Номер провадження: 22-ц/785/6379/15
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
Доповідач Мартинова К. П.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22.07.2015 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі:

головуючого Мартинової К.П.,

суддів Заїкіна А.П., Кварталової А.М.,

за участю секретаря Феленко В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_2, ОСОБА_3 до ПАТ АБ «Порто-Франко», за участю третьої особи приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_4, про визнання недійсними кредитного договору та договору іпотеки, та зобовязання вчинити певні дії за апеляційною скаргою ОСОБА_2, ОСОБА_3 на рішення Приморського районного суду м.Одеси від 10 червня 2015 року,

ВСТАНОВИЛА :

У січні 2015 року ОСОБА_2, ОСОБА_3 звернулись до суду з позовом до ПАТ АБ «Порто-Франко», зазначивши третьою особою приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_4, про визнання недійсними кредитного договору від 14.08.2007 року та договору іпотеки від 31.08.2007 року, укладені між АКБ «Порто-Франко» та ОСОБА_2 та відповідно між АКБ «Порто-Франко» та ОСОБА_3, про надання розстрочки з погашення залишку тіла кредиту на 50 календарних місяців, про зобов»язання ПАТ АБ «Порто-Франко» в особі уповноваженого особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб ОСОБА_5 прийняти от ОСОБА_2 різницю між виданими коштами за кредитом по курсу 5,05 грн. за 1 долар США та вже сплаченою сумою тіла кредиту / з урахуванням курсу іноземної валюти до національної валюти, відповідно до часу здійснення кожного з платежів/, а саме суму залишку тіла кредиту повинна рахуватися у національній валюті України.

В процесі розгляду справи позивачі уточнили свої позовні вимоги та просили: визнати недійсним кредитний договір №2047/2-07 від 14 серпня 2007 року, укладений між ОСОБА_2 та АКБ «Порто-Франко»; визнати недійсним договір іпотеки від 31 серпня 2007 року, укладений між ОСОБА_3 та «Порто-Франко»; зобовязати відповідача в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації в АБ «Порто-Франко» ОСОБА_5 прийняти від ОСОБА_2 різницю між виданими коштами за кредитом (по курсу за 1 дол. США 5, 05 грн.) та вже сплаченою сумою кредиту (з урахуванням курсу іноземної валюти до національної валюти, відповідно до часу здійснення кожного з платежів); надати ОСОБА_2 розстрочку з погашення залишку тіла кредиту строком на 50 календарних місяців.

Позивачі посилалися на те, що 14 серпня 2007 року між ОСОБА_2 та Банком був укладений кредитний договір №2047/2-07, за яким банк надав їй грошові кошти у розмірі 49 000, 00 дол. США на споживчі цілі зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 10 % річних та строком до 13 серпня 2017 року.

У забезпечення цього договору між ОСОБА_3 та АКБ «Порто-Франко» був укладений Іпотечний договір 31 серпня 2008 року, за умовами якого ОСОБА_3 передав банку в іпотеку нерухоме майно, а саме: однокімнатну квартиру №28 по вул. Ак. Заболотного, 66, корп. 1 в м. Одесі.

Також позивачі зазначили, що ОСОБА_2 сплачено на рахунок Банку в погашення кредиту значну суму. Вищевказані договори позивачі вважають недійсними, оскільки Банк не мав право на видачу кредиту в іноземній валюті ОСОБА_2, як резиденту України, без індивідуальної ліцензії НБУ. Також вважає, що при наданні кредиту банком були порушені норми Конституції України та ЦК України, ЗУ «Про банки і банківську діяльність», ЗУ «Про платіжні системи і переказ коштів в Україні», декрету КМУ «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», ЗУ «Про захист прав споживачів».

Рішенням Приморського районного суду м.Одеси від 10 червня 2015 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2, ОСОБА_3 до ПАТ АБ «Порто-Франко», за участю третьої особи приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_4 про визнання недійсним кредитного договору та договору іпотеки, зобовязання вчинити певні дії відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2, ОСОБА_3 просять рішення суду скасувати, тому що воно ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права та ухвалити нове рішення, яким задовольнити їх позовні вимоги.

Справа в суді апеляційної інстанції розглянута на підставі ч. 2 ст. 305 ЦПК України у відсутності ОСОБА_2, однак за участю її представника за довіреністю, представника ПАТ АБ «Порто-Франко» та приватного нотаріуса ОСОБА_4, які повідомлені належним чином про час та місце судового розгляду, що підтверджується розписками про отримання судових повісток про виклик. Від представника ПАТ АБ «Порто-Франко» надійшла заява про розгляд справи у відсутності представника банку.

Заслухавши суддю-доповідача, доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених вимог колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу та залишає рішення суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Розглядаючи спір, колегія суддів вважає, що районний суд повно і всебічно дослідив і оцінив обставини по справі, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює.

Відповідно до ч. 1 ст. 11, ч. 1 ст. 60 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 ЦПК України.

Згідно з ч. 4 ст. 10 ЦПК України суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об"єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення.

Правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом.

Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що 14 серпня 2007 року між ОСОБА_2 та АКБ «Порто-Франко» був укладений кредитний договір №2047/2-07, за умовами якого банк надав позичальнику грошові кошти у розмірі 49 000, 00 дол. США на споживчі цілі зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 10 % річних, строком до 13 серпня 2017 року.

У забезпечення виконання умов цього договору 31 серпня 2007 року між ОСОБА_3 та АКБ «Порто-Франко» був укладений іпотечний договір про передачу в іпотеку нерухомого майна однокімнатної квартири №28 у будинку № 66 корпус № 1 по вул. Заболотного в м. Одесі.

Позивачі вважають зазначені договори недійсними в частині недотримання істотних умов, які обов»язкові для кредитних договорів, тобто порушено норми Закону України «Про захист прав споживачів», а також з тих підстав, що банк не мав права надавати кредит в іноземній валюті в порушення ст. 99 Конституції України, ст. 524 ЦК України, Декрету Кабінету Міністрів України від 19.02.1993 року «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», Закону України «Про платіжні системи та переказів коштів в Україні», Постанови Національного Банку України № 200 від 30.05.2007 року «Про затвердження правил використання готівкою іноземної валюти на території України», та в зв»язку з різким підвищенням курсу іноземною валюти відносно до національної, що призвело до явного порушення співвідношення майнових інтересів сторін, а саме виключно для позичальника.

При вирішенні спору про визнання кредитного договору та договору іпотеки недійсними, зобов»язання вчинити певні дії суд першої інстанції прийшов до обґрунтованого висновку про те, що оспорювані договори укладені з урахуванням вимог, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема ЦК (статті 215, 10481052, 10541055), статті 1819 Закону України «Про захист прав споживачів».

Кредитний та іпотечний договори укладені в обов»язковій письмовій формі - стаття 1055 ЦК України.

Згідно зі ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності.

Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом.

Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною /сторонами/ вимог, які встановлені частинами першою- третьою, п»ятою та шостою ст. 203 ЦК України.

Стаття 216 ЦК України визначає, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов»язані з його недійсністю.

Згідно з ч. 1 ст. 638 та ч. 1 ст. 640 ЦК України договір є укладеним з моменту досягнення в належній формі згоди з усіх істотних умов договору.

Відповідно до п. 8.1. кредитного договору від 14.08.2007 року позичальник ознайомлений з нормативними актами / в тому числі і локального характеру/, які регулюють кредитування, розрахунки які застосовуються банком, а також з методикою нарахування, списання та обчислення процентів за користування кредитом, які використовуються банком та є для нього обов»язковими. Крім того, між банком та позичальником ОСОБА_6 були укладені додаткові угоди до кредитного договору від 14.08.2007 року, а саме додаткова угода № 1 від 08 квітня 2008 року та додаткова угода № 2 від 05 лютого 2014 року, якими сторони затвердили додатки до кредитного договору про сукупну вартість кредиту на момент підписання угод. Додаткові угоди підписані також іпотекодавцем ОСОБА_3 /а.с. 11-16/.

Встановлене свідчить про відповідність кредитного договору, оскільки позичальник був у письмовій формі повідомлений про всі умови споживчого кредитування в АБ «Порто-Франко» та орієнтовну сукупну вартість кредиту відповідно до ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» та Правил надання банками інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою НБУ № 168 від 10 травня 2007 року, що підтверджується текстом договору, та не має зауважень, претензій щодо наданої інформації. Надана позичальнику інформація є повною, необхідною, доступною, достовірною та своєчасною. Крім того, валютні ризики під час виконання зобовязань за цим договором несе споживач, та така інформація є вільнодоступною.

При укладенні та скріпленні особистим підписом позичальника кредитного договору на відкриття реверсної кредитної лінії на поточні нужди в сумі 49000 дол. США позивачка не зверталася до відповідача із заявами про надання додаткової інформації або розяснення певних положень договору, та не скористалася правом на відкликання згоди на укладення договору про надання споживчого кредиту згідно з ч. 6 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» та протягом тривалого часу вносила кошти на погашення кредитного зобовязання.

Тому доводи апеляційної скарги про порушення банком вимог п. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» та п. 2.1. Правил НБУ № 168, а саме ненадання споживачу у письмовій формі повної інформації про умови кредитування, а також орієнтовану сукупну вартість кредиту, яка встановлена ст.ст. 15, 23 Закону України «Про захист прав споживачів» є безпідставними.

Посилання на те, що в момент укладання кредитного договору в 2007 році позичальник вважала, що вказані у договорі положення не є завідомо їй невигідними, а також що сторони спірного договору не порушують закону та діють у повній відповідності до норм чинного на той час законодавства України, оскільки вона повністю довіряла банку, як професійному надавачу кредитних послуг та як своєму роботодавцю, не можуть біти підставою для визнання цього кредитного договору недійсним.

Позивачка не заперечує, що на час укладання кредитного договору її волевиявлення було вільним та вона повністю довіряла установі, яка надала їй кредит на вигідних для неї умовах.

Доводи апеляційної скарги про те, що банком порушено вимоги закону в частині валюти зобов»язання, що значно погіршило становище позичальника після різкого підвищення курсу іноземної валюти відносно до національної та дії банку по видачі кредиту в доларах США є способом зловживання правом та перекладає свої ризики на споживача кредитних послуг не можуть бути підставою для скасування рішення суду.

Погіршення матеріального стану позичальника не є підставою для визнання кредитного договору недійсним.

Також не підлягають задоволенню доводи апеляційної скарги про те, що в порушення приписів ст. ст. 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів», банк не повідомив позичальника про можливість укладення договору в національній валюті та не мав на це право, чим порушив ст. 6, 7 Постанови Національного Банку України №200 від 30.05.2007 року «Про затвердження правил використання готівкою іноземної валюти на території України».

В пунктах 10 та 11 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 30.03.2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» роз»яснено, що згідно зі статтею 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня. Вказана стаття визначає правовий статус гривні, але не встановлює сферу її обігу, а статтею 192 ЦК передбачено, що іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.

Отже, банк як фінансова установа, отримавши у встановленому законом порядку (статті 19, 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність») банківську та генеральну ліцензії на здійснення валютних операцій або письмовий дозвіл на здійснення операцій із валютними цінностями, який до переоформлення Національним банком України відповідних ліцензій на виконання вимог пункту 1 розділу II Закону України від 15 лютого 2011 року № 3024-VI «Про внесення змін до деяких законів України щодо регулювання діяльності банків» є генеральною ліцензією на здійснення валютних операцій, має право здійснювати операції з надання кредитів у іноземній валюті (пункт 2 статті 5 Декрету про валютне регулювання).

Щодо вимог підпункту «в» пункту 4 статті 5 цього Декрету, який передбачає наявність індивідуальної ліцензії Національного банку України на здійснення операцій щодо надання та одержання резидентами кредитів у іноземній валюті, якщо терміни і суми таких кредитів перевищують встановлені законодавством межі, то, оскільки на цей час законодавством України не встановлено термінів і сум кредитів у іноземній валюті як критеріїв їх віднесення до сфери дії режиму індивідуального ліцензування, ця норма не може застосовуватись судами.

У разі виникнення спору щодо отримання сторонами кредитного договору індивідуальної ліцензії на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави (підпункт «г» пункту 4 статті 5 Декрету про валютне регулювання) суд має виходити з того, що Національним банком України на виконання положень статті 11 цього Декрету, статті 44 Закону України «Про Національний банк України» в межах своїх повноважень прийнято Положення про порядок видачі Національним банком України індивідуальних ліцензій на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу, затверджене постановою Правління Національного банку України від 14 жовтня 2004 року № 483 (зареєстровано у Міністерстві юстиції України 9 листопада 2004 року № 1429/10028). Згідно з пунктом 1.5 цього Положення використання іноземної валюти як засобу платежу без ліцензії дозволяється, якщо ініціатором або отримувачем за валютною операцією є уповноважений банк (ця норма стосується лише тих операцій уповноваженого банку, на здійснення яких Національний банк видав йому банківську ліцензію та письмовий дозвіл на здійснення операції з валютними цінностями, який до переоформлення Національним банком України відповідних ліцензій на виконання вимог пункту 1 розділу II Закону України від 15 лютого 2011 року № 3024-VI «Про внесення змін до деяких законів України щодо регулювання діяльності банків» генеральною ліцензією на здійснення валютних операцій, або генеральну ліцензію на здійснення валютних операцій).

У звязку з наведеним суди повинні виходити з того, що надання та одержання кредиту в іноземній валюті, сплата процентів за таким кредитом не потребують наявності індивідуальної ліцензії на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу у жодної зі сторін кредитного договору.

Банком ПАТ АБ «Порто-Франко» надано суду Банківську ліцензію № 129 від 02 листопада 2011 року, ви дану Національним Банком України / а.с. 42/.

Відповідно до абзацу 3 частини першої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» надання (отримання) споживчих кредитів у іноземній валюті на території України забороняється. У звязку із зазначеним суди повинні виходити з того, що договір, предметом якого є споживчий кредит в іноземній валюті, укладений після набрання чинності Законом України від 22 вересня 2011 року № 3795-VI «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо врегулювання відносин між кредиторами та споживачами фінансових послуг», за позовом заінтересованої особи може бути визнаний судом недійсним.

Однак, предметом спору по даній справі є недійсність кредитного договору, укладеного між сторонами 14.08.2007 року.

Справа розглянута судом відповідно до вимог ст. 11 ЦПК України, тобто в межах заявлених вимог та на підставі наданих сторонами доказів, які знаходяться в матеріалах справи, належність та допустимість яких перевірена судом та їм надана оцінка в рішенні суду.

Таким чином колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги суттєвими не являються та не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Керуючись ст.ст. 209, 303, 304, 305, 307, 308, 313, 314, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2, ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 10 червня 2015 року залишити без зміни.

Ухвала суду набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий К.П. Мартинова

Судді А.П. Заїкін

ОСОБА_7