Придніпровський районний суд м.Черкаси
Справа № 711/113/15-ц
З А О Ч Н Е Р І Ш Е Н Н Я
08 червня 2015 року Придніпровський районний суд м. Черкаси в складі:
головуючого судді: Казидуб О. Г.
при секретарі: Зайцевій О.І.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Черкаси справу за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Альфа-банк»,треті особи : ОСОБА_2 ,Інспекція з питань захисту права споживачів у Черкаській області про визнання договору споживчого кредитування недійсним та визнання неправомірними дій банківської установи щодо порушення прав споживача ,
Позивач звернувся до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства «Альфа-банк»,треті особи : ОСОБА_2 ,Інспекція з питань захисту права споживачів у Черкаській області про визнання договору споживчого кредитування недійсним та визнання неправомірними дій банківської установи щодо порушення прав споживача,вказуючи ,що 26.07.2008 р. ним було підписано з представником ЗАТ «Альфа-Банк» №700007932 договір споживчого кредитування на придбання легкового автомобіля марки Chery T11 Tiggo, який коштував в салоні ТОВ «Сі Ей АВТОМОТІВ» 82 828 грн. Відповідно до ст. 110 Цивільного кодексу України, Постанови №5 від 12.04.1996 р. Пленуму Верховного Суду України, Закону «Про захист прав споживачів" - «до відносин, які регулюються законом України "Про захист прав споживачів", належать зокрема ті, що виникають з договорів про надання фінансово-кредитних послуг, у тому числі про надання кредитів».Він - позивач, відповідно п.23 ст. 1 Закону України "Про захист прав споживачів" є споживачем за кредитним договором, тому що отримав споживчий кредит, що надається кредитором-банком (відповідачем) для задоволення особистих потреб, це підтверджується п. 2.4 кредитного договору, в якому зазначено, що сума кредиту призначена для придбання легкового автомобіля Chery T11 Tiggo 2008 року випуску. Відповідно ст.1 Закону "Про захист прав споживачів" споживчий кредит - кошти, що надаються кредитором (банком або іншою фінансовою установою) споживачеві на придбання продукції. Конституційний суд України, у своєму рішенні від 10.11.2011р. №15-рп/2011 (справа про захист прав споживачів кредитних послуг) висловив свою позицію з питань споживчих кредитів. Позиція Конституційного суду України викладена у резолютивній частині цього рішення: «В аспекті конституційного звернення положення пунктів 22, 23 статті 1, статті 11 Закону України „Про захист прав споживачів від 12 травня 1991 року № 1023XII з наступними змінами у взаємозвязку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору».Надання коштів за спірним кредитним договором відповідає всім ознакам споживчого кредиту, а саме: відповідач є банком, а позивач є споживачем, так як є фізичною особою, яка купує товар для особистих потреб, безпосередньо не пов'язаний з підприємницькою діяльністю або виконанням обов'язків найманого працівника. Продукція, що купується, тобто кредит, який є предметом договору, відповідає ознакам продукції передбаченим Законом «Про захист прав споживачів», оскільки правовідносини, породження яких є метою договору, регулюються вказаним Законом.07.12.2012 р. подав у відповідності до вимог Закону України «Про захист прав споживачів» на адресу начальника інспекції з питань захисту прав споживачів у Черкаській області скаргу на протиправні дії банківської установи щодо порушень прав споживача банківського кредиту. На початку лютого 2013 р. одержав нарочно письмовий лист-відповідь Інспекції з питань захисту прав споживачів у Черкаській області №19 від 04.01.2013 р. про результати перевірки його скарги, в якому вказано, що кредитний договір №700007932 від 26.07.2008 року укладено з суттєвими порушеннями законодавства про захист прав споживачів. З того часу, на його погляд, має обліковуватися термін позовної давності за вказаним позовом. Умови договору споживчого кредитування, які суперечать чинному законодавству наступні:
Відповідно до змісту ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання його стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, пятою та шостою статті 203 цього Кодексу саме в момент вчинення правочину. Згідно з ч. 1 ст. 638 та ч. 1 ст. 640 ЦК України договір є укладеним з моменту досягнення в належній формі згоди з усіх істотних умов договору. Ним не було досягнуто із відповідачем в належній формі усіх істотних умов договору споживчого кредитування в ході укладення та виконання вказаного правочину. Стосовно фактичних обставин справи, якими обґрунтовуються порушення права споживача фінансових послуг:
на початку липня 2008 року вирішив придбати для своєї сімї легковий автомобіль. З цією метою звернувся до своїх знайомих, які запропонували йому в свою чергу звернутися в салон автомобілів ТОВ «Сі Ей АВТОМОТІВ» (м. Черкаси). Один із менеджерів автосалону на імя ОСОБА_3 вказав на можливість швидкого оформлення споживчого кредиту на придбання легкового автомобіля через ЗАТ «Альфа-Банк», представництво якого на той момент якраз відкривалося в м. Черкаси по вул. Сумгаїтська (офісне приміщення супермаркету «Фуршет»). З метою одержання споживчого кредиту разом зі своєю дружиною ОСОБА_2 вирушив до приміщення магазину «Фуршет», де знаходився офіс Черкаського обласного відділення ВАТ «Альфа-Банк».
