Ухвала

іменем україни

15 липня 2015 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Ткачука О.С.,

суддів: Висоцької В.С., Кафідової О.В.,

Умнової О.В., Фаловської І.М.,

розглянувши в судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, треті особи: Публічне акціонерне товариство «Конверсбанк» (ПАТ «Мінський комерційний банк»), ОСОБА_5, про поділ майна, набутого за час перебування у шлюбі; за зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3, треті особи: Публічне акціонерне товариство «Конверсбанк» (ПАТ «Мінський комерційний банк»), ОСОБА_5, про визнання нерухомого майна, придбаного в шлюбі, особистою приватною власністю та визнання права власності, за касаційною скаргою представника ОСОБА_4 - ОСОБА_6, на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 23 лютого 2015 року та ухвалу апеляційного суду Київської області від 14 квітня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У лютому 2012 року ОСОБА_3 звернувся до суду із указаним позовом, в обґрунтування якого зазначив, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 31 грудня 2004 року по 26 травня 2009 року, під час якого набули у власність спільне майно.

Враховуючи, що сторони не досягли згоди щодо поділу майна у добровільному порядку, з урахуванням заяви про зменшення позовних вимог (а. с. 169, т. 3) просив поділити майно, набуте подружжям під час шлюбу, а саме:

визнати спільною сумісною власністю подружжя садовий будинок АДРЕСА_1 та визнати за ним право власності на Ѕ частини вказаного будинку;

визнати земельну ділянку загальною площею 242,7 кв. м, що знаходиться у АДРЕСА_1, спільною власністю подружжя та визнати за ним право власності на Ѕ частини вказаної земельної ділянки.

У серпні 2013 року ОСОБА_4 звернулася до суду із зустрічною позовною заявою та з урахуванням уточнених позовних вимог просила:

визнати за нею право особистої приватної власності на садовий будинок АДРЕСА_1 та земельну ділянку площею 0,0813 га, яка розташована за цією ж адресою;

визнати за нею право власності на Ѕ частини будинку АДРЕСА_2 та Ѕ частини земельної ділянки площею 1,1491 га, розташованої за цією ж адресою;

визнати за ОСОБА_3 право власності на Ѕ частини будинку АДРЕСА_2 та Ѕ частини земельної ділянки площею 1,1491 га, розташованої за цією ж адресою.

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 23 лютого 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Київської області від 14 квітня 2015 року, позов ОСОБА_3 задоволено, а зустрічний позов ОСОБА_4 задоволено частково.

Визнано за ОСОБА_3 право власності на Ѕ частини садового будинку АДРЕСА_1

Визнано за ОСОБА_4 право власності на Ѕ частини садового будинку АДРЕСА_1

Визнано за ОСОБА_3 право власності на Ѕ частини земельної ділянки загальною площею 0,813 га, що розташована у АДРЕСА_1, цільове призначення - для ведення садівництва.

Визнано за ОСОБА_4 право власності на Ѕ частини земельної ділянки загальною площею 0,813 га, що розташована у АДРЕСА_1, цільове призначення - для ведення садівництва.

У задоволенні решти вимог ОСОБА_4 відмовлено.

У касаційній скарзі представник ОСОБА_4 - ОСОБА_6, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, заслухавши суддю-доповідача, обговоривши доводи касаційної скарги, перевіривши матеріали справи, дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає відхиленню з таких підстав.

Згідно зі ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Судами встановлено, що з 31 грудня 2004 року по 26 травня 2009 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі.

Відповідно до договорів купівлі-продажу від 13 лютого 2008 року ОСОБА_3 було набуто у власність житловий будинок АДРЕСА_2 та земельну ділянку, що розташована зі цією ж адресою.

Згідно зі свідоцтвом про право власності на нерухоме майно ОСОБА_4 на підставі рішення виконкому Княжицької сільської ради від 05 грудня 2006 року належить садовий будинок АДРЕСА_1.

Також відповідно до договору купівлі - продажу земельної ділянки від 19 квітня 2005 року ОСОБА_4 є власником земельної ділянки загальною площею 0,0813 га, що розташована у АДРЕСА_1.

