Номер провадження: 22-ц/785/2422/15
Головуючий у першій інстанції Ільченко Н. А.
Доповідач Панасенков В. О.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26.03.2015 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі:

головуючого - судді Панасенкова В.О.,

суддів: Парапана В.Ф.

Громіка Р.Д.,

при секретарі: Добряк Н.І.,

за участю: представника відповідача, ТОВ "ВТФ "Зернопродукт", Оськіна М.Д.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю "Виробничо-торгівельна фірма "Зернопрордукт" на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 17 грудня 2014 року за позовом ОСОБА_4 до Товариства з обмеженою відповідальністю "Виробничо-торгівельна фірма "Зернопрордукт про стягнення заборгованості за орендною платою, пені та збитків,

в с т а н о в и л а:

26 травня 2014 року ОСОБА_4 звернувся до суду з вказаним позовом, який згодом, 04 грудня 2014 року, уточнив та збільшив вимоги, обґрунтовуючи вимоги тим, що 06 грудня 2010 року між ним, як орендодавцем, та відповідачем ТОВ "ВТФ "Зернопродукт", як орендарем, було укладено договір оренди землі, який 31 травня 2011 року було зареєстровано у Відділі Держкомзему у Цюрупинському районі Херсонської області, за умовами якого орендна плата за 2013 рік складала 7315,53 грн. та повинна була сплачена орендарем не пізніше 20 грудня 2013 року (п. 11 договору). Однак в встановлений строк орендар орендну плату йому не сплатив. 25 березня 2014 року він звернувся до відповідача з письмовою претензію, у якій просив у протягом п'яти робочих днів з моменту отримання претензії перерахувати йому належну орендну плата та пеню згідно із п. 14 договору в розмірі 0,3% від суми не сплаченої орендної плати за кожний день прострочення, яка була отримана відповідачем 26 березня 2014 року. 08 травня 2014 року відповідач погасив частину заборгованості в розмірі 3000 грн. У 2013 році загальна сума орендної плати, яка корегується на індекс 1,756 згідно п. 10 договору оренди та постанови Кабінету Міністрів України №1185від 31 жовтня 2011 року становить 7315,53 грн. (4166,02 грн. * 1,756). Після уточнення позову та збільшення вимог він вважав, що станом на 27 листопада 2014 року заборгованість за орендною платою становить 7350,87 грн., з яких 3007,58 грн. (6007,58 грн.

- 3000 грн.) - заборгованість за орендною платою, 4309,73 грн. (за період з 21 грудня 2013 року по 08 травня 2014 року: 6007, 58 грн. * 138 днів * 0,3% = 2487,14 грн.; за період з 09 травня 2014 року по 27 листопада 2014 року: 3007,58 грн. * 202 днів * 0,3% = 1822,59 грн.) - пеня за прострочення сплати за орендну плату. Крім того він поніс витрати на поштову кореспонденцію 33,56 грн. З часу укладання договору оренди землі він жодного разу не отримував орендну плату особисто та не розписувався у відомостях, це робила довірена особа, по причині віддалення місця проживання - м. Запоріжжя. Починаючи з 2011 рок, він отримує орендну плату виключно в безготівкової формі на особистий картковий рахунок, відкритий у КБ "ПриватБанк", про що було відомо орендарю.

Посилаючись на ці обставини, та на ст.ст. 525, 526, 610 ЦК України, позивач ОСОБА_4 просив суд позов задовольнити та вирішити питання про судові втрати в сумі 243,60 грн. (а.с. 2, 52-53).

Відповідач, ТОВ "ВТФ "Зернопродукт", проти задоволення позову заперечував і своїх письмових поясненнях зазначав, що остаточна сума орендної плати за 2013 рік за вирахуванням податку в сумі 15% та земельного податку в сумі 210,62 грн. повинна становити 6007,58 грн. (7315,53 грн. - 15% - 210,62 грн.), а не 6218,20 грн. як зазначив позивач. ТОВ "ВТФ "Зернопродукт" виконало зобов'язання за договором оренди землі обчислило та внесло орендну плату, про що свідчить відомість про виплату грошей №10, за якою станом на 20 грудня 2013 року у касу для оплати було внесено 523178,46 грн. для виплати орендодавцям, серед яких був і позивач. Всі орендодавці самостійно розписуються у відомості на отримання грошей, коли приїжджають для товариства, але позивач не з'явився за отаманням грошей, що виключає вину товариства (а.с. 35-36).

Сторони у справі в судове засідання не з'явилися.

Рішенням суду першої інстанції позов ОСОБА_4 задоволено частково. Суд стягнув з відповідача, ТОВ "ВТФ "Зернопродукт", на користь позивача заборгованість за договором оренди землі від 06 грудня 2010 року у загальному розмірі 7317,17 грн., витрати на поштову кореспонденцію в сумі 33,56 грн. та судові витрати в сумі 243,60 грн. (а.с. 61-62).

В апеляційній скарзі відповідач, ТОВ "ВТФ "Зернопродукт", просить рішення суду першої інстанції скасувати й ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову, посилаючись на порушення судом норм процесуального та матеріального права (а.с. 66).

В запереченні на апеляційну скаргу позивач ОСОБА_4 просить скаргу відхилити у зв'язку з безпідставністю її доводів.

Заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги відповідача, ТОВ "ВТФ "Зернопродукт", пояснення на апеляцію його представника Оськіна М.Д., дослідивши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду в межах позовних вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга відповідача задоволенню не підлягає, оскільки рішення суду першої інстанції ухвалено з дотримання норм матеріального та процесуального права.

Статтею 638 ЦК України зазначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами. Всі умови договору з моменту його укладення стають однаково обов'язковими для виконання сторонами.

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Судом першої інстанції встановлено, що 06 грудня 2010 року між позивачем ОСОБА_4, як орендодавцем, та відповідачем, ТОВ "ВТФ "Зернопродукт", як орендарем, було укладено договір оренди землі, за яким позивач надав, а відповідач прийняв в строкове платне користування земельну ділянку сільськогосподарського призначення загальною площею 11,84 га, яка знаходиться межах Щасливської сільської ради Цюрупинського району Херсонської області та належить орендодавцю на праві власності на підставі державного акту на праві власності на землю ЯЖ №597335, зареєстрованого за №1АА7290027 (1 пай), який 31 травня 2011 року було зареєстровано у Відділі Держкомзему у Цюрупинському районі Херсонської області (а.с. 3-14).

Договір оренди землі укладений на строк 9 років (п.9 договору). За умовами договору орендна плата вноситься орендарем у розмірі 3,5% вартості земельної ділянки, в орендну плату включається земельний податок, який орендар зобов'язується виплачувати за орендодавця в встановлені строки та терміни, обчислення розміру орендної плати здійснюється з урахуванням індексації грошової оцінки земель орендна плата вноситься орендарем не пізніше 20 грудня 2013 року (пп. 9, 10, 11 договору).

Однак в встановлений строк орендар орендну плату йому не сплатив. Сума орендної плати за 2013 рік - 4166,02 грн. корегується на індекс 1,756 згідно п. 10 договору оренди та постанови Кабінету Міністрів України №1185від 31 жовтня 2011 року й становить 7315,53 грн. (4166,02 грн. * 1,756), а за вирахуванням податку 15% та земельного податку в сумі 210,62 грн. - 6007,38 грн.

25 березня 2014 року позивач звернувся до відповідача з письмовою претензію, у якій просив у протягом п'яти робочих днів з моменту отримання претензії перерахувати йому належну орендну плата та пеню згідно із п. 14 договору в розмірі 0,3% від суми не сплаченої орендної плати за кожний день прострочення, яка була отримана 26 березня 2014 року (а.с. 14-17).

08 травня 2014 року відповідач погасив частину заборгованості в розмірі 3000 грн. позивачу, перерахувавши її на особистий картковий рахунок, відкритий у КБ "ПриватБанк".

Станом на 27 листопада 2014 року розмір заборгованості за договором оренди землі становить 3007,58 грн. - орендна плата, 4309,73 грн. - пеня за прострочення сплати орендної плати за період з 21 грудня 2013 року по 27 листопада 2014 року, а всього 7317, 31 грн., а також витрати на поштове повідомлення в сумі 33,56 грн., що підтверджується належним розрахунком позивача.

За загальним правилом кожна особа має право на захист свого цивільного права лише в разі його порушення, невизнання або оспорювання (частина перша статті 15 ЦК України, частина перша статті 3 ЦПК України).

За таких обставин, вирішуючи спір, суд першої інстанції правильно виходив з того, що позивачем в судовому засідання доведено, що орендар, відповідач ТОВ "ВТФ "Зернопродукт", не виконав зобов'язання про сплату орендної плати в встановлений договором строк, чим порушив його права. Тому у відповідності до ст. ст. 15, 16 ЦК України права позивача підлягають судовому захисту шляхом стягнення на його користь з відповідача заборгованості за договором оренди землі в розмірі 7317,31 грн. та витрат в сумі 33,56 грн.

Позивач поніс та документально підтвердив сплату судового збору в сумі 243,60 грн., тому суд у відповідності до ч. 1 ст. 88 ЦПК України правильно присудив ці витрати з відповідача на користь позивача.

Таким чином, перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції виконав всі вимоги цивільного судочинства і вирішив справу згідно із законом.

Доводи наведені, в апеляційній скарзі відповідача, ТОВ "ВТФ "Зернопродукт", , про те, що рішення суду не відповідає вимогам закону, оскільки судом не враховано, що позивач згідно із ч. 1 ст. 527 ЦК України, повинен був прийняти виконання особисто шляхом самостійного розпису у відомості про виплату грошей, не приймаються до уваги за таких підстав.

Згідно із ст. 527 ЦК України боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов'язання чи звичаїв ділового обороту.

Кожна із сторін у зобов'язанні має право вимагати доказів того, що обов'язок виконується належним боржником або виконання приймається належним кредитором чи уповноваженою на це особою, і несе ризик наслідків непред'явлення такої вимоги.

Відповідно до ст. ст. 10, 60 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно із частинами 3, 4 ст. 212 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводить мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

Відповідно до ч. 1 ст. 64 ЦПК України письмовими доказами є будь-які документи, акти, довідки, листування службового або особистого характеру або витяги з них, що містять відомості про обставини, які мають значення для справи.

Відповідно до принципів змагальності та диспозитивності цивільного процесу відповідач, ТОВ "ВТФ "Зернопродукт", повинен був довести в судовому засіданні обставини, на які посилався як на заперечення проти позову, але в судовому засіданні не надано належних та допустимих доказів у підтвердження вказаних обставин, тому ці обставини є не доведеними.

До апеляційної скарги відповідача ТОВ "ВТФ "Зернопродукт", також не надано ніяких доказів, які спростовують висновки суду першої інстанції.

Згідно із ст. 614 ЦК України особа звільняється від відповідальності за невиконання зобов'язання лише у тому випадку, коли доведе відсутність своєї вини у порушенні такого зобов'язання.

Навпаки, з матеріалів справи вбачається, що умовами договору оренди землі не визначений спосіб сплати орендної плати орендарям.

З часу укладання договору оренди землі позивач не отримував орендну плату особисто та не розписувався у відомостях, це робила довірена особа, по причині віддалення місця проживання - м. Запоріжжя. Земельна ділянка знаходиться у Херсонській області, а відповідач знаходиться в м. Одесі.

Починаючи з 2011 рок, позивач отримує орендну плату в безготівкової формі на особистий картковий рахунок, відкритий у ПАТ КБ "ПриваБанк", про що було відомо орендарю.

Однак в встановлений договором строк відповідач не перерахував орендну плату на його особистий картковий рахунок, відкритий у ПАТ КБ "ПриваБанк".

Тому в судовому засіданні з достовірністю встановлено, що відповідач порушив умови договору оренди землі й підстав для звільнення відповідача відповідальності немає.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції всебічно та повно з'ясував обставини, що мають значення для правильного вирішення спору, дослідив в судовому засіданні усі докази, які є у справі, з урахуванням їх переконливості, належності і допустимості, дав їм правильну оцінку та з правильно виходив з того, що є законні підстави для задоволення позову.

Відповідно до ч. 1 ст. 303 ЦПК Украйни під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Інших правових доводів апеляційні скарги не містять.

Таким чином, наведені в апеляційних скаргах доводи не спростовують висновків суду і не містять підстав для висновків про порушення або неправильне застосування судом норм права, які привели до неправильного вирішення справи.

Отже, законних підстав для скасування рішення суду першої інстанції й ухвалення нового рішення про відмову у задоволенні позову немає.

Керуючись ст. ст. 303, 307 ч. 1 п. 1, 308, 313, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області, -

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Виробничо-торгівельна фірма "Зернопрордукт" відхилити, рішення Приморського районного суду м. Одеси від 17 грудня 2014 року залишити без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції може бути оскаржена в касаційному порядку до суду касаційної інстанції протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Судді апеляційного суду Одеської області: В.О. Панасенков

В.Ф. Парапан

Р.Д. Громік