У відповідності до ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.
Частиною 1 ст. 1054 ЦК України визначено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.
Відповідно до ст. 204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.
Згідно ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір ( оферти ) і прийняття пропозиції ( акцепту ) другою стороною.
Згідно вимог ЦК України, кредитні відносини здійснюються на підставі кредитного договору, що укладається між кредитором і позичальником у письмовій формі. У кредитному договорі передбачається мета, сума і строк кредиту, умови і порядок його видачі і погашення, види забезпечення зобов'язань позичальника, відсоткові ставки, порядок плати за кредит, обов'язки, права і відповідальність сторін щодо видачі та погашення кредиту.
В той день (на дату укладення договір) у нього з собою взагалі не було жодних окулярів, а тому не міг розбірливо прочитати умови договору, які були написані дрібним шрифтом. До того ж за ним в черзі до менеджера Альфа-Банку стояло декілька осіб, які також поспішали оформити документи на придбання кредитних автомобілів у ТОВ «Сі Ей АВТОМОТІВ».
Згідно ч.1 ст. 229 ЦК України - якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом. Він є економістом чи фахівцем в галузі фінансового права, а також не можу чітко розуміти відмінності між різними видами кредитування, дійсний зміст різних договорів кредитування (в томі числі, у валюті та у гривні), відмінності між вказаними видами споживчого кредитування, є правові підстави для визнання недійсним в цілому договору споживчого кредитування №700007932.
Позивач ОСОБА_1 позов підтримав та просив його задовольнити в повному обсязі.
Представник третьої особи Інспекції з питань захисту прав споживачів у Черкаській області за довіреністю ОСОБА_5І підтримав позовні вимоги ОСОБА_1 та наголосив на правомірності висновків перевірки кредитної справи №700007932 від 26.07.2008 р., які викладені в листі Інспекції №19 від 04.01.2013 р., стосовно виявлених порушень під час оформлення споживчого кредитування. Вказав на невідповідність договору споживчого кредитування вимогам статей 4, 11, 15, 18 Закону України Про захист прав споживачів , рішення Конституційного Суду України від 10.11.2011р. №15-рп/2011, через наявність двозначних положень у договорі про валюту кредитування, відсутність даних про ознайомлення позивача із запропонованою схемою валютного кредитування, наявності у договору пункту (12) про третейське вирішення цивільного спору, а також суттєвих розбіжностей між змістом договору та платіжними документами щодо перерахунку відповідачем коштів у національній валюті на рахунок фірми-продавця автомобіля.
Представник відповідача ПАТ «Альфа-банк» на неодноразові виклики в судове засідання не з'явився ,хоч про дату, час та місце судового слухання вказаної цивільної справи був повідомлений належним чином та не повідомив щодо причин своєї відсутності протягом всього розгляду даної цивільної справи. Ухвалою суду від 29.04.2015 року представник відповідача був зобовязаний з'явитися в судове засідання з оригіналами та копіями матеріалів кредитної справи від 26.07.2008 року №700007932 та судом явку представника визнано обов»язковою для надання пояснень по суті заявленого позову, однак представник відповідача не з'явився та не надав до суду запитуваних документів з матеріалів кредитної справи. В судовій ухвалі відповідача було попереджено, що в разі ненадання запитуваних документів розгляд цивільного спору буде проводитися за наявними у справі доказами. відповідачем було надано до суду письмові заперечення проти позову ОСОБА_1, в яких ПАТ «Альфа-банк» не погодився із доводами позивача з приводу недійсності договору споживчого кредитування та заперечував проти призначення судово-почеркознавчої експертизи, натомість наполягав на проведенні судово-психіатричної експертизи позивача.
Третя особа : ОСОБА_2 в судове засідання не з»явилася ,хоч і була належним чином повідомлена про час ,місце дату слухання справи,причини не явки суду невідомі,повернувся конверт за терміном зберігання.
Свідок ОСОБА_6 пояснив суду, що він працював у ПАТ «Альфа-банк» у 2009 році, повідомив про обставини щодо добровільної передачі позивачем у 2009 році автомобіля марки «Chery T11 Tiggo» в рахунок погашення кредитної заборгованості. Свідок повідомив суду щодо доброго технічного стану автомобіля, який було реалізовано з дозволу позивача. Свідок пояснив, що відповідач запропонував позивачу добровільно реалізувати автомобіль в рахунок погашення кредитної заборгованості, під умови повного списання прострочених процентів та нарахованої пені за невиконання позивачем кредитних зобовязань. Зі слів свідка, всі документи щодо списання простроченої заборгованості за процентами та пенею мали знаходитися в іншого представника відповідача ОСОБА_7, при цьому переважна більшість споживчих кредитів на придбання автомобілів у той час надавалася в національній валюті - гривні.
Суд, заслухавши позивача ОСОБА_1, представника позивача ОСОБА_1 за договором адвоката ОСОБА_4 , представник третьої особи Інспекції з питань захисту прав споживачів у Черкаській області за довіреністю ОСОБА_5І, пояснення свідка ОСОБА_6, вивчивши та дослідивши письмові матеріали справи,вважає, що позов підлягає до задоволення з наступних підстав.
Як передбачено ст. 3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України (ст. 4 ЦПК).
Відповідно до положень ст. ст. 11, 60 ЦПК України, кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. Обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Докази надаються сторонами та іншими особами, що беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.
Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування (ч. ч. 2, 3 ст. 58 ЦПК України). Крім того, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування (ч. 2 ст. 59 ЦПК України).
Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Згідно ч.2 ст. 64 ЦПК України письмові докази, як правило, подаються в оригіналі. Якщо подано копію письмового доказу, суд за клопотанням осіб, які беруть участь у справі, має право вимагати подання оригіналу.
Суд бере до уваги, що ПАТ «Альфа-банк» не надав до суду оригіналів письмових доказів на спростування вказаних в позовній заяві обставин щодо підписання позивачем договору споживчого кредитування, що суперечить вимогам Закону України «Про захист прав споживачів».
В судовому засіданні встановлено, що дійсно - 26.07.2008 р. позивачем підписано з представником ЗАТ «Альфа-Банк» №700007932 договір споживчого кредитування на придбання легкового автомобіля марки Chery T11 Tiggo, який реалізовувався в салоні ТОВ «Сі Ей АВТОМОТІВ». Незадовго до цього 24.07.2008 р. позивач уклав із автодилером ТОВ «Сі Ей АВТОМОТІВ» договір №214127-467 на придбання легкового автомобіля марки Chery T11 Tiggo, 2008 р.в., згідно якого сторони погодили ціну транспортного засобу в розмірі 82 828,00 грн., що підтверджується одержаним позивачем рахунком від 24.07.2008 р.
Відповідно до ст. 110 Цивільного кодексу України, Постанови Пленуму Верховного Суду України №5 від 12.04.1996 р. та Закону «Про захист прав споживачів" до відносин, які регулюються законом України "Про захист прав споживачів", належать зокрема ті, що виникають з договорів про надання фінансово-кредитних послуг, у тому числі про надання кредитів.
Відповідно ст.1 Закону "Про захист прав споживачів" споживчий кредит - кошти, що надаються кредитором (банком або іншою фінансовою установою) споживачеві на придбання продукції.
Відповідно п.23 ст. 1 Закону України "Про захист прав споживачів" є споживачем за кредитним договором, тому що отримав споживчий кредит, що надається кредитором-банком (відповідачем) для задоволення особистих потреб, це підтверджується п. 2.4 кредитного договору, в якому зазначено, що сума кредиту призначена для придбання легкового автомобіля Chery T11 Tiggo 2008 року випуску.
Конституційний суд України, у своєму рішенні від 10.11.2011р. №15-рп/2011 (справа про захист прав споживачів кредитних послуг) висловив свою позицію з питань споживчих кредитів. Позиція Конституційного суду України викладена у резолютивній частині цього рішення: «В аспекті конституційного звернення положення пунктів 22, 23 статті 1, статті 11 Закону України „Про захист прав споживачів від 12 травня 1991 року № 1023XII з наступними змінами у взаємозвязку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору».
Суд вважає, що отримання позивачем кредитних коштів за спірним договором №700007932 відповідає всім ознакам споживчого кредиту, а саме: відповідач є банком, а позивач є споживачем, так як є фізичною особою, яка придбала автомобіль для особистих потреб, безпосередньо не пов'язаний з підприємницькою діяльністю, або виконанням обов'язків найманого працівника. Продукція, що купується, тобто кредит, який є предметом договору, відповідає ознакам продукції передбаченим Законом «Про захист прав споживачів», оскільки правовідносини, породження яких є метою договору, регулюються вказаним Законом.
Відповідно до змісту ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання його стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, пятою та шостою статті 203 цього Кодексу саме в момент вчинення правочину.
Відповідно до ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.
В матеріалах цивільної справи наявний лист Інспекції з питань захисту прав споживачів у Черкаській області №19 від 04.01.2013 р. про результати перевірки скарги ОСОБА_1, в якому вказано, що кредитний договір №700007932 від 26.07.2008 року укладено з суттєвими порушеннями законодавства про захист прав споживачів. В цьому листі, зокрема, вказано, що спеціалістами Інспекції проаналізовано зазначений договір та встановлено, що в ньому в порушення вимог п.4.6. ч.4 ст.11 Закону України Про захист прав споживачів не вказано право споживача на дострокове повернення кредиту та не зазначені умови дострокового розірвання договору.
· наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов'язаннями споживача;
· варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги;
· можливість дострокового повернення кредиту та його умови;
· переваги та недоліки пропонованих схем кредитування.
Відповідно до п.2.4. Вищевказаної Постанови НБУ №168 банки зобов'язані отримати письмове підтвердження споживача про ознайомлення з вищенаведеною інформацією.
Суд бере до уваги, що у відповідності до ст. 15 Закону України «Про захист прав споживачів» споживач має право на одержання необхідної, доступної та достовірної інформації про товари, яка б забезпечувала можливість їх компетентного вибору, а продавець зобов'язаний своєчасно надати її. Відповідно до ч. 2 ст.11 цього Закону та п. 2.1 Правил № 168 банки зобов'язані перед укладанням кредитного договору надати споживачу в письмовій формі інформацію про умови кредитування, а також орієнтовну сукупну вартість кредиту. Відповідно до п. 2.4 Правил, банки зобов'язані отримати письмове підтвердження споживача про ознайомлення з вищевказаною інформацією, проте відповідач не надав їй як споживачу (позичальнику) для ознайомлення дану інформацію, а також орієнтовну сукупну вартість кредиту перед укладанням кредитного договору, це стало би підставою для її відмови від укладання даного кредитного договору та отримання кредиту.
Разом з тим, в матеріалах даної цивільної справи відсутні письмові докази підтвердження позивача про ознайомлення з наведеною інформацією, що стосується захисту прав споживача фінансових послуг.
При цьому позивач пояснює, що на момент укладення спірного договору відповідач запропонував йому підписати документи на оформлення споживчого кредиту в національній валюті на суму 82 828 грн. для придбання легкового автомобіля, згідно виставленого рахунку ТОВ «Сі Ей АВТОМОТІВ». Жодних схем валютного кредитування на момент придбання автомобіля й оформлення спірного правочину йому не було запропоновано для ознайомлення.
На думку суду, невиконання цієї вимоги є порушенням приписів п. 4 ч. 1 ст. 4 Закону України «Про захист прав споживачів» в частині надання повної та достовірної інформації стосовно банківського продукту.
Відповідачем не доведено, що позивача в належній формі було попереджено про ризики валютного чи гривневого споживчого кредитування, не вказано про наслідки можливого зростання валютного курсу дол. США.
З досліджених в судовому засіданні окремих копій платіжних квитанцій про сплату кредитної заборгованості слідує, що позивач протягом 2008-2009 років вносив на погашення споживчого кредиту платежі в національній валюті, які відповідач зараховував в рахунок погашення кредитної заборгованості.
Відповідно до ч.4 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» забороняється у будь-який спосіб ускладнювати прочитання споживачем тексту детального розпису сукупної вартості споживчого кредиту, зазначеного у договорі про надання споживчого кредиту або у додатку до такого договору, у томі числі шляхом друкування його кеглем, меншим за кегель шрифту основного тексту.
Згідно п.14 ст.1 Закону України Про захист прав споживачів нечесна підприємницька практика - будь-яка підприємницька діяльність або бездіяльність, що суперечить правилам, торговим та іншим чесним звичаям та впливає або може вплинути на економічну поведінку споживача щодо продукції.
На думку суду, наявність у спірному правочині двозначних за правовим характером та змістом положень щодо дійсної валюти кредитування, невизначеність порядку розрахунків за придбаний товар ускладнює прочитання та розуміння споживачем суті договору №700007932, а також усвідомлення сукупної вартості споживчого кредиту, а отже, свідчить про використання відповідачем нечесної підприємницької практики.
Окрім того, пункт 4 ч. 5 ст. 11, чч. 12, пункт 3 ч. 3 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачають, що продавець (виконавець, виробник) не повинен включати до договорів зі споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживачу, а також встановлення жорстких обов'язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця. До договорів зі споживачами про надання кредиту застосовуються положення Закону про несправедливі умови в договорах, згідно з якими заборонено встановлювати дискримінаційні стосовно споживача правила зміни відсоткової ставки.
Частина 6 ст. 19 цього Закону передбачає, що правочини, здійснені з використанням нечесної підприємницької практики, є недійсними.
В судових засіданнях відповідач не пояснив економічну складову та доцільність здійснення в ході споживчого кредитування обмінних операції з переведення доларів США, які належать банківській установі, у національну валюту гривні, які теж належать цій банківській установі, а також яким чином запропонована схема відповідає інтересам споживача фінансових послуг (позивача). В кредитному договорі відсутні будь-які застереження щодо валютних ризиків, які відповідач несе як споживач,відповідач не надав позивачу інформації щодо методики, яка використовується ним для визначення валютного курсу, комісій, пов'язаних з конвертацією валюти платежу у валюту, зобов'язання під час погашення заборгованості за кредитом.
На думку суду, наведений відповідачем спосіб розрахунку за споживчим кредитом є підставою для стягнення із позивача валютних коштів за фактично гривневим платежем, який здійснено на користь продавця автомобіля.
Суд зауважує, що згідно вимог п.1.38 ст.1 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні», а також п.п. 4.2., 4.3. Порядку реєстрації, опломбування та застосування реєстраторів розрахункових операцій із купівлі-продажу іноземної валюти», затвердженого наказом ДПА України від 12.02.2004 р. №87, зареєстрованого в Мінюсті 20.02.2004 р. за №234/8833, підтвердженням видачі кредитних коштів в іноземній валюті, а не гривні можуть бути такі документи: 1) заява про видачу готівки, де повинен поставити підпис клієнт; 2) квитанція про обмінну операцію з іноземною валюти у гривню; 3) платіжне доручення на проведення з перерахування коштів на інший рахунок від імені клієнта, якщо банк сам перераховує кошти на рахунок іншого закладу.
Однак, на неодноразові запити суду відповідачем не надано для дослідження оригіналів заявки на обмін валюти від 26.07.2008 р., справжність якої заперечується позивачем, а також інших обмінних платіжних документів (зокрема, меморіального валютного ордеру).
Хартією захисту споживачів, схваленою Резолюцією Консультативної ОСОБА_8 Європи від 17 травня 1973 року за №543, зокрема, передбачається, що надання товарів чи послуг, у тому числі у фінансовій галузі, не має здійснюватися за допомогою прямого чи опосередкованого обману споживача. (Рішення Конституційного суду України, 10.11.2011 року №15- рп/2011, справа № 1-26/2011).
Відповідно до ст. 230 Цивільного кодексу України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. При укладені кредитного договору істотне значення має дійсний (фактичний) розмір процентів, дійсний розмір платежів по кредиту, сукупна вартість кредиту і т.п.
Згідно ч.1 ст. 229 ЦК України - якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом.
Реєстрація обтяжень рухомого майна та припинення обтяження рухомого майна в державному реєстрі обтяжень рухомого майна здійснюється відповідно до Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень», Порядку ведення Державного реєстру обтяжень рухомого майна.