Рішенням апеляційного суду Київської області від 26 лютого 2014 року припинено право власності ОСОБА_3 на житловий будинок АДРЕСА_2 та земельну ділянку площею 0,1491 га для будівництва і обслуговування вказаного житлового будинку, визнано право власності на дані об'єкти за ПАТ «Міський комерційний банк».

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_3 та частково задовольняючи позовні вимоги за зустрічним позовом, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, виходив з того, що сторонам на праві спільної сумісної власності належить садовий будинок АДРЕСА_1, та земельна ділянка загальною площею 0,0813 га, що розташована за цією ж адресою, а тому вказані об'єкти підлягають поділу між подружжям по Ѕ частини за кожним.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог за зустрічним позовом ОСОБА_4 щодо визнання за нею права власності на Ѕ частини будинку АДРЕСА_2 та Ѕ частини земельної ділянки площею 1,1491 га, розташованої за цією ж адресою, суди виходили з того, що вказане майно на підставі рішення суду належить третій особі у справі - ПАТ «Міський комерційний банк», а тому не підлягає поділу між подружжям.

Колегія суддів суду касаційної інстанції погоджується із зазначеними висновками судів першої та апеляційної інстанцій виходячи із наступного.

Стаття 57 СК України визначає перелік видів особистої приватної власності одного із подружжя та підстави її набуття.

Підстави набуття права спільної сумісної власності подружжя (тобто перелік юридичних фактів, які складають підстави виникнення права спільної сумісної власності на майно подружжя) визначені в ст. 60 СК України.

За змістом цієї норми майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловіку на праві спільної сумісної власності.

Таким чином, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але і спільністю участі подружжя коштами або працею в набутті майна. Тобто, застосовуючи цю норму права (ст. 60 СК України) та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Тільки в разі встановлення цих фактів норма ст. 60 СК України вважається правильно застосованою.

Разом з тим у пунктах 23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» судам роз'яснено, що, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Не належить до спільної сумісної власності майно, набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто.

Відповідно до п. 3 ч. 1, ч. 6 ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Ухвалою колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 11 червня 2014 року рішення судів першої та апеляційної інстанцій у зазначеній цивільній справі були скасовані, а справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції з підстав того, що суди не визначилися щодо справедливого та остаточного вирішення спору між сторонами із забезпеченням захисту їх прав та інтересів та не виконали вимог постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 липня 2007 року № 11, не встановили обсягу спільного майна, джерела і часу його походження, а також не визначили вартості майна, що підлягає поділу.

Ухвалюючи оскаржувані рішення, суди, врахувавши висновки колегії суддів суду касаційної інстанції, дійшли обґрунтованих висновків відносно того, що ОСОБА_4 не доведено, що кошти, отримані нею у борг, були використані на набуття у приватну власність будинку та земельної ділянки у садовому товаристві «Тюльпан», а тому правильно відмовили у визнанні вказаних спірних об'єктів її особистою приватною власністю.

Також колегія суддів суду касаційної інстанції погоджується із висновками судів попередніх інстанцій в частині відмови у задоволенні позовних вимог за зустрічним позовом з огляду на наступне.

Рішенням апеляційного суду Київської області від 26 лютого 2014 року в рахунок погашення боргу ОСОБА_3 за кредитним договором від 13 лютого 2008 року звернуто стягнення на предмет іпотеки у вигляді житлового будинку АДРЕСА_2 та земельну ділянку площею 0,1491 для будівництва і обслуговування вказаного будинку.

Припинено право власності ОСОБА_3 на вказані об'єкти та на них визнано право власності за ПАТ «Міський комерційний банк».

При ухваленні оскаржуваних рішень судами правильно встановлено фактичні обставини справи та застосовано до них норми матеріального права.

Перевіривши доводи касаційної скарги та дослідивши матеріали справи, колегія суддів суду касаційної інстанції дійшла висновку про відхилення касаційної скарги та залишення без змін рішення судів попередніх інстанцій, оскільки вказані судові рішення законні та обґрунтовані, а доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Відповідно до ч. 1 ст. 337 ЦПК України суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 335, 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_4 - ОСОБА_6, відхилити.

Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 23 лютого 2015 року та ухвалу апеляційного суду Київської області від 14 квітня 2015 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.С. Ткачук

Судді: В.С. Висоцька

О.В. Кафідова

О.В. Умнова

І.М. Фаловська