Ухвала

іменем україни

23 вересня 2015 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Ткачука О.С.,

суддів: Висоцької В.С., Кафідової О.В.,

Колодійчука В.М., Фаловської І.М.,

розглянувши в судовому засіданні цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_3, Малого приватного підприємства «Профіт» про стягнення заборгованості за кредитним договором; за зустрічним позовом Малого приватного підприємства «Профіт» до Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк», третя особа без самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача - ОСОБА_3, про визнання поруки припиненою, за касаційною скаргою Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» на рішення Ратнівського районного суду Волинської області від 05 березня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Волинської області від 22 квітня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У березні 2014 року Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду із указаним позовом, в обґрунтування якого зазначило, що 23 липня 2008 року між ОСОБА_3 та ПАТ КБ «ПриватБанк» було укладено кредитний договір, за умовами якого відповідач отримав кредит в розмірі 150 000 грн зі сплатою 24 % річних терміном до 22 липня 2013 року.

У забезпечення належного виконання вказаного договору того ж дня між банком та Малого приватного підприємства «Профіт» (далі - МПП «Профіт») було укладено договір поруки, згідно з яким поручитель відповідає перед кредитором за виконання зобов'язань за кредитним договором у тому ж розмірі, що і боржник.

У зв'язку з неналежним виконанням ОСОБА_3 взятих на себе за кредитним договором зобов'язань, в останнього перед банком виникла кредитна заборгованість, розмір якої станом на 10 січня 2015 року складає 449 312 грн 09 коп., яка складається з: тіла кредиту - 123 033 грн 94 коп., відсотків за користування кредитом - 186 933 грн 95 коп., пені - 117 678 грн 29 коп., штрафів - 250 грн та 21 383 грн 91 коп.

Враховуючи наведене, а також заяву про збільшення позовних вимог, позивач просив стягнути з відповідачів у солідарному порядку зазначену заборгованість за кредитним договором.

У квітні 2014 року МПП «Профіт» звернулося до суду із зустрічним позовом до ПАТ КБ «ПриватБанк» про визнання поруки припиненою і стягнення витрат на правову допомогу, в обґрунтування якого зазначило, що банк протягом визначеного ч. 4 ст. 559 ЦК України шестимісячного строку не пред'явив вимоги до поручителя, а відтак порука є припиненою.

Рішенням Ратнівського районного суду Волинської області від 05 березня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Волинської області від 22 квітня 2015 року, позов ПАТ КБ «ПриватБанк» задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь банку заборгованість за кредитним договором від 23 липня 2008 року у сумі 427 646 грн 18 коп., у тому числі 123 033 грн 94 коп. тіла кредиту, 186 933 грн 95 коп. відсотків за користування кредитом, 117 678 грн 29 коп. пені.

Вирішено питання про розподіл судових витрат. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Зустрічний позов МПП «Профіт» задоволено. Визнано припиненою поруку за договором поруки від 23 липня 2008 року, укладеним між МПП «Профіт» та ПАТ КБ «ПриватБанк». Стягнуто з ПАТ КБ «ПриватБанк» на користь МПП «Профіт» судовий збір у розмірі 243 грн 60 коп. та 1 300 грн витрат на правову допомогу.

У касаційній скарзі заявник, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове рішення, яким позов ПАТ КБ «ПриватБанк» задовольнити повністю, а у задоволенні зустрічного позову відмовити.

Вивчивши матеріали цивільної справи, доводи касаційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно зі ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Судами встановлено, що 23 липня 2008 року між ОСОБА_3 та ПАТ КБ «ПриватБанк» було укладено кредитний договір, за умовами якого відповідач отримав кредит в розмірі 150 000 грн зі сплатою 24 % річних терміном до 22 липня 2013 року.

У забезпечення належного виконання вказаного договору того ж дня між банком та МПП «Профіт» було укладено договір поруки, згідно з яким поручитель відповідає перед кредитором за виконання зобов'язань за кредитним договором у тому ж розмірі, що і боржник.

Відповідач ОСОБА_3 неналежним чином виконував взяті на себе зобов'язання за кредитним договором, внаслідок чого в останнього утворилася заборгованість перед банком.

Частково задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, виходив з того, що відповідач ОСОБА_3 неналежним чином виконував свої зобов'язання за кредитним договором, укладеним з ПАТ КБ «ПриватБанк», однак дійшли висновку, що до стягнення підлягає лише пеня за несвоєчасне виконання зобов'язань, оскільки пеня і штраф є різновидами неустойки, тобто одним і тим самим видом юридичної відповідальності, одночасне застосування яких є неможливим за одне і те ж порушення.

Задовольняючи зустрічний позов в частині визнання поруки припиненою, суди виходили з того, що банк як кредитор в порушення положення ч. 4 ст. 559 ЦК України протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явив вимоги до поручителя, а тому порука за договором від 23 липня 2008 року припинилася.

Разом з тим, вирішуючи питання про стягнення із банку на користь МПП «Профіт» витрат на правову допомогу, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, виходив із зайнятості представника у складанні позовної заяви, ознайомленні з матеріалами справи та участі у судових засіданнях.

Відповідно до ст. ст. 303, 304 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Справа розглядається в апеляційному суді за правилами, встановленими для розгляду справи судом першої інстанції, з винятками і доповненнями, встановленими законом.

Колегія суддів суду касаційної інстанції погоджується з висновками судів попередніх інстанцій в частині визнання припиненою поруки з огляду на наступне.

Згідно із ч. 1 ст. 553, ч. 1 ст. 554 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником. У разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя.

За змістом указаних норм матеріального права поручитель, хоча і пов'язаний з боржником певними зобов'язальними відносинами, є самостійним суб'єктом у відносинах із кредитором. Поручитель, зокрема, має право висувати заперечення проти кредитора і в тому разі, коли боржник від них відмовився або визнав свій борг (ч. 2 ст. 555 цього Кодексу).

Відповідно до ч. 4 ст. 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя.

Як вбачається з матеріалів справи та правильно встановлено судами, у жовтні 2011 року ПАТ КБ «ПриватБанк» зверталося до суду із аналогічним позовом до відповідачів про стягнення заборгованості, заочним рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 29 листопада 2011 року з ОСОБА_3, МПП «Профіт» на користь банку стягнуто заборгованість за кредитним договором, проте ухвалою цього ж суду від 11 квітня 2012 року вказане заочне рішення було скасовано, а справу призначено до судового розгляду. Ухвалою суду від 10 липня 2012 року позовну заяву ПАТ КБ «ПриватБанк» було залишено без розгляду у зв'язку з повторною неявкою позивача у справі.

Враховуючи те, що банк ні з моменту набрання законної сили ухвалою суду - 17 липня 2012 року, ні з моменту закінчення строку дії кредитного договору - 22 липня 2013 року, в шестимісячний строк до суду з позовом до поручителя МПП «Профіт» про стягнення заборгованості не звертався, суди дійшли обґрунтованого висновку про припинення поруки на підставі ч. 4 ст. 559 ЦК України.

Проте колегія суддів суду касаційної інстанції не може погодитися із ухвалою апеляційного суду в частині залишення без змін рішення районного суду щодо часткового задоволення позову ПАТ КБ «ПриватБанк», а також в частині стягнення з банку на користь МПП «Профіт» витрат на правову допомогу з огляду на наступне.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 84 ЦПК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_1849/ed_2013_07_04/pravo1/T041618.html?pravo=1> витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги. Граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлюється законом.

