Іванівський районний суд Одеської області
Іванівський районний суд Одеської області
Справа № 499/1549/14-ц
Провадження № 2/499/47/15
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

"12" лютого 2015 р. смт. Іванівка

Іванівський районний суд Одеської області у складі головуючого судді Кравчука О.О., учасника цивільного процесу секретаря судового засідання Моторко О.О., розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду позовну заяву ПУБЛІЧНОГО АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА КОМЕРЦІЙНИЙ БАНК «ПРИВАТБАНК» до ОСОБА_2, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог ОСОБА_3 про звернення стягнення на будинок та виселення,

В С Т А Н О В И В:

Представник ПУБЛІЧНОГО АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА КОМЕРЦІЙНИЙ БАНК «ПРИВАТБАНК» (далі - позивач) звернувся до суду з позовною заявою до ОСОБА_2 (далі - відповідач) та ОСОБА_3 (далі - третя особа) в якому просив звернути стягнення на будинок АДРЕСА_1 (далі - будинок) в рахунок погашення заборгованості відповідача за кредитним договором та виселити відповідача та інших осіб, які зареєстровані та/або проживають у будинку (предмет іпотеки), мотивуючи свої вимоги тим, що 17 червня 2008 року Закрите Акціонерне Товариство Комерційний Банк «ПриватБанк» правонаступником якого являється позивач та третя особа уклали кредитний договір № ODIVGA (далі - Кредитний договір) відповідно до якого третій особі було надано кредит в розмірі 20362,50 доларів США з кінцевим терміном повернення 17 червня 2018 року.

За таких обставин представник позивача просить суд звернути стягнення на будинок в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором у розмірі 20213, 65 доларів США, що за курсом складає 261564, 42 гривень та виселити відповідача та інших осіб, які зареєстровані та/або проживають у будинку (предмет іпотеки).

В судове засідання представник позивача не з'явився, направив до суду заяву в якій просить задовольнити позовні вимоги, розглянути справу заочно у разі неявки відповідача та у його відсутність.

Відповідач та третя особа в судове засідання не з'явилися, проте надали до суду заяву, відповідно до якої фактично вимоги щодо наявності заборгованості за кредитом визнали, а позовні вимоги в іншій частині не визнали, згоди щодо відчуження майна, який є предметом іпотеки не надали.

Сторонам в ухвалі про відкриття провадження у справі від 20 листопада 2014 року роз'яснено, що вони зобов'язані подати до суду усі наявні, належні та допустимі докази й надано строк для подання до суду доказів (а.с. 36-37).

Суд забезпечивши сторонам сприяння всебічному, повному з'ясуванню обставин справи вирішив справу на підставі наступних доказів наданих сторонами.

За кредитним договором третя особа отримала кредит у розмірі 20362,50 доларів США зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 15,00 відсотків на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення 17 червня 2018 року.

Погашення заборгованості за договором повинно здійснюватися в наступному порядку: щомісяця в період сплати, позичальник повинен надавати Банку грошові кошти (щомісячний платіж) для погашення заборгованості за Кредитом, яка складається із заборгованості за Кредитом, за відсотками, комісією, а також інші витрати.

В забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором позивач і відповідач 17 червня 2008 року уклали договір іпотеки № ODIVGA (надалі - договір іпотеки).

Згідно з договором іпотеки відповідач надав в іпотеку будинок. Будинок на підставі свідоцтва про право власності належить відповідачу на праві власності, ціна предмету іпотеки дорівнює 121 357 грн. 50 коп.

З довідки від 12 лютого 2015 року вбачається, що у будинку зареєстровані ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 (далі - особи) з права власності на об'єкт нерухомого майна або їх відчуження, а відповідач має у власності будинок.

За інформацією з реєстру прав власності на нерухоме майно від 03 лютого 2015 року у державному реєстрі відсутні відомості про наявність у осіб права власності на об'єкт нерухомого майна або їх відчуження а відповідач має у власності будинок, що є предметом іпотеки.

Встановивши зазначені обставини і визначивши відповідно до них правовідносини, суд вважає, що позовна заява не підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Вирішуючи питання про застосування норм матеріального права, суд виходив з такого.

З ч.1 ст.509 ЦК України вбачається, що зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Відповідно до ст.526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України.

Згідно ч.1 ст.638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

За ч.2 ст. 1050 ЦК України, в разі прострочення повернення чергової частини позики, позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, яка залишилася та сплати процентів, належних йому.

