Справа № 442/4947/14 Головуючий у 1 інстанції: Коваль Р.Г.
Провадження № 22-ц/783/2193/15 Доповідач в 2-й інстанції: ОСОБА_1 Р. П.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 червня 2015 року колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого судді Цяцяка Р.П.,

суддів Ванівського О.М. і ОСОБА_2,

при секретарі Ясиновській Я.М.,

за участю позивачки ОСОБА_3 і її представника ОСОБА_4; ОСОБА_5 і ОСОБА_6 представників КП „Туристичний комплекс „Дрогобич,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою Комунального підприємства „Туристичний комплекс „Дрогобич на рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 22 січня 2015 року,

В С Т А Н О В И Л А:

У липні 2014 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до Комунального підприємства (КП) „Туристичний комплекс „Дрогобич, в кінцевій редакції позовних вимог якого просила суд визнати незаконним наказ в.о. директора КП „Туристичний комплекс „Дрогобич від 16.06.2014 року № 43 про її звільнення з посади головного бухгалтера підприємства на підставі п.1 ч.1 ст. 41 КЗпП України, поновити її на посаді головного бухгалтера КП „Туристичний комплекс „Дрогобич та стягнути з відповідача на її користь середньомісячний заробіток за час вимушеного прогулу.

Позовні вимоги обгрунтовувалися тим, що вона з 20 травня 2009 року працювала на посаді головного бухгалтера КП «Туристичний комплекс «Дрогобич». 16 червня 2014 року вона вийшла на роботу після тривалого періоду часу перебування на лікуванні по причині хвороби, внаслідок якої їй встановлена друга група інвалідності. Директор підприємства ОСОБА_7 16 червня 2014 року перебував у відпустці, на час його перебування у відпустці в.о. директора був призначений начальник господарського відділу ОСОБА_8 Не дивлячись на факт перебування у відпустці, ОСОБА_7 16 червня 2014 року перебував на робочому місці і в цей день він не допустив її до роботи та у грубій формі запропонував їй написати заяву про звільнення з роботи за її ініціативою, яку вона написати відмовилася. В цей же день їй було вручено трудову книжку, у якій було зроблено запис про її звільнення з посади головного бухгалтера КП «Туристичний комплекс «Дрогобич» за одноразове грубе порушення трудових обов'язків на підставі п.1 ст. 41 КЗпП України на підставі наказу № 43 від 16.06.2014 року, з яким її ознайомлено не було. Розрахунку у зв'язку із звільненням з нею проведено не було (а.с. 1-3, 92).

Оскаржуваним рішенням позов задоволено частково.

Визнано незаконним наказ № 43 від 16.06.2014 року, виданий виконуючим обов'язки директора КП «Туристичний комплекс «Дрогобич» ОСОБА_9 про звільнення позивачки з посади головного бухгалтера підприємства.

Поновлено позивачку на посаді головного бухгалтера КП «Туристичний комплекс «Дрогобич».

Стягнуто з КП «Туристичний комплекс «Дрогобич» в користь позивачки середньомісячний заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 31 472 грн. 75 коп., а також 2 000 грн. на відшкодування моральної шкоди.В задоволенні решти позовних вимог відмовлено (а.с. 99-102).

Дане рішення оскаржило КП „Туристичний комплекс „Дрогобич.

Апелянт просить оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог, покликаючись на порушення норм матеріального і процесуального права.

Стверджує, що позивачкою умисно на протязі майже трьох років не вживалось жодних заходів щодо забезпечення перерахування податків та зборів, зокрема 70 % від надходжень від орендної плати до місцевого бюджету, а відтак вважає, що порушення, допущені позивачкою, є одноразовим грубим порушенням її трудових обовязків, передбачених у пунктом 8 розділу ІІ її посадової інструкції, яке має триваючий характер, про що відповідачу стало відомо 17.03.2014 року з листа відділу економіки Дрогобицького міськвиконкому за № 90, що спричинило відповідачу матеріальну шкоду у розмірі 200,54 тис. грн.

