківського міського округу ОСОБА_6 надала суду письмові пояснення, в яких вказала, що нею було посвідчено договір купівлі-продажу спірної квартири відповідно до вимог Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України.

Заочним рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 24 червня 2015 року в задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення по суті позовних вимог.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги апелянт посилається на порушення судом норм процесуального та матеріального права.

Заслухавши доповідь судді, пояснення учасників процесу, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції відповідно до вимог ч.1 ст.303 ЦПК України в межах доводів апеляційної скарги та вимог, що були заявлені у суді першої інстанції, дослідивши матеріали справи, судова колегія вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Відповідно до ч.1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно ч.ч. 1-5 ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Судовим розглядом встановлено, що 27 липня 2011 року приватним нотаріусом ХМНО ОСОБА_5 за реєстровим №2522 був посвідчений спірний Договір позики грошей. За умовами Договору ОСОБА_3, як позикодавець, передав у власність ОСОБА_1, як позичальнику, грошову суму у розмірі іноземну валюту 5450 (п'ять тисяч чотириста п'ятдесят) доларів США, , а ОСОБА_1 зобов'язалася повернути таку ж грошову суму у строк не пізніше 27 серпня 2011 року (т.1 а.с7).

З метою забезпечення виконання зобов'язання, що виникло у ОСОБА_1, за вищевказаним договором позики, 27 липня 2011 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 був укладений договір іпотеки, посвідчений приватним нотаріусом ХМНО ОСОБА_5 за реєстровим №2522 (т.1.а.с. 9-10).

В іпотеку була передана однокімнатна квартира №17 загальною площею 36,6 кв.м., житловою площею 18,6 кв.м., у житловому будинку № 47 по вулиці Зубарєва в місті Харкові. Вказана квартира належала ОСОБА_1 на праві власності на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого Харківським міським центром приватизації державного житлового фонду 03 серпня 1994 року, реєстраційний №7-94-33871. Право власності було зареєстровано Харківським міським бюро технічної інвентаризації 11 серпня 1994 року та записано в реєстрову книгу за № П-7-5056 (т.1.а.с.11).

Відповідно до ч. 1 ст. 233 ЦК України правочин, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, може бути визнаний судом недійсним незалежно від того, хто був ініціатором такого правочину.

За змістом закону, під впливом тяжкої обставини вважається вчиненим правочин, який особа вчинила вимушено під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних для себе умовах, чим інша сторона скористалася. Такий правочин має ваду волі і вчиняється за таких обставин, коли особа змушена вчинити правочин на невигідних для себе умовах.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції обґрунтовано виходив з того, що підстав для визнання оспорюваного правочину недійсним відповідно до ст. 233 ЦК України немає, оскільки позивач всупереч вимогам ст. 60 ЦПК України, не надала належних та допустимих доказів на підтвердження своїх доводів про укладення правочину під впливом тяжкої обставини, на вкрай невигідних умовах, та того, що за відсутності цих обставин правочин не було б вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах.

Вірно зазначив суд і про те, що відповідно до п.13 Договору позики грошей сторони, однаково розуміючи значення і умови цього правочину та його правові наслідки, засвідчили одне одному, що правочин не вчинено під впливом тяжких обставин і на невигідних для них умовах.

Погоджуєжться судова колегія і з доводами суду першої інстанції стосовно того, що вчинення позивачем дій, спрямованих на виконання договору позики грошей, свідчить про прийняття ним зобов'язань по виконанню такого договору з усіма істотними умовами як в момент підписання, так і в процесі його виконання.

Судом першої інстанції надано відповідну правову оцінку доводам ОСОБА_1, які були нею наведені в обгрунтування своїх вимог.

Згідно статті 527 ЦК України, боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов'язань чи звичаїв ділового обороту.

Кожна із сторін у зобов'язанні має право вимагати доказів того, що обов'язок виконується належним боржником або виконання приймається належним кредитором чи уповноваженою на це особою, і несе ризик наслідків непред'явлення такої вимоги.

Частиною 3 ст. 10 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

З огляду на зазначене, колегія суддів погоджується з висновком суду про те, що обставини порушення кримінальної справи відносно ОСОБА_1, притягнення її до кримінальної відповідальності, необхідність оплатити послуги адвоката та хвороба батька, який хворіє з 2004 року не є тяжкою обставиною, а є мірою відповідальності за протиправну поведінку.

Судом також дана належна оцінка доводам ОСОБА_1 про те, що вона не є спеціалістом цивілістом, необізнана у законодавстві і не розуміла змісту договорів позики та іпотечного договору, які підписала у нотаріуса, та не розуміла всіх наслідків договору, який вона підписувала де грошові зобов'язання визначені у іноземній валюті, що є порушенням статті 192 Цивільного кодексу України, за змістом якої іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 10 років працювала дільничним інспектором та слідчим в органах внутрішніх справ, має повну вищу освіту, працювала юристом на підприємствах. Під час проходження служби в органах міліції зарекомендувала себе як дисциплінований, досвідчений, вимогливий до себе працівник, отже вона повністю усвідомлювала зміст та умови договорів, що підписала (т.2 а.с.136-142).

За змістом частини першоїстаті 1046 Цивільного кодексу Україниза договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Статтею 99 Конституції Українивизначено, що грошовою одиницею України є гривня.

При цьому, суд обґрунтовано виходив з того, що Основний закон не встановлює обмежень щодо можливості ви користування в Україні грошових одиниць іноземних держав.

За змістомстатті 192 Цивільного кодексу Українизаконним платіжним засобом, обов'язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня.

Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.

Будь-яких обмежень щодо укладення між фізичними особами догорів позики в іноземній валюті діючим законодавством України не встановлено.

Посиланням позивачки на те, що вартість об'єкту нерухомості значно вище чим запропонована ОСОБА_3 сума грошових коштів судом також дана належна оцінка про те, що сторони під час підписання договору позики та іпотеки прийшли до згоди про дану оцінку майна, жодних зауважень, чи оскаржень від ОСОБА_1 не надходило.

Тому суд дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав щодо задоволення позовних вимог в частині визнання недійсним іпотечного договору від 27 липня 2011 року.

Позовним вимогам щодо визнання недійсним договору відступлення права вимоги за договором позики від 29 листопада 2011 року, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 та визнання недійсним договору відступлення права вимоги за іпотечним договором від 29 листопада 2011 року, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 судом також дана належна правова оцінка.

Згідно статті 517 ЦК України, первісний кредитор у зобов'язанні повинен передати новому кредиторові документи, які засвідчують права, що передаються, та інформацію, яка є важливою для їх здійснення.

Згідно ст. 24 Закону України "Про іпотеку" - відступлення прав за іпотечним договором здійснюється без необхідності отримання згоди іпотекодавця, якщо інше не встановлено іпотечним договором, і за умови, що одночасно здійснюється відступлення права вимоги за основним зобов'язанням. Якщо не буде доведено інше, відступлення прав за іпотечним договором свідчить відступлення права вимоги за основним зобов'язанням. Іпотекодержатель зобов'язаний письмово у п'ятиденний строк повідомити боржника про відступлення прав за іпотечним договором і права вимоги за основним зобов'язанням.

Правочин про відступлення прав за іпотечним договором підлягає нотаріальному посвідченню. Відомості про таке відступлення підлягають державній реєстрації у встановленому законодавством порядку.

Відповідно до п.3 договору відступлення права вимоги за договором позики від 29.11.2011 р. укладеного між ОСОБА_3 та ОСОБА_2, посвідченого приватним нотаріусом ХМНО ОСОБА_5 за реєстраційним №4144 від 29.11.2011 року, передбачено, що на первісного кредитора покладалися обов'язки щодо письмово повідомлення Боржника про відступлення вимоги за договором позики у п'ятиденний строк з моменту укладення цього Договору. (т.2 а.с. 210)

Відповідно до п.10 цього договору, за домовленістю сторін можуть бути внесені зміни, які повинні бути нотаріально посвідчені, що відповідає змісту ст.513 ЦК України.

Матеріали справи свідчать про те, що ОСОБА_2 повідомила ОСОБА_1 про зміну кредитора, про намір продати предмет іпотеки, а також заява про порушення умов позики, про що останній було направлено рекомендований лист ( т.2 а.с.75- 78).

Також, судом було встановлено, що в подальшому 16.05.2012 року, ОСОБА_2 набула право власності на спірну квартиру по вул. Зубарєва , б. 47, кв. 17 в м. Харкові, про що належним чином, у встановлений Законом строк повідомила ОСОБА_1 через приватного нотаріуса ХМНО рекомендованим листом (т.2 а.с. 131 зворот, 132) .

Згідно ст. 37 Закону України «Про іпотеку», "Іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, який передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання, є правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки.

Іпотекодержатель набуває предмет іпотеки у власність за вартістю, визначеною на момент такого набуття на підставі оцінки предмета іпотеки суб'єктом оціночної діяльності. У разі набуття права власності на предмет іпотеки іпотекодержатель зобов'язаний відшкодувати іпотекодавцю перевищення 90 відсотків вартості предмета іпотеки над розміром забезпечених іпотекою вимог іпотекодержателя.

Доводи ОСОБА_1 стосовно не повернення ОСОБА_2 грошей, як того передбачає т. 37 Закону України «Про іпотеку», також не знайшли свого підтвердження, так як оцінка вартості майна станом на 20.04.2012 року відповідає оцінці квартири № 17, по вул. Зубарєва, б. 47, яка вказана в договорі іпотеки від 27.07.2011 року і складає 160000 гривень.

Позовним вимогам ОСОБА_1 про визнання недійсним договору купівлі-продажу спірної квартири від 29 березня 2014 року, між продавцем ОСОБА_2 і покупцем ОСОБА_4, також дана належна оцінка про безпідставність вимог, оскільки договір купівліпродажу вказаної квартири проводився за загальними правилами цивільного законодавства, а тому Закон України «Про іпотеку» та наслідки за даним законом на дані правовідносини не розповсюджуються.

Такий висновок районного суду грунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні письмових доказів у справі та показань свідків, яким надана правильна правова оцінка.

За таких обставин, висновок суду першої інстанції про відмову у задоволенні позовних вимог є законним та обгрунтованим.

Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують і зводяться лише до переоцінки досліджених і правильно оцінених судом доказів.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Керуючись ст. 303, 304, 307, 308, 313, п.1 ч.1 ст.314, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Заочне рішення Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 24 червня 2015 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня проголошення.

Головуючий

Судді