Справа № 161/2003/15-ц
Провадження № 2/161/1354/15
ЛУЦЬКИЙ МІСЬКРАЙОННИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 липня 2015 року Луцький міськрайонний суд Волинської області

у складі: головуючого-судді Пушкарчук В.П.,

при секретарі Акайомовій Т.В.,

за участю: позивача ОСОБА_1,

представника позивача ОСОБА_2,

представника відповідача ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Луцьку цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про визнання недійсним попереднього договору, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до Луцького міськрайонного суду з позовом до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про визнання недійсним попереднього договору, укладеного між ним та ОСОБА_4, ОСОБА_5, посвідчений приватним нотаріусом Луцького міського нотаріального округу Волинської області ОСОБА_6 06 квітня 2010 року.

Позовні вимоги обґрунтовує тим, що він 3 2005 року перебуває у шлюбі із ОСОБА_7. В шлюбі народилося двоє дітей син ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_1, та син ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_2. Позивач вказує, що проживав в ІНФОРМАЦІЯ_3, яка належала йому та ОСОБА_10 на праві спільної сумісної власності. Оскільки дана квартира була однокімнатною, та й не належала позивачу повністю, а в 2010 році мала народитися друга дитина, то почав шукати інше житло.

Наприкінці 2009 року, батьки дружини позивача, відповідачі по справі, запропонували разом купити будинок і всім проживати в ньому, тим більше, що вони мали намір купувати для себе будинок, але в них не вистачало коштів. Сторони вирішили купити будинок на дві сімї. Частину коштів на будинок надавали відповідачі, іншу частину мали надати позивач з дружиною, деяка сума була вже накопичена, а решту позивач мав отримати від продажу своєї квартири. Також було обумовлено, що позивач мав стати співвласником 1/3 частини придбаває мого будинку.

20.02.2010 року на підставі договору купівлі-продажу відповідачі по справі в рівних частках придбали житловий будинок № 6 по провулку Черешневому в с. Маяки Луцького району. Вартість будинку згідно п. 2.1. Договору становила 227 628 грн., з яких 131 628 грн., була сплачена відповідачами до підписання даного договору, а решта 96 000 грн., - мала бути сплачена до 20 лютого 2011 року.

При укладені даного Договору позивача не було включено до співвласників, оскільки ним ще на той час не була продана належна йому квартира, кошти від продажу якої мали бути додані до вартості придбаваємого будинку. Однак, з відповідачами було погоджено, поки що вони оформляють будинок на себе, а потім найближчим часом в межах двох років відчужать ОСОБА_1 1/3 його частину і таким чином останній стане співвласником житла.

02.04.2010 року ОСОБА_1 продав належну йому квартиру. Вилучені від її продажу гроші віддав відповідачам по справі, які в свою чергу віддали їх продавцям будинку, як заборговану суму коштів вартості будинку в силу п. 2.1 Договору.

06.04.2010 року, незважаючи на родинні відносини з відповідачами по справі, було укладено попередній договір предметом якого, згідно п. 2 є купівля позивачем у них 1/3 частки житлового будинку № 6 по провулку Черешневому в с. Маяки Луцького району Волинської області та земельної ділянки для його обслуговування. Вартість покупки становила 190 320 грн. (24 000 доларів США) про, що зазначено в п. 3 Попереднього договору та які були передані відповідачам ще до укладення цього договору.

Відразу ж після купівлі будинку, позивач разом з вагітною дружиною та дитиною тимчасово переїхали проживати в нього. Відповідачами по справі, 08 червня 2010 року було здійснено реєстрацію місця проживання у вказаному будинку.

Сторони проживали разом у будинку на протязі двох років. Оскільки відносини у нас були родинним, то нагального питання про оформлення частики будинку ніхто не ставив, тим більше, що була домовленість, про терміни, зокрема, відповідачі обіцяли це зробити на протязі 2 років. В серпні 2012 року, відносин між сторонами погіршилися, почалися різного роду непорозуміння, скандали, бійки, з приводу чого позивачем робилися неодноразові звернення в райвідділ міліції.

В звязку з тим, що атмосфера в будинку стала просто неможливою для подальшого там проживання, це все в край негативно відображалося на дитині та дружині, яка була після пологів, вони вимушені були виїхати. Оскільки власного житла у них не було, свою квартиру, яка була єдиним житлом, позивач продав для купівлі спірного будинку, змущені були переїхати проживати в ІНФОРМАЦІЯ_4, де проживає бабуся позивача.

В цей час постало перед відповідачами питання щодо оформлення на ОСОБА_1 1/3 частини будинку, за яку уже заплачено було кошти в сумі 23 000 доларів США і що вони мали зробити до 2012 року. Відповідачі вказували, що для вирішення питання з оформлення власності у них є ще вдосталь часу, оскільки в Попередньому договорі вказаний термін до 06 квітня 2020 року.

Вказує, що п. 1, п. 5 та п. 7 Попереднього договору є істотними умовами договору в розумінні цивільного законодавства, що регулює договірні правовідносини. У вказаному договорі такі істотні умови, які викладені у його п.п. 1, 5 та 7 є абстрактними та вкрай невигідними для позивача, як сторони правочину, в силу чого вважає, що такий договір підлягає визнанню недійсним.

Правовою підставою позовних вимог вважає ст.ст. 203, 229, 233 ЦК України.

Позивач та представник позивача у судовому засіданні позов підтримали з підстав, викладених у позовній заяві, просили позов задовольнити.

Представник відповідача проти задоволення позову заперечив з підстав, викладених у запереченні на позовну заяву. Просив у позові відмовити.

Заслухавши пояснення позивача, представників сторін, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Згідно ст. 10 Цивільного процесуального кодексу України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Статтею 57 Цивільного процесуального кодексу України встановлено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, пятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Статтею 203 ЦК України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держаки і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин повиння мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятисяу формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновителями), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

В судовому засіданні встановлено, що підстав для визнання недійсним попереднього договору немає, оскільки сам позивач в позовній заяві не зазначає, які саме вимоги, встановлені ч.ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 ЦК України не додержані сторонами в момент вчинення (укладення) оскаржуваного попереднього договору.

Крім того, оспорюваний правочин, який позивач просить визнати недійсним, відповідає вимогам чинного законодавства, будь-яких порушень при його укладенні не було допущено і позивачем відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України таких доказів надано не було.

Згідно ст. 635 ЦК України, попереднім є договір, сторони якого зобовязуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір в майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором. Попередній договір укладається у формі, встановленій для основного договору, а якщо форма основного договору не встановлена, - у письмовій формі. Зобовязання, встановлене попереднім договором, припиняється, якщо основний договір не укладений і протягом строку (у термін), встановленого попереднім логовором, або якщо жодна із сторін не направить другій стороні пропозицію про його укладення.

Оспорюваний Попередній договір підписаний сторонами, як продавець - ОСОБА_4 та ОСОБА_5 та Покупець - ОСОБА_1, про що свідчать їх власні підписи.

Факт укладення (підписання) правочину визнається сторонами, а тому в силу ч. 1 ст. 61 ЦПК України не підтягає доказуванню.

Згідно ст. 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору та визначеності умов договору із врахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обовязковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Згідно ст. 632 ЦК України ціна в договорі встановлюються за домовленістю сторін.

Згідно ст. 530 ЦК України зобовязання підтягають виконанню у строк, встановлений договором.

Згідно ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобовязання або одностороння зміна умов договору не допускається.

Згідно ст.ст. 526, 610, 611 ЦК України зобовязання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного Кодексу України, інших актів цивільного законодавства. Порушенням зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання (неналежне виконання). У разі порушення зобовязання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Таким чином, враховуючи положення укладеного Попереднього договору, можна стверджувати, що всі істотні умови, які встановлені законом щодо оформлення правочинів, в тому числі і до попередніх договорів, були погоджені та викладені (наявні) в оспорюваному правочині.

Твердження позивача у позовній заяві про те, що він не погоджувався з тим, що відповідачі зобовязуються відчужити позивачу 1/3 домоволодіння будинку до 06.04.2020 року, оскільки вважав, що все іде має відбутись до 06.04.2012 року, як він домовлявся з відповідачами, не заслуговує на увагу та спростовується наступними доказами.

Пунктом 1 Попереднього договору від 06.04.2010 року зазначено, що сторони зобовязуються в майбутньому до 06 квітня 2020 року повністю розрахуватися та укласти договори купівлі-продажу частки житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами та земельної ділянки для її обслуговування, за яким сторона 1 (ОСОБА_4, ОСОБА_5А.) буде продавцем, сторона 2 (ОСОБА_4І.) покупцем вищезазначеного майна.

Крім того, відповідно до п. 13 попереднього договору «сторони стверджують, що цей договір не носить характеру фіктивної чи удаваної угоди і відповідає дійсним намірам сторін створити для себе юридичні наслідки».

У пункті 18 зазначено «цей договір складено відповідно до особистого волевиявлення сторін, відповідає дійсним намірам сторін, зміст та суть його нам зрозумілі, після прочитання тексту договору - добровільно без примусу і насильства нами підписаний.».

З викладеного вище вбачається, що дійсними намірами сторін при укладенні Попереднього договору від 06.04.2010 року було укладення у майбутньому (до 06.04.2010 року) договору купівлі-продажу майна згідно п. 2 Попереднього договору. Тобто, на момент укладення Попереднього договору його зміст, суть та юридичні наслідки були відомі сторонам та особисто ОСОБА_1 Жодних застережень в Попередньому договорі про те, що укладення Договору купівлі-продажу матиме місце саме в 2012 році, не має.

Крім того, посилання позивача в позовній заяві на ст.ст. 229, 233 ЦК України є безпідставними та такими, що не підтверджуються жодними доказами.

У позовній заяві позивач вказує, що відповідно до ст. 229 ЦК України якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Позивач також вказує на те, що істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обовязків сторін.

Оскільки виходячи зі змісту оспорюваного договору стає зрозумілим, що у момент його укладення позивачу було відомо про всі права та обовязки, які виникають у сторін відповідно до договору, а також позивач фактично усвідомлював природу підписаного ним договору та розумів, що попередній договір не є договором купівлі-продажу, а є лише письмовою домовленістю сторін про майбутнє укладення в строк до 06.04.2020 року основного договору купівлі-продажу майна зазначеного в п. 2 Попереднього договору.

Отже, позивачу в момент укладення оспорюваного договору було відомо його природу, права та обовязки сторін, які регулюються цим договором, а також всі юридичні наслідки.

Відповідно до постанови Пленуму Верховного суду України № 9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК України), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення (п.19 постанови).

В порушення даних вимог ОСОБА_1 не наведено та не надано жодних доказів, що він допустив помилку щодо природи правочину, а також щодо прав та обовязків сторін Попереднього договору.

Також не заслуговують на увагу посилання позивача на ч. 1 ст. 233 ЦК України, відповідно до якої - правочин, який вчинено особою під впливом тяжкої неї обставини і на вкрай невигідних умовах, може бути визнаний судом недійсним незалежно від того, хто був ініціатором такого правочину.

Відповідно до п. 23 постанови Пленуму Верховного суду України № 9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» - правочин може бути визнаний судом недійсним на підставі статті 233 ЦК України, якщо його вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, чим друга сторона правочину скористалася. Тяжкими обставинами можуть бути тяжка хвороба особи, членів її сім'ї чи родичів, смерть годувальника, загроза втратити житло чи загроза банкрутства та інші обставини, дгія усунення або зменшення яких необхідно укласти такий правочин. Особа (фізична чи юридична) має вчиняти такий правочин добровільно, без наявності насильства, обману чи помилки.

Особа, яка оскаржує правочин, має довести, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було б вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах.

Позивачем, крім посилання на дану норму законодавства, не зазначено, які саме тяжкі обставини (в розумінні даної норми) змусили його укласти такий договір або що саме призвело до його підписання, також не надано доказів існування тяжких обставин на момент укладення Попереднього договору від 06.04.2010 року.

З наведених підстав у позові слід відмовити та судовий збір залишити за позивачем.

Керуючись ст.ст. 10, 57, 208, 209, 212-215 ЦПК України, на підставі ст.ст. 63, 65 Сімейного кодексу України, ст.ст. 215, 369 ЦК України, суд, -

в и р і ш и в :

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про визнання недійсним попереднього договору - відмовити.

Рішення може бути оскаржене до Апеляційного суду Волинської області через Луцький міськрайонний суд Волинської області шляхом подачі апеляційної скарги протягом 10 (десяти) днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя Луцького міськрайонного суду В.П. Пушкарчук