Відповідно до ст. 43 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень», відомості про припинення обтяження реєструються держателем або реєстратором Державного реєстру на підставі заяви обтяжувача, в якій зазначаються реєстраційний номер запису, найменування боржника, ідентифікаційний код боржника в Єдиному державному реєстрі підприємств та організацій України чи індивідуальний ідентифікаційний номер боржника в Державному реєстрі фізичних осіб - платників податків та інших обов'язкових платежів та інформація про припинення обтяження. Заяви про виникнення, зміну, припинення обтяжень та про звернення стягнення на предмет обтяження підписуються обтяжувачем . Як вбачається, обтяжувачем у записі від 29.07.2008 р. є Публічне акціонерне товариство «Альфа-Банк»,в тому, єдиним належним суб'єктом подання заяви про обтяження рухомого майна на адресу реєстратора є вищезазначена банківська установа, якій законом надано право щодо здійснення реєстрації відомостей про обтяження шляхом подання відповідної заяви до Державного реєстру.
Відповідно до ст. 593 ЦК України, право застави має прохідний характер від основного зобов'язання і є дійсним до припинення основного зобов'язання або до закінчення строку дії договору застави.
Відповідно до ч. 12. ст. 10 Закону „Про захист прав споживачів - якщо після укладення договору стане очевидним, що послуги, зважаючи на їх ціну (вартість) та характеристики або інші обставини, явно не задовольнятимуть інтереси або вимоги споживача, виконавець зобов'язаний негайно повідомити про це споживача.
Позивач у своєму позові вказує, та підтвердив в судовому засіданні,що відповідач з початку фінансово-економічної кризи не направляв на адресу позичальника попередження про необхідність збільшення ставки споживчого кредитування, у звязку із значним зростанням курсу іноземної валюти по відношенню до гривні.
В зв»язку неможливістю виконати в повній мірі кредитний договір №700007932 ОСОБА_1 С.М.09.12.2009 р. укладено із відповідачем договір доручення на продаж автомобіля марки Chery T11 Tiggo 2008 року випуску. З досліджених матеріалів справи випливає, що автомобіль марки Chery T11 Tiggo, 2008 р.в., державний №СА0949АТ було виставлено на продаж та реалізовано відповідачем за національну валюту, що підтверджується висновком про вартість майна, який виконано 15.01.2010 р. ТОВ Кволітас, та показами свідка ОСОБА_6, який підтвердив гривневу схему споживчого кредитування та надав покази стосовно умов добровільної передачі позивачем автомобіля в рахунок списання нарахованих неустойки та процентів.
Відповідачем не спростовано доводи позивача, що після продажу автомобіля марки Chery T11 Tiggo, який був предметом споживчого кредитування, відповідач не повідомив ОСОБА_1 про дійсну ціну продажу предмету застави, не вказав, яка сума коштів та в якій валюті була виручена від продажу автомобіля.
В листі від 26.01.2010 р. відповідач повідомив позивача про свою відмову у вирішенні питання щодо внесення уточнень до діючого кредитного договору №700007932 в частині визначення валюти кредиту, встановлення порядку погашення заборгованості, та як наслідок зменшення нарахування сум по сплаті пені й штрафних санкцій за прострочення виконання грошового зобовязання.
Згідно з положеннями п.п. 5, 6 ч.3 ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачено, що у випадку, якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнане недійсним.
В даному випадку вимога про нарахування та сплату неустойки за договором споживчого кредиту в сумі 1980648,26 грн., яка є явно завищеною, не відповідає передбаченим у п. 6 ч. 1 ст.3, ч. 3 ст. 509, ч. 1,2 ст. 627 ЦК України засадам справедливості, добросовісності, розумності як складовим елементам загального конституційного принципу верховенства права. Наявність у кредитора можливості стягувати зі споживача надмірні грошові кошти як неустойку спотворює її дійсне значення, оскільки із засобу розумного стимулювання боржника виконувати основне грошове зобов'язання, неустойка перетворюється на несправедливо непомірний тягар для споживача та джерело отримання невиправданих додаткових прибутків кредитора.
