АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 березня 2015 року Апеляційний суд м. Києва

у складі:

головуючого Вербової І.М.

суддів Кирилюк Г.М.

ПанченкаМ.М.

при секретарі Мікітчак А.Л.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_2, ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання розписки недійсною, визнання усного правочину дійсним, та зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про стягнення коштів, за апеляційною скаргою ОСОБА_2, ОСОБА_3 на рішення Дарницького районного суду м. Києва від 24 грудня 2014 року, -

в с т а н о в и в :

У травні 2014 року ОСОБА_2 та ОСОБА_3 звернулися до суду з позовом до ОСОБА_4 про визнання розписки недійсною, визнання усного правочину дійсним.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 13 березня 2008 року між сторонами укладено тристоронній договір простого товариства, відповідно до умов якого вони зобов'язалися об'єднати вклади для спільної діяльності - придбання технічних засобів та спільно діяти з метою отримання прибутку шляхом надання послуг, передбачених технічними можливостями придбаних засобів. ОСОБА_4, як учасник товариства, на виконання договору вніс 151 500,00 грн., що еквівалентно 30 000,00 доларів США. 1 вересня 2008 року ОСОБА_4 попросив у

ОСОБА_2 написати йому боргову розписку про отримання останнім 37 000,00 доларів США, мотивуючи тим, що йому потрібен документ про дійсне надання ним коштів відповідно до умов вказаного договору з урахуванням прибутку товариства. ОСОБА_2 надав йому боргову розписку про отримання в борг від

ОСОБА_4 вказаної суми коштів з оплатою 6 % на місяць з поверненням в строк до 28 лютого 2009 року. Вважаючи так розписку не реальною та безгрошовою, оскільки жодних коштів за цим договором він від відповідача не отримував, і наміру створювати будь-які правові наслідки за цим договором у нього не було, на підставі

ст. 1051 ЦК України оспорює вказаний договір з тих підстав, що грошові кошти насправді ним не були одержані. 25 серпня 2010 року в усній формі вони погодили, _________________________________________________________

Справа № 753/8408/14-ц

№ апеляційного провадження 22-ц/796/3071/2015

Головуючий у суді першої інстанції: Коренюк А.М.

Доповідач у суді апеляційної інстанції: Вербова І.М.

що ОСОБА_2 повертає ОСОБА_4 37 000,00 доларів США частинами та на цьому їх правовідносини вважатимуться розірваними. Позивач сплатив

ОСОБА_4 частину боргу. Проте останній не визнає укладену між ними усну домовленість, у зв'язку з чим ОСОБА_2 та ОСОБА_3 просять визнати розписку від 1 вересня 2008 року недійсною, а усний правочин з 25 серпня 2010 року - дійсним.

Крім того, ухвалою суду від 22 липня 2014 року до спільного розгляду з первісним позовом прийнято зустрічну позову заяву ОСОБА_4 до

ОСОБА_2, ОСОБА_3 про стягнення коштів.

Зустрічні позовні вимоги обґрунтовані тим, що на виконання умов пункту 3.3.1 договору простого товариства ОСОБА_4 було внесено 30 000,00 доларів США. 23 серпня 2011 року ним було направлено відповідачам, як учасникам товариства, претензію, у якій він поінформував про намір в односторонньому порядку розірвати договір простого товариства від 13 березня 2008 року та повернути вкладені ним грошові кошти, а також дохід, отриманий від спільної діяльності відповідно до умов договору. За вказаними зобов'язаннями відповідачі частково повернули йому кошти в загальній сумі 6 000,00 доларів США, тобто, залишок складає 24 000,00 доларів США, що еквівалентно 284 397,05 грн., які він просить стягнути солідарно з відповідачів. Враховуючи те, що ОСОБА_2 за договором позики отримав у нього в борг 37 000,00 доларів США з урахування 6% на місяць за користування коштами, просить стягнути з нього вказану суму боргу у розмірі 37 000 доларів США та 48 097,97 доларів США нарахованих відсотків за період з 1 вересня 2008 року по 21 червня 2010 року, а всього - 62 997,97 доларів США, що еквівалентно 746 518,20 грн.

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 24 грудня 2014 року у задоволенні первісного позову відмовлено, зустрічний позов задоволено повністю. Стягнуто солідарно з ОСОБА_2, ОСОБА_3 на користь

ОСОБА_4 заборгованість за договором простого товариства у розмірі 24 000,00 доларів США, що за курсом НБУ станом на 23 червня 2014 року еквівалентно 284 397,05 грн., та судовий збір у розмірі 3 654,00 грн., а всього - 288 051,05 грн. Також стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 заборгованість за позикою у розмірі 62 997,97 доларів США, що за курсом НБУ станом на 23 червня 2014 року еквівалентно 746 518,20 грн.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 та ОСОБА_3, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, на невідповідність висновків суду обставинам справи, просять рішення скасувати та ухвалити нове, яким у задоволенні зустрічного позову відмовити, а первісний позов задовольнити.

