Справа № 521/5659/13-ц
№пр.2/521/430/15
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 червня 2015 року Малиновський районний суд м. Одеси

у складі: головуючого Буран О.М.,

при секретарі Янкул Г.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, третя особа: Сьома одеська державна нотаріальна контора про визнання права спільної сумісної власності на будинок, визнання заповіту недійсним, суд

ВСТАНОВИВ :

До Малиновського районного суду м. Одеса звернувся позивач із позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про визнання права спільної сумісної власності на будинок та визнання заповіту недійсним, зазначаючи, що він, 19.10.1979 року уклав шлюб з ОСОБА_4. Після одруження проживав з дружиною та її дітьми, ОСОБА_3, ОСОБА_2 в житловому будинку по вул. Софії Перовської, 28 в м. Одесі, яка належала ОСОБА_4 на підставі свідоцтва про право власності на спадщину. Позивач, проживаючи за вказаною адресою здійснював реконструкцію вказаного будинку, добудовував приміщення до нього, провів газ та воду, встановив систему опалення, оплачував житлово-комунальні послуги, здійснював інші витрати на утримання вказаного будинку. Позивач зазначає, що з 1979 року внаслідок його трудових та грошових витрат, вартість будинку істотно збільшилась, у звязку з чим, керуючись статтею 25 Кодексу Закону про шлюб та сім?ю України просив визнати вказаний спірний будинок обєктом права спільної сумісної власності, що належить йому та ОСОБА_4

Також позивач вказує, що за життя, ОСОБА_4 склала заповіт на імя відповідачів відносно спірного майна, однак у звязку з тим, що вказаний будинок перебуває у спільній сумісній власності, просить визнати його недійсним.

Уточнивши позовні вимоги, позивач просив визнати спірний будинок спільною сумісною власністю, визнати недійсним заповіт в частині належного позивачу майна, виділити в натурі належну йому частину будинку.

Відповідачі позов не визнали, про що надали відповідні заперечення, згідно яких зазначили, що спірний будинок дійсно належав їх матері, ОСОБА_4, згідно Свідоцтва про право на спадщину за заповітом. За життя, ОСОБА_4 відповідачам заповіла по 1/2 частин будинку кожному. Відповідачі зазначили, що всі добудови до вказаного будинку були споруджені ще у 1972-1973 роках, до укладення шлюбу позивача з їх матерю, а відтак вимоги позивача є безпідставні. Також відповідачі вказали, що позивач уклавши шлюб з їх матірю дійсно проживав у вказаному будинку, як член сімї власника будинку, приймав участь у витратах на утримання будинку, здійснював його поточний ремонт. Враховуючи те, що за вказаний період житловий будинок істотно у своїй цінності не збільшився, відповідачі просили відмовити в задоволенні позовної заяви.

Позивач надав суду письмові пояснення до заперечень відповідачів, згідно яких зазначив, що безпосередньо приймав участь у будівництві приміщення, зазначеного згідно технічного паспорту за 2011 рік під літ. «А» 1-2 кухня пл. 6,8 кв.м., крім того, повторно зазначив, що приймав участь у заміні даху, проведенні газу та каналізації, встановленні системи опалення.

У судовому засіданні представник позивача, ОСОБА_5 просила задовольнити позовну заяву в повному обсязі.

Представник відповідачів, Ваннік, Т.Г. у судовому засіданні у задоволенні позовних вимог просила відмовити у повному обсязі.

Третя особа, представник Сьомої одеської державної нотаріальної контори у судові засідання не зявлявся, надав суду заяву, згідно якої просив розглянути справу за відсутності представника третьої особи.

Вислухавши учасників процесу, дослідивши матеріали справи, оцінивши наявні докази у їх сукупності, суд вважає, що в позовній заяві слід відмовити з наступних підстав.

Судом встановлені такі фактичні обставини та відповідні їм правовідносини.

Судом встановлено, що згідно Свідоцтва про шлюб, виданого повторно Першим Малиновським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Одеського міського управління юстиції, 22.06.2011 року, ОСОБА_1 уклав шлюб з ОСОБА_6 19 жовтня 1979 року, актовий запис № 696.

Судом встановлено, що будинок № 28 по вул. Софії Перовської в м. Одесі належав ОСОБА_7, померлому 09.11.1983 року. Після смерті ОСОБА_7, право власності на вказаний будинок перейшло до ОСОБА_6 на підставі Свідоцтва про право на спадщину за заповітом, виданого 12.06.1984 року. Згідно вказаного свідоцтва на самочинно збудовані будівлі, свідоцтво не видавалось.

ОСОБА_6, 13.02.2007 року заповіла сину ОСОБА_8, дочці ОСОБА_9 в рівних частках кожному житловий будинок № 28 по вул. Софії Перовській в м. Одеси та усе інше житло.

З Свідоцтва про смерть від 10.06.2011 року, виданого Першим Малиновським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Одеського міського управління, судом встановлено, що 09.06.2011 року ОСОБА_6 померла, актовий запис № 1235.

Після смерті ОСОБА_6 відкрилась спадщина у вигляді будинку № 28 по вул. Софії Перовській в м. Одеси.

З матеріалів спадкової справи № 529/2011 щодо майна померлої 09.06.2011 року ОСОБА_6 вбачається, що позивач та відповідачі звернулись до Сьомої одеської державної нотаріальної контори із заявами про прийняття спадщини, у строк встановлений законодавством.

Судом встановлено, що позивач має першу групу інвалідності, що підтверджується довідкою до акту огляду МСЕК № 099057 серії 2-18ОД, виданою 14.01.11 року, у звязку з чим, враховуючи право позивача на обовязкову частину у спадщині, державним нотаріусом Сьомої одеської державної нотаріальної контори ОСОБА_10, було видано Свідоцтво про право на спадщину за законом від 25.06.2012 року, зареєстроване за № 3-1196, згідно якого, до ОСОБА_1 переходить право власності на 1/6 частину будинку № 28 по вул. Софії Перовської в м. Одесі, в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_6

Прийнявши спадщину у встановлений законом строк, свідоцтва про право на спадщину за заповітом отримали й відповідачі: ОСОБА_9, ОСОБА_8 в розмірі по 5/12 частки будинку № 28 по вул. С. Петровської в м. Одесі за кожним, що підтверджується копіями свідоцтв про право на спадщину від 07.12.2012 року, виданих державним нотаріусом Сьомої одеської державної нотаріальної контори ОСОБА_10 07.12.2012 року, за реєстром 3-2224; 3-2226.

Судом, згідно довідки виписки з домової книги про склад сімї та прописку від 02.04.2013 року, встановлено, що позивач та відповідачі дійсно проживають за адресою спірного житлового будинку.

Згідно технічного паспорту від 27.04.1984 року, будинок № 28 по вул. С. Петровської в м. Одесі складається з 1-1 коридор, площею 3,8 кв.м.; 1-2 житлове, площею 9,8 кв.м.; 1-3 житлове, площею 16,5 кв.м.; 1-4 житлове 16,5 кв.м.; 1-5 вбиральня, площею 4,8 кв.м., 1-6 коридор, площею 4,6 кв.м.; 1-7 площею 6,4 кв.м. Загальна площа будинку складала 67,4 кв.м., житлова 47,4 кв.м., при цьому приміщення зазначені на технічному паспорті як 1-5, 1-6, 1-7 перебудовані, а приміщення А- веранда, В- сарай, Д- вбиральня добудовані.

Відповідно ст. 24 Кодексу про шлюб та сімю України майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, є власністю кожного з них.

Разом з тим, відповідно до ст. 25 Кодексу про шлюб та сімю України, якщо майно, яке було власністю одного з подружжя, за час шлюбу істотно збільшилося у своїй цінності внаслідок трудових або грошових затрат другого подружжя або їх обох, воно може бути визнане судом спільною сумісною власністю подружжя.

Позивач не надав жодного допустимого доказу, що підтверджує факт здійснення реконструкції належного дружині позивача будинку. Оскільки дружина померлого - ОСОБА_4 набула у власність спірне домоволодіння лише 12.06.1984 року, наявність відміток про самовільне будівництво в технічному паспорті виданому до набуття ОСОБА_4 права власності, унеможливлює застосування ст. 25 Кодексу про шлюб та сімю України до виниклих правовідносин.

Крім того, згідно технічного паспорту за 2011 рік, загальна площа будинку складає 67,4 кв.м., житлова 47,4 кв.м., приміщення під літ. «А» 1-2 кухня, площею 6,8 кв.м. збудоване самочинно у 2011 році. Враховуючи правило застосування нормативно-правових актів у часі, суд вважає, що до вказаних правовідносин, застосуванню підлягає стаття 376 ЦК України, згідно якої, житловий будинок, будівля споруда, інше нерухоме майно вважають самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Згідно ч. 2 ст. 376 ЦК України особа, яка здійснила самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього.

Враховуючи викладене, незалежно від тієї обставини, хто саме здійснював будівництво, вищезазначене самочинно збудоване приміщення не може бути враховано, як таке, що збільшує вартість домоволодіння.

Згідно ч.6 Постанови №6 Пленуму ВСУ з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30.03.2012 року «Про практику застосування судами статті 376 Цивільного кодексу України (про правовий режим самочинного будівництва)» самочинно збудоване майно не є об'єктом права власності, воно не може бути предметом поділу та встановлення порядку користування в судовому порядку; на нього не може бути звернено стягнення за виконавчими документами, у тому числі продаж його з прилюдних торгів.

Таким чином, суд вважає безпідставним посилання позивача на факт спорудження кухні, зазначеної на технічному плані під літ. «А» 1-2, площею 6,8 кв.м, як на підставу виникнення права спільної сумісної власності на спірне домоволодіння.

Крім того, позивач не надав суду належних та допустимих доказів, що підтверджують вартість як усього будинку разом, так й окремих його частин, що були прибудовані пізніше. Оскільки вказані відомості потребують на спеціальні знання в галузі будівництва, відсутність експертного висновку по вказаному питанню, свідчить про недоведеність вказаних обставин позивачем.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Оскільки право роздільної власності на майно, що набуте одним з подружжя в порядку спадкування презюмується законом, відсутність належних та допустимих доказів істотного збільшення майна за рахунок одного з подружжя є підставою для відмови у відповідному позові.

Суд, надаючи оцінку поясненням свідків ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13 не ставить під сумнів факт приймання участі позивача у ремонті та утриманні будинку, однак вказані обставини не підтверджують факт істотного збільшення вартості будинку.

З таких ж мотивів, суд виходить оцінюючи докази надані представником позивача у вигляді контрольного талону на установлення «економ» АОГВ. При цьому судом встановлено, що абонентом вказаного зазначено ОСОБА_14, вартість його встановлення при цьому не зазначена. Крім того, вказаний апарат також був встановлений в 2010 році, тому правила статті 25 Кодексу про шлюб та сімю України до вказаних правовідносин застосуванню не підлягають.

При відмові в задоволенні позову, суд виходить зі ст. 41 Конституції України, згідно якої кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом.

Позивачем не надано належних та допустимих доказів істотного збільшення вартості майна внаслідок трудових або грошових затрат, у звязку з чим, суд відмовляє в задоволенні вказаної позовної вимозі.

Оскільки вимога щодо виділу в натурі частини домоволодіння є похідною від вимоги про визнання майна спільною сумісною власністю, та є такою, що заявлена із розрахунку виділу частки в спільній сумісній власності, яку позивачем в дійсності не набуто, суд відмовляє в її задоволенні. При цьому, суд розяснює позивачу про наявність передбаченого законом права виділу належної йому 1/6 частини спірного домоволодіння.

Враховуючи те, що вимога про визнання заповіту недійсним також є похідною від вимоги про визнання права на частку у спільній сумісній власності, суд відмовляє в її задоволенні.

Керуючись ст.ст. 10, 11, 60, 88, 212, 214 ЦПК України, ст. 41 Конституції України, ст.ст. 24, 25 КпШС України, ст.ст. 15, 16, 376 ЦК України, суд, -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, третя особа: Сьома одеська державна нотаріальна контора про визнання права спільної сумісної власності на будинок, визнання заповіту недійсним - відмовити.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги. Рішення суду може бути оскаржено в апеляційному порядку, через суд першої інстанції шляхом подачі в 10-денний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги.

Суддя: Буран О.М.