АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 березня 2015 року Апеляційний суд м. Києва

у складі:

головуючого Вербової І.М.

суддів Кирилюк Г.М.

ПанченкаМ.М.

при секретарі Мікітчак А.Л.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, третя особа - публічне акціонерне товариство «ПроКредит Банк», про встановлення факту проживання однією сім'єю та визнання майна спільною сумісною власністю, за апеляційною скаргою ПетрушкоЯрини Ростиславівнив інтересах публічного акціонерного товариства «ПроКредит Банк» на рішення Святошинського районного суду м. Києва від 1 грудня 2014 року, -

в с т а н о в и в :

У травні 2014 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до

ОСОБА_3, третя особа - ПАТ «ПроКредит Банк», про встановлення факту проживання однією сім'єю, визнання майна спільною сумісною власністю, розподіл спільного майна подружжя, визнання права власності та визнання іпотечного договору недійсним.

В подальшому, ухвалою суду позовні вимоги про розподіл спільного майна подружжя, визнання права власності та визнання іпотечного договору недійсним виділено у самостійне провадження.

Позовні вимоги про встановлення факту проживання однією сім'єю та визнання майна спільною сумісною власністю обґрунтовані тим, що ОСОБА_2 та ОСОБА_3 з січня 1996 року почали проживати разом у фактичних шлюбно-сімейних відносинах, як подружжя, вести спільне господарство, мати спільний бюджет. Наприкінці 1997 року за спільно накопичені кошти як подружжя вони придбали спільне майно, а саме квартиру АДРЕСА_1, яка була оформлена на відповідача. 26 вересня 1998 року сторони зареєстрували шлюб у зв'язку з вагітністю ОСОБА_3 Вже у зареєстрованому шлюбі та народивши сина, сторони почали проживати у вказаній вище квартирі, яку разом облаштували. Проте, на початку 2012 року позивачу _________________________________________________________

Справа № 759/7738/14-ц

№ апеляційного провадження 22-ц/796/1139/2015

Головуючий у суді першої інстанції: Шум Л.М.

Доповідач у суді апеляційної інстанції: Вербова І.М.

стало відомо, що відповідач без його відома отримала у ПАТ «ПроКредит Банк» кредит, забезпечений іпотечним договором щодо зазначеної квартири. Враховуючи те, що на теперішній час банк в судовому порядку намагається стягнути з ОСОБА_3 заборгованість по кредиту та в подальшому реалізувати їх спільно набуту квартиру в рахунок заборгованості, позивач просить суд встановити факт його проживання з відповідачем у фактичних сімейно-шлюбних відносинах в період з 1 січня 1996 року по 25 вересня 1998 року та визнати спірну квартиру об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 1 грудня 2014 року позов задоволено повністю. Встановлено факт проживання ОСОБА_2 з ОСОБА_3 однією сім'єю, як подружжя, без реєстрації шлюбу з 1 січня 1996 року по 29 березня 1998 року. Визнано квартиру АДРЕСА_1 спільним сумісним майном сторін.

В апеляційній скарзі Петрушко Я.Р. в інтересах ПАТ «ПроКредит Банк», посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, на невідповідність висновків суду обставинам справи, просить рішення скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову.

Апелянт, зокрема, посилається на ті обставини, що суд не взяв до уваги, що на підтвердження своїх вимог позивачем не було надано жодного належного та допустимого доказу. Також зазначив, що судом не було з'ясовано, чи була придбана спірна квартира внаслідок спільної праці сторін.

В суді апеляційної інстанції представник ПАТ «ПроКредит Банк» -

Петрушко Я.Р. апеляційну скаргу підтримала та просила її задовольнити.

Представник ОСОБА_2 - ОСОБА_7 та представник ОСОБА_3 -ОСОБА_8 у задоволенні апеляційної скарги просили відмовити, рішення Святошинського районного суду м. Києва від 1 грудня 2014 року залишити без змін.

Перевіривши законність оскаржуваного рішення в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про необхідність її часткового задоволення виходячи з таких підстав.

Під час розгляду справи судом встановлено, що ОСОБА_2 та

ОСОБА_3 з 26 вересня 1998 року перебувають у зареєстрованому шлюбі, що підтверджується свідоцтвом про одруження (а.с. 21).

Зі свідоцтва про народження вбачається, що у сторін ІНФОРМАЦІЯ_1 року народився син - ОСОБА_9 (а.с. 22).

Відповідно до договору купівлі-продажу нерухомості від 28 листопада 1997 року ОСОБА_3 придбала квартиру АДРЕСА_1 (а.с. 20).

Відповідачем ОСОБА_3 в судовому засіданні було підтверджено зазначені обставини та повністю визнано позов.

Згідно з положеннями ч. 1 ст. 61 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню.

Частиною 4 ст. 174 ЦПК України передбачено, що у разі визнання відповідачем позову суд, за наявності для того законних підстав, ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд.

На підставі пояснень сторін та показань свідка ОСОБА_10 судом встановлено, що позивач ОСОБА_2 та відповідач ОСОБА_3 в період з 1 січня 1996 року по 25 вересня 1998 року проживали однією сім'єю, як подружжя без реєстрації шлюбу та в цей період часу у зареєстрованому шлюбі з іншими особами не перебували.

Враховуючи викладене, зокрема визнання відповідачем обставин справи та позовних вимог, суд першої інстанції дійшов законного та обґрунтованого висновку про наявність підстав для встановлення факту проживання сторін однією сім'єю, як подружжя, без реєстрації шлюбу, у зазначений період часу та визнання спірної квартири їх спільним сумісним майном.

Разом з тим, задовольняючи позов, суд дійшов помилкового висновку щодо застосування до правовідносин, які виникли між позивачем ОСОБА_2 та відповідачем ОСОБА_3, відповідних норм СК України, з яким колегія суддів не погоджується та вважає за необхідне змінити рішення в частині правового обґрунтування.

Позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав.

Положеннями ст. 5 ЦК України передбачено, що акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом'якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов'язків, що виникли з моменту набрання ним чинності.

Відповідно до прикінцевих та перехідних положень ЦК України та СК України, ці кодекси набрали чинності з 1 січня 2004 року.

Таким чином, на момент виникнення правовідносин між сторонами у 1996 році діяли ЦК Української РСР і Кодекс про шлюб та сім'ю України.

У постанові Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 1998 року № 16 «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім'ю України» (в редакції, чинній на момент виникнення зазначених правовідносин) роз'яснено, що спори про поділ майна осіб, які живуть однією сім'єю, але не перебувають у зареєстрованому шлюбі, мають вирішуватися згідно з ч. 1 ст. 17 Закону України «Про власність», відповідних норм ЦК Української РСР і з урахуванням роз'яснень, даних Пленумом Верховного Суду України в п. 5 постанови від 22 грудня 1995 року № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності».

Частиною 1 статті 17 чинного на вказаний період часу Закону України «Про власність» визначено, що майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім'ї, є їх спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними.

Згідно з п. 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» (чинній на момент виникнення між сторонами правовідносин) розглядаючи позови, пов'язані зі спільною власністю громадян, суди повинні виходити з того, що відповідно до чинного законодавства спільною сумісною власністю є не лише майно, нажите подружжям за час шлюбу (ст. 16 Закону «Про власність», ст. 22 Кодексу про шлюб та сім'ю України), а і майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім'ї (ч. 1 ст. 17 Закону України «Про власність»).

За таких обставин, враховуючи встановлення факту проживання сторін однією сім'єю, як подружжя, без реєстрації шлюбу, та визнання ними факту придбання спірної квартири за спільні кошти внаслідок спільної праці, позовні вимоги обґрунтовані, а тому позов підлягає задоволенню в повному обсязі.

При цьому колегія суддів звертає увагу на такі обставини.

За змістом статей 572, 575 ЦК України іпотека є видом забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки.

Відповідно до ст. 578 ЦК України та ст. 6 Закону України «Про іпотеку» майно, що є у спільній власності, може бути передане у заставу (іпотеку) лише за згодою усіх співвласників.

Крім того, відповідно до правової позиції Верховного Суду України, викладеної у постановах від 19 вересня 2011 року у справі № 6-33цс11 та від 7 листопада 2011 року у справі № 6-44цс11, у разі, якщо на момент укладення оспорюваного правочину особа у шлюбі не перебувала, фактичного проживання чоловіка та жінки однією сім'єю не встановлено, особа є єдиним власником нерухомого майна, діє на власний розсуд у відповідності до норм чинного законодавства, підстав для визнання укладеного нею договору іпотеки недійсним у зв'язку з відсутністю згоди усіх співвласників немає.

Таким чином, встановлення факту проживання сторін однією сім'єю та визнання спірної квартири їх спільним сумісним майном не впливає на суть правовідносин, які склалися у зв'язку з укладенням договору іпотеки квартири від 23 березня 2005 року (а.с. 24), єдиним власником якої на момент його укладення була ОСОБА_3

Доводи апеляційної скарги з приводу невідповідності рішення нормам матеріального та процесуального права, а також фактичним обставинам справи, не знайшли свого підтвердження при апеляційному розгляді.

При цьому суд апеляційної інстанції зазначає, що відповідно до ч. 2 ст. 308 ЦПК України не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

З огляду на викладене та з урахуванням конкретних фактичних обставин справи, колегія суддів на підставі п. 3 ч. 1 ст. 307 ЦПК України вважає за необхідне рішення суду змінити в частині правового обґрунтування висновків суду першої інстанції.

Керуючись статтями 303, 307, 309, 313-315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу Петрушко ЯриниРостиславівнив інтересах публічного акціонерного товариства «ПроКредит Банк» задовольнити частково.

Рішення Святошинського районного суду м. Києва від 1 грудня 2014 року змінити в частині правового обґрунтування.

В решті рішення залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржене в касаційному порядку безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий : І.М. Вербова

Судді : Г.М. Кирилюк

М.М. Панченко