Довідку про доходи позивачки, використану судом при визначенні середньомісячного її заробітку за час вимушеного прогулу, вважає недопустимим доказом, оскільки ця довідка підписана лише нею самою після того, як її вже було звільнено з роботи, і ця довідка не містить підпису керівника підприємства і печатки.

Вважає, що позивачкою не було наведено жодних фактичних даних чи доказів, які б підтверджували її моральні страждання і втрату нормальних життєвих звязків, а відтак вважає неправомірним стягнення з підприємства на її користь 2 000 грн. на відшкодування моральної шкоди (а.с. 104-105).

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представників апелянта на підтримання доводів апеляційної скарги та заперечення цих доводів зі сторони позивачки і її представника, перевіривши матеріали справи та законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з наступних підстав.

Звільнення за п.1 ст. 41 КЗпП України є дисциплінарним стягненням і допускається з додержанням правил, встановлених для застосування таких стягнень.

Статтею 148 КЗпП України встановлено, що дисциплінарне стягнення застосовується власником або уповноваженим ним органом безпосередньо за виявленням проступку, але не пізніше одного місяця з дня його виявлення, не рахуючи часу звільнення працівника від роботи у звязку з тимчасовою непрацездатністю або перебуванням його у відпустці, а також, що дисциплінарне стягнення не може бути накладене пізніше шести місяців з дня вчинення проступку.

У Постанові Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992 року № 9 „Про практику розгляду судами трудових спорів міститься розяснення про те, що при розгляді справ про поновлення на роботі судам необхідно зясовувати, з яких підстав проведено звільнення працівника згідно з наказом, і перевіряти їх відповідність законові, а також про те, що суд не вправі визнавати звільнення правильним виходячи з обставин, з якими власник або уповноважений ним орган не повязували звільнення (п.18), і що при вирішенні питання про те, чи є порушення трудових обовязків грубим (п.1 ст.41 КЗпП України), суд має виходити з характеру проступку, обставин, за яких його вчинено, яку ним завдано (могло бути завдано) шкоду (п.27).

Судом встановлено, стверджується матеріалами справи та визнається сторонами спору, що позивачку наказом від 16 червня 2014 року було звільнено з роботи за п.1 ст. 41 КЗпП України „за невмотивовану несплату 70 % від надходжень від орендної плати до місцевого бюджету м. Дрогобич, тобто за одноразове грубе порушення (а.с. 44), яка (несплата) мала місце протягом періоду з січня 2010 року по березень 2012 року (а.с. 73), коли директором КП „Туристичний комплекс „Дрогобич був ОСОБА_10, який 02 травня 2012 року помер.

Безспірним є те, що розпорядником коштів підприємства є саме директор, а не головний бухгалтер, яка згідно її посадової інструкції безпосередньо підпорядковується директору підприємства (п.3) та спільно з директором підприємства забезпечує перерахування податків та зборів, передбачених законодавством (п.8; а.с. 49-51).

У звязку зі смертю директора підприємства ОСОБА_10 01 червня 2013 року було укладено контракт з новим директором ОСОБА_7 (а.с. 61-63).

Виходячи зі статусу посади директора підприємства, колегія суддів визнає надуманими доводи відповідача (апелянта) про те, що про вище згадану заборгованість підприємства за період з січня 2010 року по березень 2012 року перед місцевим бюджетом новому директору підприємства стало відомо лише 17.03.2014 року - з листа відділу економіки Дрогобицького міськвиконкому за № 90.

ОСОБА_7 цього, відповідачем так і не було подано до суду доказів того, що станом на час розгляду даної справи судом підприємством (в особі його нового директора) було погашено вище згадану заборгованість перед місцевим бюджетом за період з січня 2010 року по березень 2012 року.

За вище наведених обставин суд першої інстанції прийшов до вірного висновку про відсутність правових підстав для звільнення позивачки з роботи за п.1 ст. 41 КЗпП України.

