Дата документу Справа №
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
Є.У. № 310/3471/15-ц Головуючий у 1-й інстанції: Полянчук Б.І.
Провадження № 22-ц/778/4387/15 Суддя-доповідач: ОСОБА_1
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 липня 2015 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з цивільних справ апеляційного суду Запорізької області у складі:

Головуючого: Крилової О.В.

Суддів: Трофимової Д.А.

ОСОБА_2

При секретарі: Мельник З.П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 04 червня 2015 року по справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 про виписку,

ВСТАНОВИЛА:

У квітні 2015 року ОСОБА_3 звернувся до суду з вищевказаним позовом, в обґрунтування якого зазначав, що кімната № 2 в будинку № 40 по вул. Котовського в м. Бердянську Запорізької області є його приватною власністю на підставі договору купівлі-продажу частини гуртожитку від 19.08.2014 року. Його право власності зареєстровано в Державному реєстрі майнових прав на нерухоме майно 19.08.2014 року.

Після придбання кімнати за вказаною адресою була зареєстрована його дружина ОСОБА_7 У Бердянському міському відділі державної міграційної служби України в Запорізькій області йому стало відомо, що в належній йому кімнаті також зареєстровані відповідачі без жодних правових підстав. Фактично вони проживають в кімнаті № 6 по вул. Котовського, 40, у м. Бердянську і жодного відношення до кімнати позивача не мають.

Позивач неодноразово вимагав від відповідачів перепрописатися по фактичному місцю проживання, але останні в добровільному порядку виписуватися не бажають.

Посилаючись на зазначені обставини, позивач просив суд виписати відповідачів із кімнати № 2 в будинку № 40 по вул. Котовського в м. Бердянську Запорізької області та стягнути з них судові витрати.

Рішенням Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 04 червня 2015 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із рішенням суду, ОСОБА_3 05.06.2015 року подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне зясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги, стягнути з відповідачів судові витрати. Також в апеляційній скарзі ОСОБА_3 просить апеляційний суд стягнути з відповідача ОСОБА_4 на його користь в рахунок відшкодування моральної шкоди 1 000 грн.

08.06.2015 року ОСОБА_3 подав доповнення до апеляційної скарги від 05.06.2015 року, в яких просить внести доповнення до апеляційної скарги у вигляді позовної вимоги: у відповідності до ч. 1 ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» ухвалити рішення про визнання відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням - кімнатою № 2 в будинку № 40 по вул. Котовського в м. Бердянську Запорізької області.

Заслухавши у судовому засіданні суддю-доповідача, пояснення учасників процесу, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню з наступних підстав.

Згідно п. 1 ч. 1 ст. 307 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право постановити ухвалу про відхилення апеляційної скарги і залишення рішення без змін.

Відповідно ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Згідно ч. 1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Таким чином, судова колегія перевіряє зазначене рішення суду першої інстанції у межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, позивачу на підставі договору купівлі-продажу частки гуртожитку від 19.08.2014 року належить на праві спільної часткової власності 3/20 частки гуртожитку за адресою: Запорізька область, м. Бердянськ, вул. Котовського, 40. За договором відчужується кімната № 2. (а.с. 6-7, 8-9).

Згідно виписки з реєстраційних карток громадян (членів ОК «РТС») ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 зареєстровані в ІНФОРМАЦІЯ_1, к. 2, а фактично проживають в ІНФОРМАЦІЯ_1, к. 6 (а.с. 5).

Реєстрація відповідачів по вул. Котовського, 40, к. 2 в м. Бердянську також підтверджується повідомленням Бердянського МВ УДМС у Запорізькій області (а.с. 21-23).

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_3 оспорював прописку відповідачів у належній йому нерухомості.

Відмовляючи у задоволені позову, суд першої інстанції виходив із того, що вимоги про виписку не можуть бути задоволені, оскільки не є належним способом захисту, не відповідають вимогам чинного законодавства, зазначивши, що інститут прописки на теперішній час ліквідовано.

З таким висновком суду погоджується колегія суддів, оскільки він ґрунтується на матеріалах справи та відповідає вимогам законодавства.

Так, Конституційний Суд України 14 листопада 2001 року визнав інститут прописки неконституційним (Рішення Конституційного Суду України у справі за конституційним поданням 48 народних депутатів України щодо відповідності Конституції України (конституційності) положення підпункту 1 пункту 4 Положення про паспортну службу органів внутрішніх справ, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України (справа щодо прописки) № 15-рп/2001 від 14.11.2001р.).

Законом України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» № 1382-IV від 11 грудня 2003 року була введена реєстрація за місцем проживання або місцем перебування.

Згідно ст. 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання.

Відповідно до ст. 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження.

Відповідно до п. 15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 01 листопада 1996 року № 9 «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя» при розгляді спорів про право користування жилим приміщенням необхідно брати до уваги, що ст. 33 Конституції гарантує кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, свободу пересування та вільний вибір місця проживання. Це означає, що наявність чи відсутність прописки самі по собі не можуть бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилась туди як член сім'ї наймача (власника) приміщення, або ж для відмови їй у цьому.

У відповідності до вимог ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» № 1382-IV від 11 грудня 2003 року зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі: заяви особи або її законного представника; судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою; свідоцтва про смерть; паспорта або паспортного документа, що надійшов з органу державної реєстрації актів цивільного стану, або документа про смерть, виданого компетентним органом іноземної держави, легалізованого в установленому порядку; інших документів, які свідчать про припинення: підстав для перебування на території України іноземців та осіб без громадянства; підстав для проживання або перебування особи у спеціалізованій соціальній установі, закладі соціального обслуговування та соціального захисту; підстав на право користування житловим приміщенням. Зняття з реєстрації здійснюється в день звернення особи.

Виходячи зі змісту зазначеної норми права, поняття «зняття з реєстрації» нерозривно пов'язане з поняттям «житлові права» (право власності на житлове приміщення, право користування житловим приміщенням, визнання особи такою, що втратила таке користування, виселення із займаного приміщення та інше).

У зв'язку із цим, відповідно до ст. 16 ЦК України зняття особи з реєстрації можливе лише при вирішенні спору про житлові права. При цьому необхідно врахувати, що відповідно до ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку взаємопов'язане і залежать від вирішення питання про житлові права особи, які регулюються нормами житлового і цивільного законодавства (ст.ст. 71, 72, 156 ЖК України, ст. 405 ЦК України).

Таким чином, зняття з реєстрації може бути здійснено на підставі рішення суду виключно про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою.

Виходячи з того, що Закон України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, повязані із зняттям з реєстрації місця проживання, вбачається, що положення ст. 7 цього Закону підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких повязані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання.

Отже, вирішення питання про зняття з реєстраційного обліку без вирішення у встановленому законом порядку з дотриманням положень ст. 11 ЦПК України питання про наявність чи відсутність у особи житлових прав не є належним способом захисту.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що суд не мотивував своє рішення, не оцінив докази на підтвердження права власності позивача на нерухоме майно є безпідставними.

Суд першої інстанції, в межах заявлених вимог, повно та всебічно дослідив обставини справи, дав належну оцінку доказам, які надали сторони, дійшов правильного, обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення позову про виписку відповідачів.

Доводи апеляційної скарги про відсутність відповідача ОСОБА_6 під час судового засідання без поважних причин не впливають на правильність висновків суду по суті спору, як і доводи стосовно того, що відповідач ОСОБА_4 образливо висловився в адресу приватного нотаріуса, який посвідчував договір купівлі-продажу, а після судового засідання образив дружину позивача, чим спричинив позивачу та його дружині моральну шкоду.

Щодо вимог апеляційної скарги ОСОБА_3 про стягнення з відповідача ОСОБА_4 на його користь в рахунок відшкодування моральної шкоди 1 000 грн., визнання відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням - кімнатою № 2 в будинку № 40 по вул. Котовського в м. Бердянську Запорізької області, то ці вимоги не були заявлені в суді першої інстанції. Цивільний процесуальний Кодекс України виключає можливість апеляційного суду скасувати рішення, після чого вирішити справу як суд першої інстанції по тим вимогам, що не були заявлені в суді першої інстанції.

Інші доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, оскільки є повторенням обставин, якими позивач обґрунтовував свої позовні вимоги, всебічна оцінка яким була дана судом першої інстанції, і зводяться лише до особистої незгоди з висновками суду щодо їх оцінки.

Решта доказів та обставин, на які посилається ОСОБА_3 в апеляційній скарзі, були предметом дослідження суду першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом були дотримані норми матеріального і процесуального права.

Отже колегія суддів дійшла висновку, що, відмовляючи в задоволенні позову, суд правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, у результаті чого ухвалив законне і обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права, а тому підстав для його скасування немає.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313 - 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 04 червня 2015 року по цій справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: