Провадження № 22-ц/779/649/2015
Головуючий у 1 інстанції Польська М. В.
Суддя-доповідач Меленко О.Є.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 березня 2015 року м. Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Івано-Франківської області в складі:

головуючого Меленко О.Є.

суддів Девляшевського В.А., Малєєва А.Ю.

секретаря Мельник О.В.

з участю: представника апелянта ОСОБА_2- ОСОБА_3,

представника КП «ЄРЦ» Гриньків А.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом КП «Єдиний розрахунковий центр» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за надані послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій, за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Івано-Франківського міського суду від 13 лютого 2015 року, -

в с т а н о в и л а :

У жовтні 2014 року КП «Єдиний розрахунковий центр» звернулося в суд з позовом до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за надані послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій.

Свої вимоги КП ЄРЦ обґрунтував тим, що відповідно до рішення Івано-Франківської міської ради «Про організацію та забезпечення роботи комунального підприємства «Єдиний розрахунковий центр» від 02.06.2011 р. №212-Х, з 01.11.2011 р. надає послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій/

Відповідач ОСОБА_2 мешкає за адресою АДРЕСА_1 і станом на грудень 2014 року заборгованість відповідача становить 1522 грн. 30 коп., які в добровільному порядку сплатити ОСОБА_2 відмовляється. У зв'язку з цим КП ЄРЦ просив стягнути з відповідача наявну заборгованість.

Рішенням Івано-Франківського міського суду від 13 лютого 2015 року задоволено позов КП «Єдиний розрахунковий центр» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за надані послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь КП «Єдиний розрахунковий центр» заборгованість за надані послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій в сумі 1522 грн. 30 коп., та 243,60 грн. витрати по сплаті судового збору.

На дане рішення ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, в якій посилається на невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, та порушення норм матеріального і процесуального права.

Зазначає, що договір про надання житлово-комунальних послуг між сторонами не укладався, а висновок суду щодо укладення такого договору у спосіб передбачений ст.634 ЦК України, зокрема як договір приєднання суперечить вимогам чинного цивільного законодавства та заперечує права споживача на його розірвання при недотриманні умов договору та наданні неякісних та несвоєчасних послуг.

Так, під час розгляду справи, було встановлено, що ряд послуг позивачем не надається, а тому нарахування оплати за не надані послуги та укладення відповідних договорів з обслуговуючими організаціями є внутрішньою справою позивача. Доказом бездіяльності позивача у сфері надання житлово-комунальних послуг є листи претензії споживача від 10.09.2012 р., 20.12.2013 р. та листи відповіді КП ЄРЦ від 12.10.2012 р., 17.02.2014 р.

З цих підстав, рішення суду першої інстанції, апелянт просила скасувати.

В судовому засіданні представник ОСОБА_2- ОСОБА_3 доводи апеляційної скарги підтримав з мотивів, наведених у ній.

Представник КП «Єдиний розрахунковий центр» доводи апеляційної скарги не визнала, рішення суду першої інстанції вважає законним та обгрунтованим.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення сторін, доводи представника, перевіривши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення, виходячи з наступного.

За змістом ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення.

Зазначеним вимогам рішення суду першої інстанції не відповідає.

Так, згідно рішення Івано-Франківської міської ради «Про організацію та забезпечення роботи комунального підприємства «Єдиний розрахунковий центр» від 02.06.2011р., №212-Х позивача визначено виконавцем послуг з 01.11.2011р.: з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій; з управління будинком, спорудою або групою будинків; з ремонту приміщень, будинків, споруд. (а.с.6).

Будинок, який знаходиться за адресою вул. Грушевського, 38 в м. Івано-Франківську, і в якому проживає відповідач ОСОБА_2, віднесено до переліку будинків, щодо яких позивач надає послуги з утримання будинків, споруд та прибудинкових територій, що підтверджується актом прийняття-передачі об'єкта з управління в управління (на баланс) 01.04.2012 року, що підтверджується Актом приймання-передачі, довідкою КП «ЄРЦ» (а.с.19,20).

Задовольняючи позов КП «Єдиний розрахунковий центр» та стягуючи з ОСОБА_2 заборгованість за надані послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій в сумі 1522 грн. 30 коп. суд першої інстанції виходив з того, що зобов'язальні правовідносини склалися між сторонами на підставі договору приєднання про надання послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій. А відтак, відповідач, як споживач житлово-комунальних послуг, якщо вона фактично користувалася ними, зобов'язана оплачувати їх.

Однак погодитись з таким висновком суду колегія суддів Апеляційного суду Івано-Франківської області не може, виходячи з наступного.

Основні засади організаційних, господарських відносин, що виникають у сфері надання та споживання житлово-комунальних послуг між їхніми виробниками, виконавцями і споживачами, а також їхні права та обов'язки визначає Закон України «Про житлово-комунальні послуги».

Відповідно до вказаного закону, термін «житлово-комунальні послуги» визначається як результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та перебування у жилих та нежилих приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил.

Згідно зі статтею 13 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» залежно від функціонального призначення житлово-комунальні послуги поділяються на: 1) комунальні послуги (централізоване постачання холодної та гарячої води, водовідведення, газо- та електропостачання, централізоване опалення, а також вивезення побутових відходів тощо); 2) послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій (прибирання внутрішньобудинкових приміщень та прибудинкової території, санітарно-технічне обслуговування, обслуговування внутрішньобудинкових мереж, утримання ліфтів, освітлення місць загального користування, поточний ремонт, вивезення побутових відходів тощо); 3) послуги з управління будинком, спорудою або групою будинків (балансоутримання, укладання договорів на виконання послуг, контроль виконання умов договору тощо); 4) послуги з ремонту приміщень, будинків, споруд (заміна та підсилення елементів конструкцій та мереж, їх реконструкція, відновлення несучої спроможності несучих елементів конструкцій тощо).

Пунктом 1 ч. 3 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» передбачений обов'язок споживача укласти договір на надання житлово-комунальних послуг, підготовлений виконавцем на основі типового договору. Цей обов'язок відповідає зустрічному обов'язку виконавця, визначеному п. 3 ч. 2 ст. 21 цього Закону, підготувати та укласти зі споживачем договір на надання житлово-комунальних послуг з визначенням відповідальності за дотримання умов його виконання згідно з типовим договором.

Форма та зміст (умови) типового договору затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 20 травня 2009 року № 529 «Про затвердження типового договору про надання послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій».

З аналізу змісту ч. 3 ст. 6, ч. 1 ст. 630 ЦК України, ст. ст. 19 - 21 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», постанови КМУ № 529 вбачається, що умови типового договору, що набули юридично обов'язкового значення в силу актів цивільного законодавства, є обов'язковими для сторін договору, які не мають права відступити від їх положень і врегулювати свої відносини на власний розсуд.

Таким чином, укладення договору на надання житлово-комунальних послуг є обов'язком споживача за умови, якщо запропонований виконавцем послуг договір відповідає типовому договору. Відмова споживача послуг від укладення договору в такому разі суперечить вимогам ч. 3 ст. 6, ст. ст. 627, 630 ЦК України та ст. ст. 19, 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги».

Разом з тим, виходячи із загальних засад цивільного законодавства та судочинства, права особи на захист у суді порушених або невизнаних прав, меж здійснення особою цивільних прав і виконання цивільних обов'язків (ст. ст. 3, 6, 12 - 15, 20 ЦК України, ст. ст. 3-5 ЦПК України) можна дійти висновку про те, що в разі невизнання споживачем права виробника, (виконавця) послуг на укладення договору про надання житлово-комунальних послуг, який відповідає вимогам типового договору, таке право підлягає захисту судом на підставі п. 1 ч. 2 ст. 16 ЦК України шляхом визнання договору укладеним на умовах, передбачених нормативним актом обов'язкової дії.

Відповідач заперечує ту обставину, що між нею та КП «Єдиний розрахунковий центр» договір укладався, а позивач у свою чергу не надав доказів того, що він пропонував відповідачу укласти договір про надання послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій.

Разом з тим, сама по собі відсутність письмового договору між сторонами не може бути підставою для відмови в позові про стягнення заборгованості за фактично надані послуги.

В судовому засіданні представник відповідача не заперечив, що ряд послуг КП «Єдиний розрахунковий центр» надає - це послуги з прибирання прибудинкової території, прибирання сходових кліток, освітлення місць загального користування. Крім цього, представником відповідача фактично визнається надання послуг з технічного обслуговування внутрішньо будинкових систем, оскільки з його пояснень слідує, що за потреби аварійні ситуації ліквідовуються відповідною службою позивача, також позивачем здійснювався поточний ремонт електричних внутрішньо будинкових систем . Однак, вважає, що якість послуг є неналежною, а позивачем порушується періодичність їх надання. Разом, з тим, на обґрунтування своєї позиції щодо неналежної якості наданих послуг доказів не надав.

Зважаючи на це, колегія суддів вважає, що навіть за відсутності відповідного договору між сторонами, з відповідача ОСОБА_2 належить стягнути заборгованість за фактично надані послуги за період з квітня 2012 року по грудень 2014 року, виходячи з затверджених Івано-Франківським міськвиконкомом для даного будинку тарифів( а.с. 17).

Таким чином, до сплати відповідачем ОСОБА_2 належить (0,543 грн.х 66,3 кв.м. х 33 місяці) + 188,66грн.- 1.86 грн. (а.с. 61) 1374 грн. 94 коп.

За таких обставин, розглянувши справу в межах заявленого позову, колегія суддів Апеляційного суду приходить до висновку, що рішення судом першої інстанції постановлене з порушенням вимог матеріального і процесуального права, а тому воно підлягає до скасування. По суті встановленого слід ухвалити нове рішення, про часткове задоволення позову.

На підставі вищенаведеного та ст. 630 ЦК України, ст. ст. 19 - 21 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», постанови КМУ № 529 від 20 травня 2009 року, керуючись ст. ст. 218, 307, 309, 314, 316, 317 ЦПК України, колегія суддів, -

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Івано-Франківського міського суду від 13 лютого 2015 року скасувати, ухваливши нове рішення.

Позов КП «Єдиний розрахунковий центр» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за надані послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій - задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь КП «Єдиний розрахунковий центр» 1374 грн. 94 коп. заборгованості за надані послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій за період з квітня 2012 року по грудень 2014 року.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь КП «Єдиний розрахунковий центр» 243 грн. 60 коп. сплаченого судового збору.

Рішення набирає чинності з часу проголошення, однак може бути оскаржено в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий О.Є. Меленко

Судді: В.А. Девляшевський

А.Ю. Малєєв