Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"23" березня 2015 р. Іллічівський районний суд м. Маріуполя Донецької області під головуванням судді Литвиненко Н. В. , при секретарі Мостовій М.Ю., розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Маріуполі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Маріупольський завод важкого машинобудування» про відшкодування моральної шкоди, завданої смертю,

В С Т А Н О В И В:

У вересні 2014 року позивачка звернулася до суду із позовом до Публічного акціонерного товариства «Маріупольський завод важкого машинобудування» про відшкодування моральної шкоди, заподіяної внаслідок отримання виробничої травми і смерті на підприємстві її матері. Свої позовні вимоги обґрунтовувала тим, що на підприємстві правонаступником якого є відповідач працювала її матір ОСОБА_2 і загинула під час виконання робіт на робочому місті. У смерті матері винить роботодавця, який не забезпечив їй належні та безпечні умови праці. Внаслідок смерті матері позивачці заподіяні фізичні та моральні страждання. Позивачка змушена була здійснювати додаткові зусилля для організації життя. Переносила психічні болі та страждання, не мала можливості вести повноцінне сімейне життя, порушені відносини з оточуючими людьми, близькими друзями та знайомими. Розмір заподіяної моральної шкоди оцінює в 1 000 000,00 грн., та, посилаючись на ст. 268, 1167, 1168, 1205, 1208 ЦК України, просить задовольнити позовні вимоги і стягнути в рахунок відшкодування моральної шкоди 1 000 000,00 грн.

В судове засідання позивачка та її представник не з'явилися, надали письмову заяву про розгляд справи за їх відсутності, позовні вимоги підтримали у повному обсязі.

Представник відповідача позовні вимоги визнав частково, не заперечував факту настання нещасного випадку в 1997 році на фірмі «Азоввагон», де працювала постраждала ОСОБА_2, але ж вважав завищеною суму моральної шкоди, яку просить стягнути позивачка. Просив застосувати законодавство щодо порядку відшкодування моральної шкоди, що діяло на час настання нещасного випадку та стягнути з відповідача не більше 3000 грн. Також звернув увагу суду, що з часу настання нещасного випадку пройшло майже 18 років, протягом яких позивачка не зверталась з таким позовом до сулу і не вимагала відшкодувати їй моральну шкоду в результаті загибелі її матері, що свідчить про на сьогодні її позов є надуманим.

Вислухавши доводи сторін, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги позивача підлягають частковому задоволенню з наступних підстав.

Позивачка ОСОБА_1 є донькою ОСОБА_2, що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 від 03.03.1977 року.

Судом встановлено, що ОСОБА_2, працювала стропальником у Фірмі «Азоввагон», що входила до складу Акціонерного товариства «АЗОВ», яке в подальшому було реорганізовано в Публічне акціонерне товариство «Маріупольський завод важкого машинобудування». Відповідач є правонаступником всіх прав та обов'язків Фірми «Азоввагон», що підтверджується письмовими матеріалами справи та даними із відділу державної реєстрації юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців.

ІНФОРМАЦІЯ_1 під час виконання трудових обов'язків із ОСОБА_2 трапився нещасний випадок після якого вона померла. Причиною смерті була масивна травма тіла, що підтверджується свідоцтвом про смерть, виданого Жовтневим відділом РАГС м.Маріуполя 18.02.1997р. серія НОМЕР_2.

Актом №1 про нещасний випадок, складеним по формі Н-1 від 27 лютого 1997р., встановлено, що одними з причин настання нещасного випадку були дії майстра ОСОБА_3 та відсутність належного контролю з боку адміністрації цеху за дотриманням правил охорони праці працівниками, чим порушено правила техніки безпеки та вимоги правил охорони праці.

Особи, які порушили законодавство про охорону праці згідно акту є майстер цеху №32 ОСОБА_4, старший майстер ОСОБА_5 та начальник цеху №32 ОСОБА_6

Отже внаслідок дій інших працівників відповідача та порушення ними правил техніки безпеки та з охорони праці стався нещасний випадок на підприємстві та була заподіяна смерть ОСОБА_2

Даючи оцінку правовідносинам, що є предметом судового розгляду, суд виходить із наступного.

Згідно пункту 55 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995р. № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» оскільки питання відшкодування моральної шкоди регулюються законодавчими актами, введеними у дію в різні строки, суду необхідно в кожній справі з'ясовувати характер правовідносин сторін і встановлювати якими правовими нормами вони регулюються, чи допускає відповідне законодавство відшкодування моральної шкоди при даному виді правовідносин, коли набрав чинності законодавчий акт, що визначає умови і порядок відшкодування моральної шкоди в цих випадках, та коли були вчинені дії, якими заподіяно цю шкоду.

Тобто суд має встановити коли саме були вчинені неправомірні дії та заподіяно шкоду позивачу, що впливає на вибір правових норм, які регулюють спірні правовідносини. Оскільки нещасний випадок стався 17.02.1992 року, тому до правовідносин мають застосовуватися правові норми, які діяли на той час, якщо інше не встановлено законодавством.

Відповідно до положень статті 3, ч. 4 ст.43, ч. 1 ст. 46 Конституції України людина, її життя і здоров'я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці.

Громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності.

Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Відповідно до частини другої статті 4 Закону України «Про охорону праці» (в редакції, яка діяли станом на ІНФОРМАЦІЯ_1 державна політика в галузі охорони праці базується, зокрема, на принципах пріоритету життя і здоров'я працівників, повної відповідальності власника за створення безпечних і нешкідливих умов праці, соціального захисту працівників, повного відшкодування шкоди особам, які потерпіли від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань.

З урахуванням конституційної значущості життя і здоров'я як невідчужуваного та непорушного блага, що належить людині від народження і охороняється державою, законодавець закріпив за працедавцем обсяг обов'язків для забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці та відповідальність за їх можливе невиконання і травмування працівника.

Відповідно до ч.2 ст.153 Кодексу законів про працю України (в редакції станом на ІНФОРМАЦІЯ_1, забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган.

Відповідно до ст.173 Кодексу законів про працю України (в редакції станом на ІНФОРМАЦІЯ_1 шкода, заподіяна працівникам каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я, пов'язаним з виконанням трудових обов'язків, відшкодовується у встановленому законодавством порядку.

Статтею 17 Закону України «Про охорону праці» (в редакції станом на 01.01.1999р.), передбачено що власник зобов'язаний створити в кожному структурному підрозділі і на робочому місці умови праці відповідно до вимог нормативних актів, а також забезпечити додержання прав працівників, гарантованих законодавством про охорону праці.

В судовому засіданні встановлено, що смерть ОСОБА_2 настала внаслідок порушення правил техніки безпеки та вимог правил охорони праці майстром цеху №32 ОСОБА_4, старшим майстром ОСОБА_5 та начальником цеху №32 ОСОБА_6, що підтверджується наведеним висновками в акті, складеним по формі Н-1 від 27.02.1997 року, та свідчить про наявність в нещасному випадку вини працівників підприємства, які не упередили настання нещасного випадку на своєму виробництві.

Таким чином, судом встановлено, що умови праці ОСОБА_2 на ПАТ «МЗВМ» не відповідали вимогам ст.153 КЗпП України, оскільки підприємство працедавець зобов'язано за будь-яких умов забезпечити безпечні та нешкідливі умови праці для своїх працівників та не допускати порушення правил техніки безпеки та охорони праці.

Згідно ст. 440-1 ЦК УРСР (1963р.) моральна (немайнова) шкода, заподіяна громадянину або організації діяннями іншої особи, яка порушила їх законні права, відшкодовується особою, яка заподіяла шкоду, якщо вона не доведе, що моральна шкода заподіяна не з її вини. Моральна шкода відшкодовується в грошовій або іншій матеріальній формі за рішенням суду незалежно від відшкодування майнової шкоди.

Розмір відшкодування визначається судом з урахуванням суті позовних вимог, характеру діяння особи, яка заподіяла шкоду, фізичних чи моральних страждань потерпілого, а також інших негативних наслідків, але не менше п'яти мінімальних розмірів заробітної плати.

Відповідно до вимог ст. 214 ЦПК під час ухвалення рішення суд зокрема вирішує питання яка саме правова норма підлягає застосуванню до спірних правовідносин.

На час виникнення спірних правовідносин (ІНФОРМАЦІЯ_1 можливість відшкодування моральної шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоров'я, пов'язаним з виконанням ним трудових обов'язків, за рахунок роботодавця на підставі рішення суду передбачалася пунктом 11 Правил відшкодування власником підприємства, установи і організації або уповноваженим ним органом шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоров'я, пов'язаним з виконанням ним трудових обов'язків, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 23 червня 1993 року N 472 (далі - Правила).

Також за пунктом 8 вказаних Правил (в редакції станом на ІНФОРМАЦІЯ_1 у разі смерті потерпілого право на відшкодування шкоди мали особи, які перебували на утриманні померлого або мали на день його смерті право на одержання від нього утримання, а також дитина померлого, яка народилася після його смерті. Такими особами, зокрема, є: - діти, які не досягли 18 років; вихованці, учні, студенти, курсанти, слухачі, стажисти - до закінчення навчальних закладів, але не довше ніж до досягнення ними 23 років.

Отже за вказаними Правилами позивачка має право на відшкодування шкоди після смерті своєї матері.

При вирішенні питання розміру моральної шкоди, на яку претендує позивач, суд виходить із положень абзацу 2 пункту 11 Правил (в редакції станом на ІНФОРМАЦІЯ_1, яким передбачено, що моральна шкода відшкодовується за заявою потерпілого про характер моральної втрати чи висновком медичних органів у вигляді одноразової грошової виплати або в іншій матеріальній формі, розмір якої визначається в кожному конкретному випадку на підставі, зокрема, рішення суду.

Розмір відшкодування моральної шкоди не може перевищувати двохсот мінімальних розмірів заробітної плати незалежно від інших будь-яких виплат.

В частині 2 пункту 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995р № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз'яснено, що у випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні з мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи.

Згідно діючого на даний час законодавства мінімальний розмір заробітної плати становить 1218,00 грн.

Враховуючи вказані положення законодавства та встановлені обмеження максимальний розмір моральної шкоди при розмірі мінімальної заробітної плати в 1218,00 грн. не може перевищувати 243 600,00 грн. (1218 грн. х 200.).

Судом встановлено, що смертю ОСОБА_2 позивачу завдано моральну шкоду, яка обумовлена моральними та фізичними стражданнями з приводу втрати близького члена сім'ї - матері, який була для нею опорою в сім'ї. Внаслідок втрати загибелі матері позивачка перенесла значний нервовий стрес, в результаті чого в період з 04.11.1997р. по 20.11.1997 року потребувала медичної допомоги та перебувала на стаціонарному лікуванні в міській психіатричній лікарні №7 м.Маріуполя з діагнозом - Істеричний невроз.

При визначені розміру заподіяної моральної шкоди судом враховано доводи позивачки, глибину перенесених нею душевних страждань, яка понесла невідворотну втрату рідної людини, тому суд вважає, що достатньою, справедливою та розумною компенсацією за завдану моральну шкоду буде грошова сума в розмірі 50 000,00 грн.

Згідно ч. 1 ст. 83 ЦК УРСР позовна давність не поширюється на вимоги, що випливають з порушення особистих немайнових прав, крім випадків, передбачених законом.

З наведеного вбачається, що до вимог про відшкодування моральної шкоди заподіяних смертю, як вимог, що випливають з порушення особистих немайнових прав, строки позовної давності відповідно до ст. 83 ЦК УРСР 1963 року не застосовуються, що також підтверджується в пункті 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року N 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди».

З набранням чинності ЦК України 2003 року позовна давність не поширюється на вимогу про відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю (п. 3 ч. 1 ст. 268 цього Кодексу).

Подібні правові висновки також викладені в ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 26.12.2013р. по справі №6-45193св13, рішенні ВССУ від 31.01.2011р. справа № 6-1782св10, а також в Постанові Верховного Суду України від 11.06.2014р. справа № 6-54цс14, ухвалі Верховного Суду України від 29.04.2009р.

З урахуванням викладеного позовні вимоги ОСОБА_1 про стягнення моральної шкоди є законними та підлягають частковому задоволенню в розмірі по 50 000,00 грн.

Відповідно до ст.ст. 10, 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Згідно ст. 57 ЦПК України доказами є будь які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги та заперечення сторін, та інших обставин справи, які мають значення для справи.

Згідно ч. 3 ст. 88 ЦПК України якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог.

Оскільки позивач за положеннями пункту 2 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» звільнений від сплати судового збору, тому відповідач має сплатити судовий збір на користь держави в сумі 243,60 грн.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 5,10,57,60,88,209,212-215 ЦПК України, ст.ст. 153, 173 Кодексу законів про працю України, ст.ст.4, 17 Законом України «Про охорону праці» (в редакції станом на ІНФОРМАЦІЯ_1, п.п. 8, 11 Правил відшкодування власником підприємства, установи і організації або уповноваженим ним органом шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоров'я, пов'язаним з виконанням ним трудових обов'язків, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 23 червня 1993 року N 472, ст.ст. 83, 440-1ЦК УРСР 1963 (станом на ІНФОРМАЦІЯ_1 суд -

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Маріупольський завод важкого машинобудування» про відшкодування моральної шкоди, завданої смертю - задовольнити частково.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства «Маріупольський завод важкого машинобудування» на користь ОСОБА_1 у рахунок відшкодування моральної шкоди 50 000,00 грн. (п'ятдесят тисяч) гривень.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства «Маріупольський завод важкого машинобудування» на користь держави судовий збір у розмірі 243,60 грн. (двісті сорок три гривні 60 копійок).

На рішення може бути подана апеляція в апеляційний суд Донецької області через Іллічівський районний суд м. Маріуполя потягом десяти днів з дня проголошення рішення.

Суддя: Н. В. Литвиненко