Справа № 443/1879/14 Головуючий у 1 інстанції: Салій В.В.
Провадження № 22-ц/783/1619/15 Доповідач в 2-й інстанції: Левик Я. А.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 березня 2015 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого-судді: Левика Я.А.,

суддів: Бакуса В.Я., Гірник Т.А.,

секретар: Глинський О.А,

за участі представника позивача ОСОБА_2 - ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 в інтересах ОСОБА_2 на рішення Жидачівського районного суду Львівської області від 24 листопада 2014 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Гніздичівського державного спиртового заводу про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку, -

в с т а н о в и л а :

рішенням Жидачівського районного суду Львівської області від 24 листопада 2014 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 відмовлено.

Вказане рішення оскаржила ОСОБА_3 в інтересах ОСОБА_2

В своїй апеляційній скарзі просить скасувати рішення та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги ОСОБА_2 Зазначає, що позивач не погоджується з рішенням суду, вважає його незаконним та таким, що прийняте з порушенням норм матеріального права. Так, позивач вважає, що при вирішені питання щодо строку звернення, судом не було взято до уваги рішення Конституційного Суду України від 15.10.2013 року №8-рп/2013 в якому зазначено, що у разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці не обмежується будь-яким строком звернення працівника до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, зокрема й за час простою, який мав місце не з вини працівника, незалежно від того чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат. Крім того, суд першої інстанції не взяв до уваги ті обставини, що відповідач повністю визнав позов та не звертався до суду з заявою про застосування строків позовної давності.

В судове засідання позивач та представник відповідача не з'явилися, причин неявки не повідомили, однак суд вважав за можливе проводити розгляд справи у їх відсутності, зважаючи на те, що вони належним чином повідомлялися про час та місце судового розгляду, клопотань про відкладення розгляду справи до суду не надходило, доказів поважності причин неявки представлено не було, зважаючи на вимоги ч.2 ст. 305 ЦПК України та те, що інтереси позивача у судовому засіданні захищала представник.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника позивача на підтримання апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга до задоволення не підлягає та підстав для скасування оскаржуваного рішення суду - немає.

Як вбачається із змісту оскаржуваного рішення суд першої інстанції відмовляючи у задоволенні позову, посилаючись зокрема на ст.ст. 117 ч.1, 233 ч.1 КЗпП України та рішення Конституційного Суду України від 22.02.2012 року №4-рп/2012, виходив з того, що позивач звернувся до суду із даним позовом з пропуском строку звернення до суду та такий пропущено без поважних причин.

Колегія суддів вважає такі висновки суду першої інстанції підставними, такими, що відповідають обставинам справи та вимогам закону, доводи ж апеляційної скарги відповідно безпідставними.

Згідно із ст.2 КЗпП України право громадян на працю, - тобто на одержання роботи з оплатою праці не нижче встановленого державою мінімального розміру, - включаючи право на вільний вибір професії, роду занять і роботи, забезпечується державою. Працівники реалізують право на працю шляхом укладення трудового договору про роботу на підприємстві, в установі, організації або з фізичною особою.

Відповідно до ч.2 ст.47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Згідно з ч.1 ст.116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення.

Частиною 1 ст.117 КЗпП України визначено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Пленум Верховного Суду України у п.20 постанови від 24 грудня 1999 року №13 "Про практику застосування судами законодавства про оплату праці" роз'яснив, що установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст.117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при непроведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності.

Відповідно до ч.1 ст.233 КЗпП України, працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

Рішенням Конституційного Суду України від 22.02.2012 року у справі №4-рп/2012 щодо офіційного тлумачення положень статті 233 КЗпП України у взаємозв'язку з положеннями статей 117, 237-1 цього Кодексу встановлено, що положення ч.1 ст.233 КЗпП України у взаємозв'язку з положеннями статей 116,117, 237-1 цього Кодексу слід розуміти так, що для звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні та про відшкодування завданої при цьому моральної шкоди встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично з ним розрахувався.

Так, як вбачається із матеріалів справи, вірно встановлено судом першої інстанції та ніким не оспорювалось, - рішенням Жидачівського районного суду Львівської області від 2 липня 2012 року задоволено позов ОСОБА_2 та стягнуто з Гніздичівського державного спиртового заводу в його користь заборгованість по заробітній платі в сумі 20612,11 грн. та компенсацію у зв'язку з втратою частини заробітної плати через порушення термінів її виплати в сумі 2354,14 грн., а всього 22966,25 грн.

Згідно довідки відділу ДВС Жидачівського РУЮ у Львівській області №1690/09-20 від 10.06.2014 року остаточний розрахунок із ОСОБА_2 по згаданій заборгованості проведено 26.12.2013 року.

Перебіг трьохмісячного строку звернення до суду починається з наступного дня після проведення виплат заборгованості по заробітній платі незалежно від тривалості затримки розрахунку - така правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду України у справі №6-77цс11 від 26.12.2011 року, яка згідно вимог ст.360-7 ЦПК України є обов'язковою для усіх судів України.

Оскільки з даним позовом ОСОБА_2 звернувся до суду 20.10.2014 року, тобто з пропуском тримісячного строку, визначеного ст. 233 КЗпП України, заяви про поновлення строку давності не подавав, поважних причин його пропуску не навів, колегія суддів вважає, що районний суд обґрунтовано відмовив йому у задоволенні позову.

Щодо доводів скарги про те, що відповідач у поданій заяві свого представника повністю визнав позов, чого суд першої інстанції до уваги не взяв, то такі не слід вважати обґрунтованими, оскільки відповідно до змісту ст. 174 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову, якщо ж визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Тому суд першої інстанції вірно не взяв до уваги визнання позову відповідачем, як таке, що суперечить вимогам закону.

Що ж до доводів про не звернення відповідача до суду із заявою про застосування строків позовної давності як підставу для відмову у задоволенні позову, то слід вказати про те, що строки звернення до суду, передбачені ст. 233 КЗпП України застосовуються судом незалежно від заяви сторін.

Крім цього, що стосується доводів скарги про те, що судом не було взято до уваги рішення Конституційного Суду України від 15.10.2013 року №8-рп/2013, у якому, на думку апелянта, йдеться і про спірні виплати, про які у вказаному рішенні йдеться як про виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством та стосовно яких будь-який строк звернення до суду не встановлений, то слід вказати що такі доводи теж є необґрунтованими. Так, як вбачаться із мотивувальної частини згаданого рішення Конституційного Суду України, у такому йдеться про заробітну плату найманого працівника про що йдеться у ст. 94 КЗпП України і статті 1 Закону України "Про оплату праці" та гарантовані державою виплати, передбачені у ст. 12 вказаного Закону. Тобто про спірні виплати у такому не йдеться та таке не підлягає застосуванню у даній справі.

Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, а тому підстав для її задоволення немає.

Судом правильно встановлені фактичні обставини справи, вірно застосовано матеріальний закон та дотримана процедура розгляду, передбачена ЦПК України, а тому колегія суддів не вбачає підстав для скасування рішення суду.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307 ч.1 п.1, 308, 313, 314 ч.1 п.1, 315, 317, 319 ЦПК України, -

у х в а л и л а :

апеляційну скаргу ОСОБА_3 в інтересах ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Жидачівського районного суду Львівської області від 24 листопада 2014 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання ухвалою законної сили безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий : Я.А. Левик

Судді: В.Я. Бакус

Т.А. Гірник