Справа № 446/813/14 Головуючий у 1 інстанції: Самсін М.Л.
Провадження № 22-ц/783/4423/15 Доповідач в 2-й інстанції: ОСОБА_1
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 липня 2015 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого - судді Монастирецького Д.І.,

суддів: Кабаля І.І., Копняк С.М.,

секретаря Ясиновської Я.М.,

з участю ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Кам`янка-Бузького районного суду Львівської області від 24 грудня 2014 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Сілецької сільської ради, ОСОБА_3 про визнання права на користування чужою земельною ділянкою, -

в с т а н о в и л а:

10 квітня 2013 року ОСОБА_2 звернувся в суд з вищезазначеним позовом, просив суд визнати за ним право на постійне безоплатне користування чужою земельною ділянкою (земельний сервітут) розмірами 17х21х18х19 метрів, власником якої є Сілецька сільська рада, наданою в користування ОСОБА_3, що знаходиться по вул. Миру, 91 в с. Перекалки Кам`янка-Бузького району Львівської області. Згідно державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯЛ № 313232, виданого йому 25.08.2010 року Сілецькою сільською радою на підставі рішення сесії Сілецької сільської ради № 3 від 20.05.2010 року і зареєстрованого в книзі реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, земельна ділянка площею 0,2500 га, яка виділена йому для обслуговування житлового будинку та господарських споруд, знаходиться по вул. Миру, 91 в с. Перекалки Кам`янка-Бузького району. Земельна ділянка площею 0,32 га, виділена для обслуговування житлового будинку та господарських споруд ОСОБА_3 також знаходиться по вул. Миру біля житлового будинку № 91 по вул. Миру в с. Перекалки Кам`янка-Бузького району, в тому числі і розмірами 17х21х18х19, яка межує в безпосередній близькості до його земельної ділянки і фактично заходить (розташована) на його земельній ділянці. Відповідачкою ОСОБА_3 відмовлено йому у встановленні земельного сервітуту, внаслідок чого він змушений звернутись з позовом в суд про встановлення земельного сервітуту.

Оскаржуваним рішенням в позові ОСОБА_2 до Сілецької сільської ради, ОСОБА_3 про визнання права на користування чужою земельною ділянкою відмовлено.

Рішення суду оскаржив ОСОБА_2, вважає його незаконним і таким, що ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права. Зазначає, що суд розглянув справу за відсутності сторін, позбавивши його можливості надати докази у судовому засіданні. Порушення виявилось також у тому, що суд не дослідив усіх передбачених нормою матеріального права юридичних доказових фактів, наявність чи відсутність яких впливає на остаточний результат справи. Посилаючись на норми Земельного кодексу України, обґрунтовує безпідставність відмови у задоволенні його позову та зазначає, що умовою для встановлення земельного сервітуту є необхідність використання чужої земельної ділянки для обслуговування своєї ділянки. Підставою для встановлення земельного сервітуту є домовленість між власниками сусідніх земельних ділянок, зафіксована договором, а у випадку відсутності такої домовленості рішення суду. При цьому встановлюється, що нормальне господарське використання земельної ділянки неможливе без обтяження сервітутом. Просить скасувати рішенняКам`янка-Бузького районного суду Львівської області від 24 грудня 2014 рокута ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення ОСОБА_2, перевіривши матеріали справи, межі та доводи скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід відхилити.

Частиною 1 ст. 292 ЦПК України передбачено, що сторони та інші особи, які беруть участь у справі, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їх права та обовязки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Відповідно до статті 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до ст. ст. 15, 16 ЦК України, ст. 3 ЦПК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних прав, свобод чи інтересів у спосіб, передбачений законом або договором.

Захист цивільних прав це передбачені законом або договором способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Право визначення підстав і предмета позову належить позивачеві (ст. ст. 3, 10, 31 ЦПК України).

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Апеляційний суд досліджує докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку, або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами.

Згідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення.

Статтею 60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу.

Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі виникає спір.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів (ст. 57 ЦПК України).

За загальними положеннями ЦПК України обов'язок суду під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача та якими доказами вони підтверджуються; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки; оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів.

Крім того, важливим є визначення правовідносин сторін, які випливають із встановлених обставин. Саме визначення цих правовідносин дає можливість суду остаточно визначитись, яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Таким чином, рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а також правильно витлумачив ці норми.

Колегія суддів приходить до переконання, що дане рішення суду відповідає зазначеним вимогам закону.

Відмовляючи в позові, районний суд виходив з наступного.

Відповідно до ст. 98 Земельного Кодексу України право земельного сервітуту - це право власника або землекористувача земельної ділянки на обмежене платне або безоплатне користування чужою земельною ділянкою (ділянками). Земельні сервітути можуть бути постійними і строковими. Встановлення земельного сервітуту не веде до позбавлення власника земельної ділянки, щодо якої встановлений земельний сервітут, прав володіння, користування розпорядження нею. Земельний сервітут здійснюється способом, найменш обтяжливим для власника земельної ділянки, щодо якої він встановлений.

Згідно зі ст. 99 ЗК України власники або землекористувачі земельних ділянок можуть вимагати встановлення таких земельних сервітутів:

а) право проходу та проїзду на велосипеді;

б) право проїзду на транспортному засобі по наявному шляху;

в) право прокладання та експлуатації ліній електропередачі, зв'язку, трубопроводів, інших лінійних комунікацій;

г) право прокладати на свою земельну ділянку водопровід із чужої природної водойми або через чужу земельну ділянку;

ґ) право відводу води зі своєї земельної ділянки на сусідню або через сусідню земельну ділянку;

д) право забору води з природної водойми, розташованої на сусідній земельній ділянці, та право проходу до природної водойми;

е) право поїти свою худобу із природної водойми, розташованої на сусідній земельній ділянці, та право прогону худоби до природної водойми;

є) право прогону худоби по наявному шляху;

ж) право встановлення будівельних риштувань та складування будівельних матеріалів з метою ремонту будівель та споруд;

з) інші земельні сервітути.

За приписом ст. 100 ЗК України сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду. Сервітут може належати власникові (володільцеві) сусідньої земельної ділянки, а також іншій конкретно визначеній особі (особистий сервітут). Земельний сервітут може бути встановлений договором між особою, яка вимагає його встановлення, та власником (володільцем) земельної ділянки. Договір про встановлення земельного сервітуту підлягає державній реєстрації в порядку, встановленому для державної реєстрації прав на нерухоме майно.

Судом першої інстанції встановлено і цей факт не оспорюється сторонами, що позивачу на підставі договору дарування житлового будинку від 12.03.2009 року та державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯЛ № 313232, виданого 25 серпня 2010 року (а.с. 7, 8, 13) на праві власності належить будинок та земельна ділянка розташовані за адресою: вул. Миру, 91 с. Перекалки Камянка-Бузького району Львівської області. Земельна ділянка, що надана позивачу для обслуговування житлового будинку і господарських споруд межує із земельною ділянкою, що розташована за адресою: вул. Миру с. Перекалки Камянка-Бузького району Львівської області, яка знаходиться у власності Сілецької сільської ради та якою користується відповідачка ОСОБА_3 (а.с. 15, 17).

Відмовляючи у задоволенні вимог суд першої інстанції виходив з наступного.

Відповідно до ст. 401 ЦК України право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом. Сервітут може належати власникові (володільцеві) сусідньої земельної ділянки, а також іншій, конкретно визначеній особі (особистий сервітут).

Згідно зі ст. 402 ЦК України сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду.

Земельний сервітут може бути встановлений договором між особою, яка вимагає його встановлення, та власником (володільцем) земельної ділянки.

Договір про встановлення земельного сервітуту підлягає державній реєстрації в порядку, встановленому для державної реєстрації прав на нерухоме майно.

У разі недосягнення домовленості про встановлення сервітуту та про його умови спір вирішується судом за позовом особи, яка вимагає встановлення сервітуту.

З аналізу положень статей 401, 402 ЦК Укрраїни випливає, що земельний сервітут може бути встановлений судом за позовом особи, яка вимагає встановлення сервітуту, у разі недосягнення домовленості між цією особою та власником (володільцем) земельної ділянки.

Таким чином, закон вимагає від позивача надання суду доказів того, що нормальне використання належної йому нерухомості, неможливо без обтяження сервітутом чужої земельної ділянки.

При цьому слід довести, що задоволення потреб позивача неможливо здійснити яким-небудь іншим способом.

Отже, встановлюючи земельний сервітут на певний строк чи без зазначення строку (постійний), необхідно враховувати, що метою сервітуту є задоволення потреб власника або землекористувача земельної ділянки для ефективного використання як ділянки, так і нерухомості розташованої на ній, а умовою встановлення є неможливість задоволення такої потреби в інший спосіб. Також слід чітко визначити обсяг прав особи, що звертається відносно обмеженого користування чужим майном.

Крім того, земельний сервітут здійснюється способом, найменш обтяжливим для власника земельної ділянки, щодо якої він встановлюється.

На підставі викладеного, суд першої інстанції прийшов до переконання, що позивач спочатку повинен був звернутися до відповідача з пропозицією про укладення договору про земельний сервітут, у проекті якого запропонувати чіткі умови використання земельної ділянки, а у разі відмови укласти такий правочин - звернутися до суду.

З матеріалів справи вбачається, і це підтвердили учасники процесу, що позивач не звертався до відповідачів з пропозицією укласти договір про встановлення земельного сервітуту і сторони не вирішували питання про укладення такої угоди у встановленому порядку. Отже, звернення ОСОБА_2 з позовом до суду про встановлення такого сервітуту є передчасним.

Крім того, районний суд звернув увагу на те, що позовні вимоги про встановлення постійного безоплатного земельного сервітуту шляхом забовязання відповідача на належній останньому земельній ділянці не вчиняти певних дій, при відсутності вимог безпосереднього користування чужою земельною ділянкою, не охоплюється поняттям земельного сервітуту в розумінні ст. 98 ЗК України.

Відповідно до частини 3 статті 403 ЦК України особа, яка користується сервітутом, зобов'язана вносити плату за користування майном, якщо інше не встановлено договором, законом, заповітом або рішенням суду.

Частиною 3 ст. 101 ЗК України передбачено право власника чи землекористувача земельної ділянки, щодо якої встановлено сервітут, вимагати від осіб, в інтересах яких встановлено земельний сервітут, плату за його встановлення, якщо інше не передбачено законом.

Проте, позивачем не доведено необхідності встановлення для нього безоплатного земельного сервітуту, не наведено обґрунтованих доводів, у зв'язку з чим повинен бути встановлений саме безоплатний сервітут.

З урахуванням викладеного суд першої інстанції дійшов висновку, що заявлений позов є передчасним, безпідставним і необґрунтованим.

Колегія суддів погоджується з висновками районного суду, оскільки суд правильно застосував правові норми та ухвалив правильне по суті і справедливе рішення, дійшовши його на основі повно зясованих обставин, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених дослідженими в судовому засіданні доказами, з дотриманням норм матеріального й процесуального права.

Також слід зазначити, що обов'язковою умовою встановлення сервітуту є певна потреба у користуванні чужим майном та відсутність можливості у задоволенні цієї потреби іншим способом, як встановлення сервітуту з конкретним земелекористувачем.

Згідно роз'яснення у п. 38 постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» саме позивач має довести, що повноцінне використання своєї земельної ділянки неможливе без обтяження сервітутом чужої земельної ділянки; що задоволення потреб сервітуарія неможливо здійснити в інший спосіб; що відповідно до частини третьої статті 402 ЦК України він не досяг з відповідачем домовленості про встановлення сервітуту та про його умови.

Таким чином, позивач повинен був звернутися до відповідача з пропозицією про укладання договору про земельний сервітут та запропонувати відповідачу договір, в якому були б зазначені умови та порядок використання земельної ділянки, який би підтверджувався кадастровим проектом виділення чужої земельної ділянки, а у разі відмови відповідача укласти такий договір, звернутися з позовом в суд.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 фактично зводяться до переоцінки доказів і незгоди скаржника з висновками суду першої інстанції та їх оцінкою, такі висновків суду не спростовують, а тому підстав для її задоволення немає.

Будь яких інших належних та допустимих доказів для спростування рішення суду першої інстанції, передбачених статтями 57, 58, 59 ЦПК України, які б мали доказове значення та заслуговували на увагу, чи порушень норм процесуального права, які можуть бути підставою для скасування або зміни рішення, відповідно до ч. 3 ст. 309 ЦПК України, апелянтом не представлено.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення з одних лише формальних міркувань.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 305 ч. 2, 307 ч. 1 п. 1, 308, 313, 314 ч. 1 п. 1, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Кам`янка-Бузького районного суду Львівської області від 24 грудня 2014 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий: Монастирецький Д.І.

Судді: Кабаль І.І.

ОСОБА_4