Справа №2/489/544/15
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 червня 2015 р. Ленінський районний суд м. Миколаєва в складі: головуючого судді Губницького Д.Г., при секретарі Наумкіній І.М., розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Миколаєві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, Миколаївської міської ради про зміну черговості в порядку спадкуванні та визнання права власності,

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2014 р. ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом, яким просила змінити їй черговість права спадкування за законом на 1 чергу задля отримання спадку після смерті 10 жовтня 2013 р. ОСОБА_3 та визнати за нею в порядку спадкування право власності на частку спадщини ? частини квартири АДРЕСА_1, ? частину автомобіля Volkswagen Transporter, 2000 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1, ? частину прав та обовязків забудовника торгівельного павільйону під магазин продовольчих та непродовольчих товарів по пров. Кобера, 13В в м. Миколаєві, а також ще й на ? частину прав та обовязків цього павільйону в порядку визнання за нею права власності на частку у спільному сумісному майні зі спадкодавцем.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивачка зі спадкодавцем проживали у зареєстрованому шлюбі з 1986 по 1996 р.р., а надалі і до смерті продовжували проживати однією сімєю без реєстрації шлюбу. Спадкодавець захворів у 2008 р., визнаний інвалідом і був позбавлений можливості себе обслуговувати, увесь тягар по обслуговуванню, догляду лікуванню ОСОБА_3 взяла на себе вона, тож має права на отримання права на спадкування у 1 чергу за законом як і відповідачка донька спадкодавця.

В судовому засіданні позивачка з представником позовні вимоги підтримала.

Відповідачка в судове засідання не зявилася, її представник заперечував проти задоволення позову через недоведеність підстав зміни черги у спадкування, а щодо вимог про визнання прав та обовязків забудовника через незаконність.

Представник Миколаївської міської ради в судове засідання не зявився. Надав письмові заперечення проти задоволення вимог про визнання прав та обовязків забудовника.

Суд, заслухавши пояснення осіб, які беруть участь в справі, показання свідка, дослідивши письмові докази, встановив наступні обставини.

Рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 03 листопада 2014 р., зміненого рішенням апеляційного суду Миколаївської області від 15 січня 2015 р. було встановлено факт проживання позивачки з ОСОБА_3 однією сімєю у період з 2004 по 2013 р.р. Визнано за ОСОБА_1 (в порядку поділу спільного сумісного майна із ОСОБА_3Є.) та ОСОБА_4 (в порядку спадкування за законом у 1 чергу після смерті ОСОБА_3Є.) право власності на автомобіль Volkswagen Transporter, 2000 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 в рівних частках - по ?, а також за ОСОБА_2 право власності на ? частину квартири АДРЕСА_1. Відмовлено у задоволенні позовної вимоги ОСОБА_1 про визнання права власності на ? частини даної квартири в порядку спадкування, оскільки вимог про зміну черговості у праві спадкування за законом не заявляла. Відмовлено у задоволенні позовної вимоги ОСОБА_1 про визнання за нею права власності на 3/4 частин реконструйованого торгівельного павільйону по провул. Кобера, 13В в м. Миколаєві через відсутність державної реєстрації прав на цей обєкт. Відмовлено з цих самих підстав у задоволенні зустрічної позовної вимоги ОСОБА_2 про визнання за нею права власності на вказаний цілий торгівельний павільйон через (а.с.85-90).

Цим рішенням встановлені також й наступні обставини, які не підлягають доказування в даній справі.

ОСОБА_3 перебував у шлюбі з ОСОБА_1 у шлюбі з 18 жовтня 1986 р. по 24 грудня 1996 р. Після розірвання шлюбу ОСОБА_3 та ОСОБА_1 продовжували усталені сімейні стосунки, проживали разом, вели спільне господарство, побут та бюджет, разом працювали в магазині, отримували спільні та особисті доходи, які в майбутньому обєднували для набуття спільного майна, тобто підтримували такі стосунки, які притаманні членам однієї сімї.

09 вересня 2002 р. ОСОБА_3 та ОСОБА_1 отримали у спільну часткову власність, по ?, в порядку приватизації квартиру АДРЕСА_1, де проживали у були зареєстровані з 1989 р.

У березні 2012 р. на імя ОСОБА_3 придбано автомобіль Volkswagen Transporter, 2000 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1.

В період 2001 2012 р. проводилася реконструкція торгівельного павільйону під магазин продовольчих і непродовольчих товарів по провул. Кобера, 13В в м. Миколаєві.

10 жовтня 2013 р. ОСОБА_3 помер.

Рішенням апеляційного суду Миколаївської області від 17 березня 2015 р. відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_1 до Миколаївської міської ради про переведення на неї в порядку спадкування за законом прав та обовязків забудовника магазину продовольчих та непродовольчих товарів по пров. Кобера, 13В в м. Миколаєві через статус самочинної забудови вказаного обєкта (а.с.104-105).

Згідно спадкової справи заведеною після смерті ОСОБА_3 із заявами про прийняття спадщини звернулася 20 січня 2014 р. його донька ОСОБА_2 та ОСОБА_1, яка спадщину прийняла з усіх підстав.(а.с. 37-64).

У статті 1264 ЦК України встановлено, що у четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сімєю не менш як пять років до часу відкриття спадщини.

Такий факт по відношенню до ОСОБА_3 та ОСОБА_1 встановлений рішенням апеляційного суду Миколаївської області від 15 січня 2015 р., тому він доказуванню не підлягає.

Частиною 2 ст. 1259 ЦК України передбачено, що фізична особа, яка є спадкоємцем за законом наступних черг, може за рішенням суду одержати право на спадкування разом із спадкоємцями тієї черги, яка має право на спадкування, за умови, що вона протягом тривалого часу опікувалася, матеріально забезпечувала, надавала іншу допомогу спадкодавцеві, який через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво був у безпорадному стані.

Для задоволення позову про зміну черговості спадкування необхідна наявність всіх п'яти вищезазначених обставин перелічених у ч. 2 ст. 1259 ЦК України, а саме 1) здійснення опіки над спадкодавцем, тобто надання йому нематеріальних послуг (спілкування, поради та консультації, поздоровлення зі святами); 2) матеріальне забезпечення спадкодавця; 3) надання будь-якої іншої допомоги спадкодавцеві, тобто такої допомоги, яка має матеріалізоване вираження, - прибирання приміщення, приготування їжі, ремонт квартири; 4) тривалий час здійснення дій, визначених у пунктах 1 - 3; 5) безпорадний стан спадкодавця, тобто такий стан, під час якого особа неспроможна самостійно забезпечувати свої потреби, викликаний похилим віком, тяжкою хворобою або каліцтвом.

Але на думку суду наявність усіх підстав в сукупності позивачка не довела.

Щодо матеріального забезпечення - позивачка стверджувала що після виходу на пенсію у 2008 р. вона неофіційно працювала у магазині (павільйоні) по пров. Кобера, 13В в м. Миколаєві і здійснювала фактично за ОСОБА_3 його підприємницьку діяльність як фізичної особи - підприємця, здійснювала торгівельну діяльність, вела справи з постачальниками, здійснювала розрахунки та облік товару. Крім того, без оформленої довіреності подавала звітність до контрольних та наглядових органах, представляла його в органах влади з приводу оформлення землі під будівництво магазину тощо. Зароблені кошти були у неї та витрачалися на підтримку діяльності магазину та лікування ОСОБА_3, яке в періоди знаходження на стаціонарному лікування коштувало приблизно по 10 тис грн.

Але матеріальне забезпечення має на увазі те, що кошти, майно які особа, що опікується, надає особі, яка потребує опікування, має складати основну, визначальну частку у витратах на її забезпечення.. Також ці кошти повинні бути особистою власністю особи, яка опікується.

Але з пояснень позивачки не вбачається, що кошти, що витрачалися ОСОБА_1 на лікування, транспортування ОСОБА_3 та забезпечення йому побутових умов є її особистими і становили визначальну частку у витратах. Дохід від підприємницької діяльності титульно отримував саме ОСОБА_3 як фізична особа підприємець.

Щодо безпорадного стану ОСОБА_3

Згідно довідки Миколаївської обласної лікарні від 22 січня 2015 р. з доданими до неї виписками з історії хвороб ОСОБА_3 з 2009 по 2013 р. 8 разів лікувався стаціонарно з приводу гострого панкреатиту, 1 раз з приводу бешихи. Супутні захворювання: ожиріння 4 ст., гіпертонічна хвороба 2 стад,, міокардіофіброз змішаного ґенезу, лімфостаз н/кінцівок 4 ст. У звязку із цим потребував сторонньої допомоги, сам себе обслуговувати був не змозі, при кожній госпіталізації з ним знаходилася дружина ОСОБА_1 (а.с.130-139).

З пояснень позивачки та свідка ОСОБА_5 вбачається, що ОСОБА_3 дійсно через велику вагу не міг пересуватися навіть на невеликі відстані, жив з ОСОБА_1 на 2-му житловому поверху магазину, самостійно піднімався на 2-й поверх та спускався до магазину сходами 1 раз на день, пересувався за межами магазину лише на найомному транспорті, куди його підсаджували через вагу. Гігієнічні потреби ОСОБА_3, окрім періодів часу, коли через хворобу не міг піднятися з ліжка, відправляв самостійно, без допомоги. Позивачка кожного дня допомогла ОСОБА_3 приймати душ, той через вагу міг самостійно лише одягнути кофту, а черевики та штани одягав за допомогою ОСОБА_3 та ОСОБА_5, з яким приятелював. У 2013 р. ОСОБА_3 на найомному транспорті та з водієм на кілька днів їздив до родичів у Хмельницьку область без ОСОБА_1

Верховний Суд України в ухвалі від 19 березня 2008 р. (Вісник ВСУ №9 за 2008 р.) аналізуючи безпорадний стан в розрізі застосування ч. 5 ст. 1224 ЦК України відзначив, що він характеризується насамперед безпомічністю.

Але обмежена здатність руху не може бути кваліфікована судом як безпомічність , безпорадний стан

Довідка МСЕК №2 від 23 квітня 2015 р. з доданими документами свідчить, що ОСОБА_3 вперше був визнаний інвалідом у 2010 р., а при повторному освідування міг самостійно пересуватися спираючись на палицю (а.с. 125-128).

Довідка Миколаївської обласної лікарні від 22 січня 2015 р. свідчить лише про те, що при погіршення стану здоровя ОСОБА_3 через що він потребував госпіталізації він дійсно потребував сторонньої допомоги і сам себе обслуговувати був не змозі, але не доводить про таку потребу протягом усього періоду з 2008 р., на який посилається позивачка.

Тому підстави для задоволення позовної вимоги про зміну черговості в спадкування є недоведеними.

Крім того, що основна вимога не є задоволеною, вимога про визнання за позивачкою прав та забудовників торгівельного павільйону (магазину) по пров. Кобера, 13В в м. Миколаєві в розмірі ? частини через статус самочинної забудови вказаного обєкта не може бути задоволена.

Також суд звертає увагу, що вимога про визнання права власності в порядку спадкування після смерті ОСОБА_3 на ? частини квартири АДРЕСА_1, ? частину автомобіля Volkswagen Transporter, 2000 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1, не могла бути задоволена, оскільки час прийняття цього рішення була власністю ОСОБА_2

Згідно ст. 88 ЦПК України судові витрати позивачці не відшкодовуються.

Керуючись ст.. 212-215 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову відмовити.

Рішення може бути оскаржено до апеляційного суду Миколаївської області шляхом подання апеляційної скарги через Ленінський районний суд м. Миколаєва протягом 10 днів з дня його проголошення, а особами, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення - в тому ж порядку і в той самий термін, який обраховується з дня отримання копії цього рішення.

Суддя Д.Г. Губницький