Такий висновок Конституційного Суду України узгоджується з положеннями Резолюції ОСОБА_8 ООН "Керівні принципи для захисту інтересів споживачів" від 09 квітня 1985 року №39/248, в якій наголошено: визнаючи, що споживачі нерідко перебувають у нерівному становищі з точки зору економічних умов, рівня освіти та купівельної спроможності, принципи захисту інтересів споживачів мають, зокрема, за мету сприяти країнам у боротьбі зі шкідливою діловою практикою усіх підприємств на національному та міжнародному рівнях, яка негативно позначається на споживачах.
Конституційний Суд України у своєму рішенні зазначив, що захист від цих зловживань базується на положеннях законодавства, зокрема, ч. 3 ст. 551 ЦК України.
Наведені дії відповідача як банківської установи щодо стягнення завищеної неустойки явно порушують права споживача, вказують на порушення принципів розумності та добросовісності, а тому визнаються судом незаконними.
Введення до змісту договору №700007932 пункту 12, яким надано можливість розгляду спорів з приводу виконання кредитних зобовязань в постійно діючому третейському суді Всеукраїнської громадської організації «Всеукраїнський фінансовий союз», суперечить пункту 14 ст.6 Закону України «Про третейські суди», згідно якого третейські суди в порядку, передбаченому цим Законом, не можуть розглядати справи, що стосуються захисту прав споживачів, у тому числі споживачів послуг банку (кредитної спілки), оскільки розгляд таких справ не належить до компетенції третейських судів.
За положеннями ч.2 ст.12 Закону України «Про третейські суди» при вказівці у третейській угоді на конкретний постійно діючий третейський суд регламент третейського суду розглядається як невідємна частина третейської угоди.
Але , відповідачем не доведено в судовому засіданні та не надано належних доказів, що під час укладення спірного правочину позивача було ознайомлено зі змістом регламенту третейського суду - Всеукраїнської громадської організації «Всеукраїнський фінансовий союз», адже позивач заперечує факт підписання документів щодо ознайомлення з третейською угодою та надання згоди на передачу вирішення спорів за споживчим кредитом до третейського суду.
А тому, враховуючи вищевикладене ,суд вважає , що позов знайшов своє підтвердження в судовому засіданні та підлягає до задоволення,а тому у зв'язку із задоволенням позовних вимог ОСОБА_1 про визнання кредитного договору недійсним слід застосувати наслідки недійсності правочину, передбачені ст. 216 ЦК України, а саме: зобов'язати сторони повернути одна одній одержані кошти та матеріальні блага за наслідками договору споживчого кредитування №700007932 від 26.07.2008 р.
Також, суд вважає , за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача судові витрати в прибуток держави ,судовий збір в розмірі 243грн.60коп.
А тому на підставі вищевикладеного, з урахуванням зібраних у справі письмових доказів, суд вважає, що позов підлягає до задоволення.
На підставі ст. ст. 203,215,216,223,229 ЦК України, Закону України „Про захист прав споживачів , Постанови Пленуму Верховного Суду України № 5 від 12.04.1996 року „Про практику розгляду цивільних справ за позовами про захист прав споживачів керуючись ст. ст. 8, 10, 11, 60, 88, 212, 213, 215, 223--226 ЦПК України суд, -
Позов ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Альфа-банк»,треті особи : ОСОБА_2 ,Інспекція з питань захисту права споживачів у Черкаській області про визнання договору споживчого кредитування недійсним та визнання неправомірними дій банківської установи щодо порушення прав споживача - задовольнити.
Визнати неправомірними дії Публічного акціонерного товариства «Альфа-Банк» щодо порушення прав споживачів фінансових послуг - ОСОБА_1.
Визнати недійсним з моменту укладення договір споживчого кредитування № 700007932 від 26.07.2008 року між ОСОБА_1 та ПАТ «Альфа-Банк» на придбання легкового автомобіля марки Chery T I I Tiggo,2008року випуску.
Зобов»язати сторони - ОСОБА_1 та ПАТ «Альфа Банк» привести в початковий стан ,тобто повернути одержане сторонам за наслідками недійсного договору споживчого кредитування від 26.07.2008р. №700007932.
Стягнути з до Публічного акціонерного товариства «Альфа-банк» в прибуток держави судовий збір 243грн.60коп.
Рішення може бути оскаржене до Черкаського апеляційного суду Черкаської області через суд першої інстанції на протязі 10 днів.

Заява про перегляд заочного рішення може бути подано відповідачем протягом десяти днів з дня отримання копії рішення.

Головуючий: ОСОБА_3