У відповідності до п.3 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року № 4 Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди, під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, заподіяних фізичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у звязку з ушкодженням здоровя, у порушенні права власності, прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у звязку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих звязків через неможливість продовження активного громадського життя, порушення стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Позивачка на час її незаконного звільнення з роботи за ніби-то одноразове грубе порушення трудових обовязків була визнана інвалідом другої групи загального захворювання (а.с. 9), в результаті чого вона протягом тривалого часу змушена була захищати свої права в судовому порядку, а відтак безспірним є те, що незаконним звільненням з роботи їй було заподіяно моральних страждань та інших негативних явищ.

За вище наведених обставин колегія суддів вважає, що суд першої інстанції вправі був присудити до стягнення з відповідача на користь позивачки 2 000 грн. на відшкодування моральної шкоди, що відповідає засадам розумності, справедливості та виваженості.

Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року № 100, встановлено, що середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою повязана відповідна виплата. Якщо протягом двох календарних місяців працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи. Якщо і протягом цих місяців працівник не відпрацював жодного робочого дня, середня заробітна плата обчислюється відповідно до останнього абзацу пункту 4 цього Порядку (п.2 Порядку), яким (п.4) передбачено, що у випадку, коли нарахування проводяться виходячи із середньої заробітної плати, працівник не мав заробітку, не з вини працівника, розрахунки проводяться виходячи з установлених йому в трудовому договорі тарифної ставки, посадового (місячного) окладу.

Позивачку було звільнено з роботи 16.06.2014 року.

Згідно матеріалів справи і (зокрема) розрахунку, поданого самою позивачкою до суду апеляційної інстанції, останні 2 календарні місяці роботи, що передували її звільненню (квітень-травень 2014 року), позивачка перебувала на лікарняному та у відпустці. Попередні два місяці (лютий-березень 2014 року) позивачка також перебувала на лікарняному (а.с. 159-167).

За вище наведених обставин середньомісячна заробітна плата позивачки обчислюється у відповідності до п. 4 Порядку, а саме: виходячи з установлених їй в трудовому договорі тарифної ставки, посадового (місячного) окладу.

В той же час, позивачкою неправомірно для розрахунку її середньомісячної заробітної плати взято два повних відпрацьованих нею місяці, що мало місце ще у травні-червні 2012 року (за два роки до її звільнення з роботи) і що не передбачено Порядком обчислення середньої заробітної плати.

Відповідний розрахунок середньомісячного заробітку позивачки за час її вимушеного прогулу, який грунтується на її посадовому місячному окладі, було подано до суду відповідачем (а.с. 168) і цей розрахунок позивачкою не спростовано.

За вище наведених обставин оскаржуване рішення в частині задоволення позовної вимоги про стягнення з відповідача на користь позивачки середньомісячного заробітку за час вимушеного прогулу підлягає зміні, а саме: зменшенню розміру середньомісячного заробітку за час вимушеного прогулу, який підлягає до стягнення звідповідача на користь позивачки, з 31 472 грн. 75 коп. до 20 425 грн. 90 коп. (з урахуванням всіх обовязкових платежів і зборів, які підлягають відрахуванню з заробітної плати).

Керуючись ст.ст. 303, 307 ч.1 п.3, 309 ч.1 п.п. 1-4, 314 ч.2, 316, 319 ЦПК України, колегія суддів

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу Комунального підприємства „Туристичний комплекс „Дрогобич частково задовольнити.

Рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 22 січня 2015 року в частині задоволення позовної вимоги про стягнення з Комунального підприємства „Туристичний комплекс „Дрогобич на користь ОСОБА_3 середньомісячного заробітку за час вимушеного прогулу у розмірі 31 472 грн. 75 коп. змінити, зменшивши розмір середньомісячного заробітку за час вимушеного прогулу, який підлягає до стягнення зКомунального підприємства „Туристичний комплекс „Дрогобич на користь ОСОБА_3, з 31 472 грн. 75 коп. до 20 425 грн. 90 коп. (з урахуванням всіх обовязкових платежів і зборів, які підлягають відрахуванню з заробітної плати).

В решті рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 22 січня 2015 року залишити без змін.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення, але може бути оскарженим у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом двадцяти днів з дня набрання рішенням законної сили.

Головуючий:

Судді: