АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/2723/15 Справа № 209/421/14-ц Головуючий у 1 й інстанції - Ковальова А. Б. Доповідач - Петешенкова М.Ю.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 березня 2015 року м. Дніпропетровськ

16 березня 2015 року Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області в складі:

головуючого - Петешенкової М.Ю.

суддів - Пономарь З.М., Черненкової Л.А.,

при секретарі - Яловій Ю.О.

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Дніпропетровську апеляційну скаргу комунального підприємства Дніпродзержинської міської ради «Комунальник» на рішення Дніпровського районного суду м.Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 10 грудня 2014 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до комунального підприємства Дніпродзержинської міської ради «Комунальник» про визнання незаконним та скасування наказу, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди, -

В С Т А Н О В И В:

У січні 2014 року позивач звернулася до суду з уточненим в ході розгляду справи позовом про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, компенсацію за заподіяну моральну шкоду та витрати на правову допомогу. В обґрунтування позовних вимог посилалася на те, що з 09 грудня 2011 року до 29 лютого 2012 року займала посаду юрисконсульта КП Дніпродзержинської міської ради «Комунальник» на 0,5 ставки, а з 01 березня 2012 року переведена на повний робочий день. В період з 28 серпня 2013 року по 24 грудня 2013 року перебувала у декретній відпустці. Наказом № 71-к від 31 грудня 2013 року вона була звільнена з роботи на підставі п.1 ст. 36 КЗпП України за згодою сторін.

Вважає, що звільнення проведено з порушенням норм діючого законодавства, а наказ про звільнення є таким, що підлягає скасуванню, оскільки одразу ж після виходу на роботу 24 грудня 2013 року їй було повідомлено про необхідність написання заяви про звільнення, посилаючись на катастрофічну нехватку грошей на підприємстві, внаслідок чого затримується виплата заробітної плати, через що на підприємстві був укладений договір про надання юридичних послуг з юридичною фірмою. З цією пропозицією вона категорично не погодилася, згоди та заяви на звільнення не подавала, з наказом про звільнення ознайомлена не була, однак 31 грудня 2013 року їй видали трудову книжку із записом про звільнення, але без підпису директора. Вважає, її звільнення з роботи незаконним і відповідач повинний поновити її на роботі та виплатити середній заробіток за час вимушеного прогулу.

Зазначає, що дії відповідача завдали їй моральної шкоди, яка полягає в позбавленні її засобів для існування, негативно вплинуло на її стан здоров'я, в неї зник апетит, з'явилося безсоння, через що вона вимушена була звернутися до лікаря та приймати ліки. Кірм того, вона постійно обмірковує питання про працевлаштуватися, оскільки звільнення відбулося раптово, без будь-яких законних підстав, що спричинило їй значні моральні страждання, які оцінює у 10 000 грн.

Рішенням Дніпровського районного суду м.Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 10 грудня 2014 року позовні вимоги ОСОБА_2 задоволені частково (а.с.103-106).

Визнано незаконним та скасовано наказ про звільнення ОСОБА_2 №71-к від 31 грудня 2013 року по п.1 ст.36 КЗпП України за згодою сторін.

Поновлено ОСОБА_2 на роботі юрисконсультом в КП Дніпродзержинської міської ради «Комунальник».

Стягнути з КП Дніпродзержинської міської ради «Комунальник» на користь ОСОБА_2 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 01 січня 2014 року по день поновлення на роботі за 236 днів у розмірі 36060 грн.

Стягнуто з КП Дніпродзержинської міської ради «Комунальник» на користь ОСОБА_2 заподіяну моральну шкоду в сумі 5000 грн.

В іншій частині позову відмовлено.

Стягнуто з КП Дніпродзержинської міської ради «Комунальник» на користь ОСОБА_2 понесені позивачем витрати на правову допомогу в сумі 3000 грн. та судовий збір на користь держави судовий збір в сумі 243,60 грн.

Не погоджуючись із рішенням суду, КП Дніпродзержинської міської ради «Комунальник» подало апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального, просило скасувати рішення суду та ухвалити нове про відмову у задоволенні позовних вимог.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково, а рішення суду першої інстанції змінити з наступних підстав.

З урахуванням вимог ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно з вимогами ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Задовольняючи позов частково, суд першої виходив із того, що наказ № 71-к від 31 грудня 2013 року про звільнення ОСОБА_2 за п. 1 ст. 36 КЗпП України, є незаконним. Внаслідок чого, відповідно до ст. 235 КЗпП України, суд вирішив питання щодо виплати позивачу середнього заробітку за час вимушеного прогулу, а також питання про поновлення її на попередньому місці роботи. При цьому, у відповідності до ст. 237-1 КЗпП України суд прийшов до висновку, що також підлягає задоволенню вимога про відшкодування відповідачем моральної шкоди працівнику.

Проте повністю погодитися з такими висновками суду не можна.

Судом встановлено, що ОСОБА_2. з 09 грудня 2011 року перебувала у трудових відносинах з КП ДМР «Комунальник» працюючи на посаді юрисконсульта. В період з 28 серпня 2013 року по 24 грудня 2013 року перебувала у декретній відпустці.

Наказом від 31 грудня 2013 року № 71-к позивача було звільнено з займаної посади юрисконсульта КП ДМР "Комунальник" на підставі п. 1 ст. 36 КЗпП України, за згодою сторін, але підпису останньої про ознайомлення з виданим наказом не містить.

Підставами припинення трудового договору, відповідно до вимог п. 1 ч. 1 ст. 36 КЗпП України, є угода сторін.

Відповідно до роз'яснень, наданих у п. 8 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992 року № 9 «Про судову практику розгляду судами трудових спорів» судам необхідно мати на увазі, що при домовленості між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом про припинення трудового договору за п. 1 ст. 36 КЗпП України(за згодою сторін) договір припиняється в строк, визначений сторонами. Анулювання такої домовленості може мати місце лише при взаємній згоді про це власника або уповноваженого ним органу і працівника.

Сама по собі згода власника або уповноваженого ним органу задовольнити прохання працівника про звільнення до закінчення строку попередження не означає, що трудовий договір припинено за п.1 ст.36 КЗпП України, якщо не було домовленості сторін про цю підставу припинення трудового договору. В останньому випадку звільнення вважається проведеним з ініціативи працівника (ст.38 КЗпП).

Таким чином, якщо працівник подає письмову заяву про припинення трудового договору, то в ній мають бути зазначені прохання звільнити його за угодою сторін і дата звільнення.

Суд першої інстанції дав належну оцінку обставинам справи, а саме відсутності особистої заяви ОСОБА_2 про звільнення, отриманої позивачем трудової книжки із записом про її звільнення, але без підпису директора підприємства, так і інших письмових доказів в підтвердження погодження останньої на звільнення, та вірно виходив з того, що звільнення відбулося без дотримання вимог закону, в порушення встановленої трудовим законодавством процедури, тому наказ повинним бути визнаний незаконним и скасований, а позивач має бути поновлена на роботі та на її користь повинно бути стягнуто середній заробіток за час вимушеного прогулу.

Фактичною підставою для звільнення позивача було виведення із адміністрації підприємства штатної одиниці юрисконсульта, у зв»язку із існуючим на момент виходу останньої із декретної відпустки, а саме 24 грудня 2013 року, договору про надання юридичних послуг, укладеного між відповідачем та ПП «Юрбізнес - консалтінг», а ні домовленість сторін, що призвела до звільнення.

Суд вірно застосував закон, що регулює спірні відносини, ухвалив в цій частині правильне рішення, яке відповідає вимогам матеріального і процесуального права.

Разом з тим, вирішуючи питання про стягнення моральної шкоди у розмірі 5 000 грн., суд хоча посилався на ст.23 ЦК України і виходив із принципів достатності та справедливості, однак, фактично ці принципи, а також принцип розумності не застосував, тому рішення суду підлягає зміні на підставі п.3, 4 ч.1 ст. 309 ЦПК України.

Слід зазначити, що встановлені судом порушення роботодавцем трудових прав позивача, безумовно завдали їй немайнових втрат, а тому суд обґрунтовано на підставі ст.237-1 КЗпП України стягнув на її користь моральну шкоду.

Проте, враховуючи характер спору, принцип розумності, достатності та справедливості, колегія суддів вважає, що відповідним розміром відшкодування моральної шкоди є сума 200 грн.

Разом з тим, посилання відповідача ту обставину, що ОСОБА_2 забрала з особової справи свою особисту заяву та розірвала аркуш, на якому виготовлено наказ про її звільнення, в якому стояв підпис про ознайомлення, не можуть бути взяті до уваги, оскільки із матеріалів справи не вбачається, що відповідач звертався до відповідних органів, у зв'язку із скоєним на підприємстві.

Інші доводи апеляційної скарги, в тому числі процесуальні порушення при розгляді справи у суді першої інстанції, не спростовують та не дають підстав для висновку про неправильне вирішення справи, та в основному зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками судів по їх оцінці.

За таких обставин, не знаходять свого підтвердження доводи апелянта про дотримання вимог п.1 ст.36 КЗпП із посиланням на можливість ОСОБА_2 продовжити трудові відносини.

Враховуючи викладене, на підставі п. 3 ч. 1 ст. 309 ЦПК України, рішення суду в частині стягненої з КП ДМР «Комунальник» на користь позивачки відшкодування моральної шкоди слід змінити, зменшивши розмір таких стягнень з 5 000 грн. до 200 грн.

Керуючись ст.ст. 209, 303, 307, 309 ЦПК України, колегія суддів, -

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу комунального підприємства Дніпродзержинської міської ради «Комунальник» - задовольнити частково.

Рішення Дніпровського районного суду м.Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 10 грудня 2014 року змінити в частині визначеного розміру моральної шкоди з 5 000 грн. до 200 грн.

В іншій частині рішення суду залишити без змін

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржено в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів з цього часу.

Судді: М.Ю. Петешенкова

З.М. Пономарь

Л.А. Черненкова