З вимог ч.1 ст.1054 ЦК України вбачається, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно ч.1 ст.1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позику у строк та в порядку, що встановлені договором.

З ч.1 ст.5 Закону України «Про іпотеку» вбачається, що предметом іпотеки можуть бути один або декілька об'єктів нерухомого майна за таких умов: нерухоме майно належить іпотекодавцю на праві власності або на праві господарського відання, якщо іпотекодавцем є державне або комунальне підприємство, установа чи організація; нерухоме майно може бути відчужене іпотекодавцем і на нього відповідно до законодавства може бути звернене стягнення; нерухоме майно зареєстроване у встановленому законом порядку як окремий виділений у натурі об'єкт права власності, якщо інше не встановлено цим Законом.

Відповідно до п.п. 1 п.1 Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» ( далі - Закон), який набув чинності 07 червня 2014 року протягом дії цього Закону не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із ст.4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно із ст. 5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов'язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об'єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; загальна площа такого нерухомого житлового майна (об'єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. метрів для квартири та 250 кв. метрів для житлового будинку.

Згідно п. 3 Закону, цей закон набирає чинності з дня його опублікування та втрачає чинність з дня набрання чинності законом, який врегульовує питання особливостей погашення основної суми заборгованості, вираженої в іноземній валюті, порядок погашення (урахування) курсової різниці, що виникає у бухгалтерському та/або податковому обліку кредиторів та позичальників, а також порядок списання пені та штрафів, які нараховуються (були нараховані) на таку основну суму заборгованості..

Відповідно до п. 4 Закону, протягом дії цього Закону інші закони України з питань майнового забезпечення кредитів діють з урахуванням його норм.

Застосовуючи зазначенні в рішенні нормативно-правові акти, беручи до уваги письмові докази, відмовляючи у позові за кожною вимогою суд виходить з таких мотивів.

Виходячи з системного аналізу наведених в рішенні норм ЦК України, Закону України «Про іпотеку», кредитного договору, договору іпотеки, суд констатує, що відповідачем, третьою особою зобов'язання за договорами належним чином не виконані, та ними такі обставини не заперечуються.

Станом на 30 вересня 2014 року третя особа має заборгованість - 20213,63 доларів США, яка складається з наступного: 13651,57 доларів США - заборгованість за кредитом; 2603,82 доларів США - заборгованість по процентам за користування кредитом; 671,94 доларів США - заборгованість по комісії за користуванням кредитом; 2305,35 доларів США - пеня за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором; 19,32 доларів США - штраф (фіксована частина); 961,63 доларів США - штраф (процентна складова).

Визначаючи право позивача на стягнення з відповідача заборгованості за кредитним договором, суд при цьому констатує таке.

Враховуючи положення п. 1, 3, 4 Закону та те, що будинок, який є предметом іпотеки використовується відповідачем, третьою особою, та членами їх сім'ї, як місце їх постійного проживання, у них відсутнє інше нерухоме житлове майно, площа предмету іпотеки не перевищує 250 кв. м., згода відповідачем на відчуження будинку не надана, тому на час розгляду справи судом не може бути звернуто стягнення, а особи виселені з будинку.

Разом з тим, суд зауважує, що з урахуванням норми п.3 Закону позивач має право на погашення заборгованості без звернення стягнення на будинок, або після врегулювання законом питання особливостей погашення основної суми заборгованості вираженої в іноземній валюті.

Вирішуючи питання про застосування норм процесуального права, суд виходив з такого.

З ч.1 ст.58 ЦПК України вбачається, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Згідно ч.1 ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставі своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Відповідно до ч.2 ст.60 ЦПК України, доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення.

Таким чином виходячи з наведених матеріальних та процесуальних норм, аналізуючи зібрані у справі докази кожен окремо, та всі в сукупності, суд вважає що в задоволенні позовної заяви слід відмовити в повному обсязі.

Керуючись ст.ст. 213-215 ЦПК України, суд,

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позовної заяви ПУБЛІЧНОГО АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА КОМЕРЦІЙНИЙ БАНК «ПРИВАТБАНК» до ОСОБА_2 про звернення стягнення на будинок та виселення - відмовити.

Рішення суду може бути оскаржене до апеляційного суду Одеської області через Іванівський районний суд Одеської області шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його отримання.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не було скасовано, набирає законної сили після розгляду апеляційної скарги.

СуддяО. О. Кравчук