Справа № 357/3440/15 Головуючий у І інстанції Ярмола О. Я.
Провадження № 22-ц/780/4202/15 Доповідач у 2 інстанції Даценко Л. М.
Категорія 56 16.07.2015
РІШЕННЯ

Іменем України

16 липня 2015 року колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Київської області в складі:

головуючого судді Даценко Л.М.,

суддів Савченка С.І., Білоконь О.В.,

при секретарі Токар Т.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 27 травня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про захист прав споживачів, стягнення моральної та матеріальної шкоди,

встановила:

У березні 2015 року позивачка звернулася до суду із зазначеним позовом, в якому посилалася на те, що у серпні 2014 року вона поставила на продаж свою весільну сукню в комісійний магазин «Sharm-Press», який розташований за адресою АДРЕСА_1, власником якого був ОСОБА_2 Так як ведення господарської діяльності відповідача не влаштовувало, тому він припинив її, однак ні гроші ні сукні він їй не повернув.

Факт передачі позивачкою весільної сукні в комісійний магазин «Sharm-Press» його власнику ОСОБА_2 відбувався в присутності свідків та працівників зазначеного комісійного магазину.

Вона зверталася до правоохоронних органів, але згідно висновку Білоцерківського МВ ГУ МВС України в Київській області від 27.01.2015 року їй рекомендовано звернутися до суду.

Вважає, що такими діями відповідача порушено її права споживача на отримання продукції і послуг належної якості, внаслідок чого їй завдано матеріальну шкоду в розмірі 3000 грн.

Просила стягнути з відповідача на її користь грошову суму в розмірі 3000 грн., суму неустойки в розмірі 254,30 грн. та моральну шкоду в розмірі 5000 грн.

Позов заявила з підстав, передбачених ст. ст. 15, 22, 23, 611, 612, 623, 1166 ЦК України, ст. ст. 10, 22 Закону України «Про захист прав позивачів».

Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 27 травня 2015 року позов задоволено частково. Стягнуто з відповідача на користь позивачки грошову суму 2500 грн. та на користь держави судові витрати в сумі 243,60 грн. В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

У апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить скасувати зазначене рішення суду першої інстанції і ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову, посилаючись на неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального і процесуального права.

Так, суд не взяв до уваги доводи відповідача про те, що позивачка не надала суду жодних належних та допустимих доказів на підтвердження того, що між сторонами існували договірні зобов'язання, тобто, що позивачка передала весільну сукню саме ОСОБА_2 для подальшої її продажі останнім. Суд зробив висновок про договірні зобов'язання між сторонами, однак не навів в рішенні жодних обставин, які б це підтверджували. Також судом не встановлено, що між сторонами склались договірні відносини щодо прав та обов'язків на майно позивачки, відповідно до якого відповідач повинен нести матеріальну відповідальність.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд повинен вирішити, зокрема, такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувались вимоги і заперечення та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; які правові норми підлягають застосуванню до цих правовідносин.

Ухвалене судом рішення зазначеним вимогам не відповідає, оскільки суд належним чином не встановив характер правовідносин сторін, зміст позовних вимог та правові норми, які підлягали застосуванню до цих правовідносин.

За правилами ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Згідно ч. 3 ст. 10 та ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Частинами другою, третьою та четвертою ст. 60 ЦПК України передбачено, що докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до вимог ч. 1 та ч. 3 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення.

Задовольняючи частково позов, суд першої інстанції обґрунтовував свої висновки тим, що правовідносини, які виникли між сторонами, не підпадають під дію Закону України «Про захист прав споживачів», а регулюються ст. ст. 509, 1000 ЦК України. На підтвердження договірних правовідносин сторін та факту передачі позивачем весільної сукні відповідачу надано візитну картку з телефонними номерами відповідача, роздруківку з інтернет мережі, показання свідків ОСОБА_4, ОСОБА_5 та особисті пояснення відповідача, які надані ДІМ Білоцерківського МВ, та пояснення відповідача в судовому засіданні про передачу позивачу частини коштів від реалізації її майна - рукавичок, та про продаж в даному відділі магазину відповідачем своїх особистих трьох весільних суконь.

Тому позов підлягає до часткового задоволення та підлягає стягненню з відповідача на користь позивача сума 2500 грн. за договором доручення про реалізацію майна, оскільки встановленим є те, що сторони уклали в усній формі договір доручення, за яким позивач доручила відповідачу допомогти їй реалізувати весільну сукню за 2500 грн., а відповідач взяв на себе зобов'язання допомогти продати (знайти покупця) сукні за 2500 грн.

Однак, з такими висновками суду першої інстанції повністю погодитись неможливо, оскільки вони не відповідають обставинам справи та вимогам закону.

Як убачається з позовної заяви, позивачка посилається на те, що у серпні 2014 року вона передала весільну сукню в комісійний магазин «Sharm-Press» його власнику ОСОБА_2 для подальшого її продажу останнім. Однак, після припинення ним ведення господарської діяльності він ні гроші ні сукні їй не повернув. Тому вважає, що такими діями відповідача порушено її права споживача на отримання продукції і послуг належної якості, внаслідок чого їй завдано матеріальну шкоду в розмірі 3000 грн.

Судом першої інстанції вірно встановлено, що в силу ст. 1 Закону України "Про захист прав споживачів" відповідач не є суб'єктом господарювання, не є приватним підприємцем, не мав жодних підстав продавати чи надавати інші послуги, в розумінні цієї статті, в п. 3 якої зазначено, що виконавець - суб'єкт господарювання, який виконує роботи або надає послуги.

З урахуванням наведеного, суд дійшов вірного висновку, що позивач безпідставно посилається на положення Закону України "Про захист прав споживачів", оскільки правовідносини, які виникли між сторонами, не підпадають під дію зазначеного закону.

Однак, суд дійшов безпідставного висновку про те, що правовідносини, які виникли між сторонами, регулюються ст. ст. 509, 1000 ЦК України, не звернувши уваги на те, що такі правові підстави даного позову ОСОБА_3 не заявлялися.

Згідно із вимогами ст. ст. 3, 10, 60, 119, 212-213 ЦПК України позивач сам визначає зміст позовних вимог, викладає обставини, якими обгрунтовуються вимоги, а суд, зберігаючи об'єктивність і неупередженість створює необхідні умови для всебічного і повного дослідження обставин справи. Право визначення підстав для предмету позову належить виключно позивачу і суд сам за власною ініціативою їх змінити не може.

Оскільки право визначати предмет і правові підстави позову законом надано позивачеві, то відповідно до ч. 4 ст. 10 ЦПК України суду необхідно було уточнити зміст позовних вимог, ураховуючи, що при зверненні до суду позивачка підставою позову вказала ст. ст. ст. 15, 22, 23, 611, 612, 623, 1166 ЦК України, ст. ст. 10, 22 Закону України «Про захист прав позивачів» та посилалася на те, що неправомірними діями відповідача щодо неповернення весільної сукні або коштів від її продажу порушено її права споживача на отримання продукції і послуг належної якості, внаслідок чого їй завдано матеріальну шкоду в розмірі 3000 грн. Відповідно до ч. 4 ст. 10 ЦПК України суд сприяє всебічному та повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

Однак у порушення ст. ст. 10, 213, 214 ЦПК України суд не уточнив підставу заявленого позову та не вжив передбачених законом заходів для правильного вирішення спору, а в порушення ст. 11 ЦПК України вийшов за межі заявлених позовних вимог, безпідставно встановивши, що між сторонами укладено договір доручення про реалізацію майна.

Тобто, встановивши, що між сторонами укладено договір доручення про реалізацію майна, суд вийшов за межі заявлених ОСОБА_3 вимог, чим порушив один з основних принципів цивільного судочинства, закріплений у ст. 11 ЦПК України - принцип диспозитивності, який полягає в тому, що суд розглядає цивільні справи в межах вимог, заявлених особами, які беруть участь у справі.

Крім того, стягуючи з відповідача на користь позивачки грошову суму в розмірі 2500 грн. та при цьому керуючись ст. ст. 509, 526, 1000, 1003, 1004 ЦК України, суд у порушення 212-215 ЦПК України не з'ясував та не перевірив чи передбачає можливість такого стягнення Глава 68, Підрозділу І Розділу ІІІ ЦК України, яка регулює договір доручення.

Також суд не звернув уваги на те, що позов заявлений з підстав, передбачених ст. 1166 ЦК України, та не з'ясував і не перевірив, якими неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю відповідача завдано позивачці майнової шкоди, в якому розмірі і в чому полягає вина відповідача за завдану позивачці майнову шкоду, а наданим доказам у порушення вимог ст. ст. 57-59, 212-214 ЦПК України не дав належної правової оцінки в сукупності та їх взаємному зв'язку.

З урахуванням наведеного, суд першої інстанції не звернув уваги на те, що позивачка у порушення ст. ст. 10, 57-60 ЦПК України не надала суду належних, допустимих, достовірних і достатніх доказів на підтвердження факту виникнення між сторонами цивільних прав та обов'язків, передбачених ст. 11 ЦК України, які б підлягали судовому захисту, і дійшов безпідставного висновку про часткове задоволення позову.

Таким чином, доводи апеляційної скарги заслуговують на увагу, рішення суду не відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, зазначені вище порушення норм матеріального і процесуального права призвели до неправильного вирішення справи, що в силу ст. 309 ЦПК України є підставою для його скасування з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позову.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 309, 314, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія судів, -

вирішила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 27 травня 2015 року скасувати і ухвалити нове рішення.

В позові ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про захист прав споживачів, стягнення моральної та матеріальної шкоди відмовити повністю.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржено в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий

Судді