Провадження №2/761/4878/2015
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

17 липня 2015 року Шевченківський районний суд м. Києва у складі:

головуючого - судді Рибака М.А.,

при секретарі Савенко О.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Шевченківського районного суду міста Києва в залі судових засідань цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Банк Петрокоммерц-Україна», за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору товариства з обмеженою відповідальністю «Камянка Глобал Вайн» про визнання договору поруки таким, що припинено, -

ВСТАНОВИВ:

У квітні 2015 року ОСОБА_1 (далі по тексту - позивач, поручитель, ОСОБА_1) звернувся до Шевченківського районного суду міста Києва із позовом до Публічного акціонерного товариства «Банк Петрокоммерц-Україна» (далі по тексту - відповідач, Банк), за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору товариства з обмеженою відповідальністю «Камянка Глобал Вайн» (далі по тексту - третя особа, позичальник, ТОВ «Камянка Глобал Вайн») про визнання договору поруки таким, що припинено.

Позовні вимоги мотивовані тим, що 29.09.2014 року між відповідачем та третьою особою було укладено Додаткову угоду № 2 до Кредитного договору № 026-07-13, яким було змінено порядок та терміни повернення кредитних коштів, а отже було збільшено обсяг відповідальності поручителя. З огляду на те, що поручитель не давав згоди на укладення Додаткової угоди № 2 до кредитного договору, внаслідок якої збільшився обсяг його відповідальності, ОСОБА_1 просив суд визнати договір поруки № 026-07-13/2 від 05.07.2013 року, укладений між ним та ПАТ «Банк Петрокоммерц-Україна» таким, що припинив свою дію.

У судовому засіданні, яке відбулося 17.07.2015 року, представник позивача позов підтримав з підстав, викладених в позовній заяві та просив суд про його задоволення.

Представник відповідача позовні вимоги не визнав та просив суд відмовити у їх задоволенні у зв'язку із тим, що вважав, що позивач був належним чином повідомлений про укладення Додаткової угоди № 2 до Кредитного договору, оскільки 02.10.2014 року власним підписом посвідчив в установі Банку підтвердження про надання письмової згоди на укладення вказаної додаткової угоди.

Вислухавши пояснення представників позивача та відповідача, дослідивши та оцінивши письмові докази у справі у їх сукупності, суд дійшов висновку, що позов не підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Судом встановлено, що 05.07.2013 року між Банком та третьою особою (за договором - Позичальник) було укладено кредитний договір № 026-07-13 (далі по тексту - Кредитний договір), відповідно до умов якого Банк надає Позичальнику кредитні кошти частинами в розмірі 252600 доларів США (надалі по тексту - Кредит) під сплату фіксованих процентів в розмірі 12,0 % річних (а.с. 5-11).

05.07.2013 року між Банком та позивачем (за договором - поручитель) було укладено договір поруки № 026-07-13/2 (далі по тексту - договір поруки), яким забезпечувалося зобов'язання третьої особи за Кредитним договором.

29.09.2014 року між Банком та третьою особою було укладено Додаткову угоду до Кредитного договору № 026-07-13 від 05.07.2013 року (далі по тексту - Додаткова угода), відповідно до умов якої було внесено зміни до типу кредитування (кредитна лінія не відновлюється), строку дії траншу (не встановлено) та прийнято новий графік зменшення ліміту фінансування (а.с. 13).

Пунктом 2. Додаткової угоди передбачено, що її підписанням сторони дійшли згоди реструткуризувати прострочену заборгованість за Договором на загальну суму 218345,58 доларів США, шляхом встановлення строку її погашення не пізніше 31.05.2015 року включно.

Відповідно до абз. 2 п. 2.2. Договору поруки в разі зміни розміру Боргових зобов'язань після укладення цього договору, такі Боргові зобов'язання забезпечуються в повному розмірі.

Згідно із заявою від 02.10.2014 року ОСОБА_1 підтвердив надання згоди на укладення Додаткової угоди № 2 (а.с. 29).

Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цих Кодексів, інших актів цивільного законодавства.

Відповідно до ч. 1 ст. 546 ЦК України, виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою (пеня, штрафи), порукою, гарантією, заставою, тощо, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Згідно із ч. 1 ст. 553, ч. 1 ст. 554 ЦК України, за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником. У разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя.

Відповідно до ч.2 ст. 556 ЦК України, до поручителя, який виконав зобов'язання, забезпечене порукою, переходять усі права кредитора у цьому зобов'язанні, в тому числі й ті, що забезпечували його виконання.

Відповідно до норм частини 1 статті 559 ЦК України, порука припиняється з припиненням забезпеченого нею зобов'язання, а також у разі зміни зобов'язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності.

З огляду на зазначене, припинення договору поруки пов'язується зі зміною забезпеченого зобов'язання за відсутності згоди поручителя на таку зміну та за умови збільшення обсягу відповідальності поручителя.

Згідно роз'яснень, які містяться в п. 22 постанови пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», відповідно до частини першої статті 559 ЦК припинення договору поруки пов'язується зі зміною забезпеченого зобов'язання за відсутності згоди поручителя на таку зміну та за умови збільшення обсягу відповідальності поручителя. При цьому обсяг зобов'язання поручителя визначається як умовами договору поруки, так і умовами основного договору, яким визначено обсяг зобов'язань боржника, забезпечення виконання яких здійснює поручитель. Проте якщо в договорі поруки передбачено, зокрема, можливість зміни розміру процентів за основним зобов'язанням і строків їх виплати тощо без додаткового повідомлення поручителя та укладення окремої угоди, то ця умова договору стала результатом домовленості сторін (банку і поручителя), а, отже, поручитель дав згоду на зміну основного зобов'язання. Якщо в договорі поруки такі умови сторонами не узгоджені, а з обставин справи не вбачається інформованості поручителя і його згоди на збільшення розміру його відповідальності, то відповідно до положень частини першої статті 559 ЦК порука припиняється у разі зміни основного зобов'язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності. У цьому випадку поручитель має право на пред'явлення позову про визнання договору поруки припиненим.

Проте, матеріали справи містять копію заяви позивача від 02.10.2014 року про надання згоди на укладення додаткової угоди № 2 від 29.09.2014 року до кредитного договору№ 026-07-13 від 05.07.2013 року, подання якої до Банку позивачем не спростовано.

З огляду на зазначене, суд приходить до висновку про поінформованість позивача про укладення Додаткової угоди № 2 до Кредитного договору.

Також згідно із Правовою позицією Верховного Суду України у справі 6-73цс12 від 18.06.2012 року до припинення поруки призводять такі зміни умов основного зобов'язання без згоди поручителя, які призвели до збільшення обсягу відповідальності останнього. Збільшення відповідальності поручителя внаслідок зміни основного зобов'язання виникає в разі: підвищення розміру процентів; відстрочення виконання, що призводить до збільшення періоду, за який нараховуються проценти за користування чужими грошовими коштами; установлення (збільшення розміру) неустойки; встановлення нових умов щодо порядку зміни процентної ставки в бік збільшення тощо. У зобов'язаннях, в яких беруть участь поручителі, збільшення кредитної процентної ставки навіть за згодою банку та боржника, але без згоди поручителя або відповідної умови у договорі поруки, не дає підстав покладення на останнього відповідальності за невиконання або неналежне виконання позичальником своїх зобов'язань перед банком.

Згідно із ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 1 ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Враховуючи викладене, позовні вимоги про визнання договору поруки № 026-07-13/2 від 05.07.2013 року, укладеного між ОСОБА_1 та ПАТ «Банк Петрокоммерц-Україна» таким, що припинив свою дію, вважаються судом не доведеними, а тому задоволенню не підлягають.

За таких обставин суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову в повному обсязі.

Керуючись статтею 124 Конституції України, ст. ст. 3, 57-61, 208, 209, 213, 214, 215, 218, 223 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В :

В задоволенні позову ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Банк Петрокоммерц-Україна», за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору товариства з обмеженою відповідальністю «Камянка Глобал Вайн» про визнання договору поруки таким, що припинено - відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Апеляційного суду міста Києва через Шевченківський районний суд м. Києва шляхом подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції протягом десяти днів з дня його проголошення.

СУДДЯ М.А. РИБАК