Апелянти, зокрема, посилаються на ті обставини, що суд не врахував того, що ОСОБА_4 протягом шести років жодних вимог до них не пред'являв. Крім того, суд не врахував, що гроші надавалися не у доларах США, а у гривнях, та безпідставно не взяв до уваги тієї обставини, що розписка знаходиться у позичальника, що свідчить про виконання ним зобов'язання.

В суді апеляційної інстанції ОСОБА_3 апеляційну скаргу підтримала та просила її задовольнити.

Представник ОСОБА_4 - ОСОБА_7 проти задоволення апеляційної скарги заперечувала, просила залишити рішення Дарницького районного суду м. Києва від 24 грудня 2014 року без змін.

ОСОБА_2 подав до суду заяву, в якій просив розглядати справу у його відсутності.

Перевіривши законність оскаржуваного рішення в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про необхідність її часткового задоволення виходячи з таких підстав.

Під час розгляду справи судом встановлено, що 13 березня 2008 року між ОСОБА_2, ОСОБА_3 та ОСОБА_4 укладено тристоронній договір простого товариства, відповідно до умов якого вони прийняли зобов'язання об'єднати вклади для спільної діяльності - придбання технічних засобів та спільно діяти з метою отримання прибутку шляхом надання послуг, передбачених технічними можливостями придбаних засобів (а.с. 6-9).

На виконання умов пункту 3.3.1 договору простого товариства

ОСОБА_4 було внесено 30 000,00 доларів США.

Також встановлено, що 1 вересня 2008 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 укладено договір позики, відповідно до умов якого ОСОБА_4 передав ОСОБА_2 грошові кошти в сумі 37 000,00 доларів США з оплатою 6% на місяць з поверненням в строк до 28 лютого 2009 року (а.с. 10).

На виконання вказаних боргових зобов'язань ОСОБА_2 частково повернуто ОСОБА_4 кошти на загальну суму 22 100,00 доларів США, що підтверджується розписками. Сума відсотків за користування грошовими коштами становить 48 097,97 доларів США.

Відмовляючи у задоволенні первісного позову та задовольняючи зустрічний позов, суд дійшов висновку про те, що між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 існують відносини, що випливають з договору позики, а останній, в свою чергу, обов'язки за цим договором належним чином не виконує, що є підставою для стягнення з нього заборгованості.

Апеляційний суд вважає такий висновок суду першої інстанції обґрунтованим з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Статтею 638 ЦК України встановлено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Відповідно до ч. 2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

У постанові судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року по справі № 6-63цс13 викладена правова позиція, згідно з якою письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

На підставі наведеного суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що складена ОСОБА_2 розписка свідчить про укладення між ним та ОСОБА_4 договору позики.

Положеннями ст.ст. 526, 527 ЦК України закріплений обов'язковий характер зобов'язання.

Згідно зі ст. 629 ЦК України договір є обов'язковим до виконання сторонами.

Відповідно до ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Статтею 1049 ЦК України встановлено, що позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Судом вірно встановлено, що ОСОБА_4 належним чином виконав умови договору позики - передав ОСОБА_2 зазначену суму, а останній, в свою чергу, зобов'язання належним чином не виконав, отримані в борг грошові кошти у визначений термін не повернув.

Відповідно до змісту ст.ст. 610, 612 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання. Боржник вважається таким, що прострочив виконання, якщо він не виконав його у строк, передбачений умовами договору або встановлений законом.

Положеннями ст. 611 ЦК України встановлено, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Згідно з ч. 1 ст. 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 цього кодексу.

Водночас, статтею 625 ЦК України передбачено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання.

Обґрунтовуючи свої вимоги, апелянти посилаються на те, що розписка ОСОБА_2 від 1 вересня 2008 року не була реальною і є безгрошовою, кошти йому ОСОБА_4 не передавав. Натомість 25 серпня 2010 року в усній формі вони погодили, що ОСОБА_2 повертає ОСОБА_4 37 000 доларів США частинами та на цьому їх правовідносини вважатимуться розірваними.

Такі доводи апеляційної скарги є безпідставними, оскільки не підтверджені жодним належним та допустимим доказом. Також вони спростовуються матеріалами справи, зокрема самою ж розпискою від 1 вересня 2008 року (а.с. 66, 207), яка підтверджує укладення договору позики між ними, умови цього договору та засвідчує отримання ОСОБА_2 від ОСОБА_4 зазначеної суми коштів.

Суд першої інстанції вірно визначив, що усні пояснення ОСОБА_2 та ОСОБА_3 з цього приводу не можуть бути покладені в основу рішення.

Колегія суддів також вважає, що факт часткового погашення

ОСОБА_2 боргових зобов'язань, який підтверджується відповідними розписками, свідчить про визнання ним цього договору, а підстав вважати оспорюваний договір позики від 1 вересня 2008 року недійсним немає.

На підставі викладеного колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, оцінивши зібрані по справі докази у відповідності до вимог ст. 212 ЦПК України, дійшов законних та обґрунтованих висновків про те, що ОСОБА_2 порушив умови договору, у зв'язку з чим утворилася заборгованість за позикою у розмірі

14 900 доларів США, яка разом з сумою відсотків за користування позикою (48 097,97 доларів США) підлягає стягненню з нього на користь позивача за зустрічним позовом.

Крім того, суд дійшов висновку про те, що між сторонами укладено договір простого товариства, і ОСОБА_4, як один із учасників, скористався своїм правом на вихід з нього та отримання інвестованих коштів, а відповідачі за зустрічним позовом задовольнили його законні вимоги не в повному обсязі, у зв'язку з чим неповернута частина коштів підлягає стягненню з них на користь позивача за зустрічним позовом.

Проте, з висновками суду першої інстанції в цій частині колегія суддів не може погодитися з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Разом з тим, ухвалене у справі судове рішення не в повній мірі відповідає зазначеним вимогам закону.

Відповідно до ст. 1132 ЦК України за договором простого товариства сторони (учасники) беруть зобов'язання об'єднати свої вклади та спільно діяти з метою одержання прибутку або досягнення іншої мети.

Частиною 1 статті 1142 ЦК України передбачено право учасника зробити заяву про відмову від подальшої участі у безстроковому договорі простого товариства не пізніш як за три місяці до виходу з договору.

Аналогічне право закріплено у п. 3.2.4 договору простого товариства від 13 березня 2008 року, але не пізніше як за один місяць до виходу з договору.

З листа-вимоги ОСОБА_4 від 23 серпня 2011 року, адресованого ОСОБА_2 за адресою проживання останнього (АДРЕСА_1) вбачається, що він висунув вимогу про повернення коштів, отриманих останнім за розпискою від 1 вересня 2008 року, а також поінформував про намір в односторонньому порядку розірвати договір простого товариства від 13 березня 2008 року та повернути вкладені ним грошові кошти, а також отриманий від спільної діяльності відповідно до умов договору дохід (а.с. 208, 209).

Натомість, зазначена вимога не була адресована ОСОБА_3, яка також є стороною договору, а тому вказаний лист не може свідчить про належне повідомлення учасників простого товариства про намір вийти з договору.

Крім того, відповідно до п. 6.2 договору простого товариства, повернення інвестованих коштів (30 000,00 доларів США) учаснику 1 (ОСОБА_4.) виконують учасники 2, 3 (ОСОБА_3 або ОСОБА_2.) в повному обсязі в доларах США, але не менше його частки, після оцінки ринкової вартості всіх активів, які належать на момент розірвання договору підприємству (а.с. 6-9).

Разом з тим, як вбачається з пояснень сторін та встановлено під час апеляційного розгляду справи, оцінка ринкової вартості всіх активів підприємства не проводилася, а тому питання про повернення інвестованих коштів ОСОБА_4 є передчасним.

На викладені обставини суд першої інстанції уваги не звернув, внаслідок чого його висновки щодо цієї частини позовних вимог є необґрунтованими.

З огляду на викладене та з урахуванням конкретних фактичних обставин справи, колегія суддів дійшла висновку, що підстави для стягнення з відповідачів за зустрічним позовом на користь позивача за зустрічним позовом заборгованості за договором простого товариства відсутні.

Таким чином, рішення суду назвати повністю законним та обґрунтованим не можна, а тому воно в частині підлягає скасуванню з ухваленням нового про відмову у задоволенні позовних вимог на підставі п. 2 ч. 1 ст. 307 ЦПК України.

Керуючись статтями 303, 307, 309, 313-315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,-

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2, ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Дарницького районного суду м. Києва від 24 грудня 2014 рокускасувати в частині стягнення солідарно з ОСОБА_2, ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 24 000,00 доларів США, що еквівалентно 284 397,05 грн., та 3 654,00 грн. судового збору, а всього - 288 051,05 грн.

Ухвалити в цій частині нове рішення про відмову у задоволенні позову.

В решті рішення залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржене в касаційному порядку безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий : І.М. Вербова

Судді : Г.М. Кирилюк

М.М. Панченко