'Постановою Кабінету Міністрів України від 27 квітня 2006 року № 590 «Про граничні розміри компенсації витрат, повязаних з розглядом цивільних та адміністративних справ, і порядок їх компенсації за рахунок держави» <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/ed_2012_02_22/pravo1/KP060590.html?pravo=1> затверджено граничні розміри компенсації витрат, пов'язаних з розглядом цивільних та адміністративних справ, відповідно до яких в цивільних справах граничний розмір компенсації витрат, пов'язаних з правовою допомогою сторін, на користь якої ухвалено судове рішення, якщо компенсація сплачується іншою стороною, не перевищує суму, що обчислюється, виходячи з того, що зазначеній особі виплачується 40 відсотків розміру мінімальної заробітної плати за годину її роботи.

Разом з тим склад та розмір витрат, пов'язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг тощо), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов'язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). При цьому недопустимими є документи, які не відповідають встановленим вимогам.

З матеріалів справи вбачається, що Семенченко Ю.М. в судових засіданнях представляла інтереси МПП «Профіт» на підставі довіреності від 05 листопада 2013 року та договору доручення про надання правової допомоги від 09 квітня 2014 року.

Також суд апеляційної інстанції не перевірив, чи є квитанція, яка скріплена печаткою лише адвоката, належним доказом оплати витрат, пов'язаних із наданням правової допомоги.

Крім того, відповідно до ч. 1 ст. 546 та ст. 549 ЦК України виконання зобов'язання забезпечується, зокрема, неустойкою, яка визначається як пеня та штраф і є грошовою сумою або іншим майном, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання (п. 3 ч. 1 ст. 611 ЦК України).

Згідно із ч. 2 ст. 549 ЦК України штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання.

При цьому, пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання (ч. 3 ст. 549 ЦК України).

Виходячи з аналізу зазначених статей, штраф є відповідальністю, яка залежить лише від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання й у часі визначається з настанням однієї з подій як невиконання або неналежне виконання зобов'язання.

Пенею ж є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання, тобто встановлює певні юридичні наслідки у вигляді обов'язку сплатити певну суму, яка залежить не тільки від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання, а й від часу такого невиконання.

Тобто пеня та штраф є різними видами неустойки як засобу юридичної відповідальності, а не окремими видами штрафних санкцій, як зазначав суд.

Штраф має разовий характер, тобто вичерпується з настанням самого факту порушення зобов'язання.

Відповідно до п. 6.6 кредитного договору від 23 липня 2008 року при порушенні позичальником будь-якого з грошових зобов'язань, передбачених даним договором, більше ніж на 120 днів позичальник зобов'язаний сплатити банку штраф у розмірі 250 грн + 5 % від суми позову.

Пеня ж, у свою чергу, відповідно до п. 6.1 кредитного договору сплачується при порушенні позичальником зобов'язань із погашення кредиту у розмірі 0,2 % від суми простроченого платежу за кожний день прострочки.

У силу наданих чинним ЦПК України повноважень апеляційний суд міг усунути допущені судом першої інстанції порушення норм матеріального та процесуального права, проте, не врахувавши вищенаведеного, не встановивши фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, не перевіривши доводів апеляційної скарги, залишив без змін рішення районного суду.

За таких обставин колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню, а постановлена у справі ухвала апеляційного суду в частині залишення без змін рішення районного суду щодо часткового задоволення позову ПАТ КБ «ПриватБанк», а також в частині стягнення з банку на користь МПП «Профіт» витрат на правову допомогу - скасуванню з направленням справи в цій частині на новий розгляд до суду апеляційної інстанції з підстав, передбачених ч. 3 ст. 338 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 336, 337, 338, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» задовольнити частково.

Ухвалу апеляційного суду Волинської області від 22 квітня 2015 року в частині вирішення позову ПАТ КБ «ПриватБанк» про стягнення штрафу та про стягнення з ПАТ КБ «ПриватБанк» витрат на правову допомогу скасувати, справу в цій частині передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

В іншій частині рішення Ратнівського районного суду Волинської області від 05 березня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Волинської області від 22 квітня 2015 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.С. Ткачук
Судді:В.С. Висоцька
О.В. Кафідова
В.М. Колодійчук
І.М. Фаловська