АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
Справа № 641/332/15-ц Головуючий 1 інст. Курганникова О.А.
Провадження № 22ц/790/4332/15 Доповідач - Макаров Г.О.
Категорія: договірні
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 червня 2015 року судова колегія судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Харківської області у складі:

головуючого Макарова Г.О.,

суддів: Кружиліної О.А., Кіся П.В.,

за участю секретаря - Рязанової С.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Харкові цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 на рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 20 квітня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Комунального підприємства «Харківські теплові мережі» про зобовязання вчинити певні дії, -

встановила:

19.01.2015 року позивач ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до Комунального підприємства «Харківські теплові мережі» про зобовязання вчинити певні дії, посилаючись на те, що 06.07.2009 року вона придбала на прилюдних торгах з реалізації заарештованого майна трикімнатну квартиру, яка розташована за адресою: м. Харків, вул. Барабашова, б. 46,кв. 32.

08.07.2009 року нею було отримано свідоцтво про право власності на зазначене нерухоме майно, та зареєстровано це право власності у органах державної реєстрації прав власності на нерухоме майно. Проте, попередня власниця зазначеної квартири ОСОБА_3 не визнавала право власності ОСОБА_1 на квартиру та неодноразово зверталась до суду із позовами, у яких оспорювала порядок проведення прилюдних торгів, та право власності ОСОБА_1 на спірну квартиру. Судовий розгляд зазначених справ тривав до 2014 року, коли ОСОБА_3 було остаточно відмовлено у задоволенні її позовних вимог. З моменту придбання ОСОБА_1 квартири АДРЕСА_1 і до 10.05.2012 року за цією адресою були зареєстровані та фактично мешкали ОСОБА_3 та ОСОБА_4 - колишня власниця квартири та її чоловік. Лише 10.05.2012 року ОСОБА_3 та ОСОБА_4 були зняті з реєстрації та виселені із зазначеної квартири на підставі рішення Київського районного суду м. Харкова, а до 10.05.2012 року вони були фактичними споживачами комунальних послуг, у тому числі і послуг теплопостачання та централізованого опалення. У квітні 2014 року ОСОБА_1 вирішила розпорядитись належним їй нерухомим майном, та звернулась до Київської районної філії КП «Харківські теплові мережі», про надання їй довідки про відсутність заборгованості по сплаті комунальних послуг, але їй було відмовлено, у звязку з існуванням заборгованості, яка складає 10344,31 гривень. Позивач вважає дії Київської районної філії КП «Харківські теплові мережі» незаконними, оскільки до 10.05.2012 року вона не користувалась і не могла користуватись послугами КП «Харківські теплові мережі». У квартирі хоча і незаконно, проте мешкали попередня власниця ОСОБА_3 та її чоловік ОСОБА_4, які і були споживачами послуг КП «Харківські теплові мережі» та просила суд зобовязати КП «Харківські теплові мережі» відкрити їй новий особовий рахунок, на якому розрахувати вартість по сплаті послуг теплопостачання квартири АДРЕСА_1 з дати фактичного виселення попередніх власників, тобто з 19.03.2012 року з урахуванням уточненого позову.

В судовому засіданні представники позивача підтримали уточнений позов у повному обсязі.

Представник відповідача в судовому засіданні заперечував проти задоволення позову у повному обсязі.

Рішенням Комінтернівського районного суду м. Харкова від 20 квітня 2015 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Комунального підприємства «Харківські теплові мережі» про зобовязання вчинити певні дії, відмовлено в повному обсязі.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 ОСОБА_2 просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, про задоволення позовних вимог, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, оскільки суд не узяв до уваги , що правовідносини між сторонами та між попередньою власницею квартири ОСОБА_3 та КП «Харківські теплові мережі» є правовідносинами щодо сплати житлово-комунальних послуг, а саме послуг теплопостачання. Увесь період незаконного проживання ОСОБА_3 у квартирі АДРЕСА_2 вона була споживачем, а ОСОБА_1 послуг теплопостачання не отримувала, та послугами КП «ХТМ» за зазначеною адресою взагалі не користувалася. Крім того, судом не були застосовані норми матеріального права, а саме ст. 1 ч.6 ст. 19, п. 5 ч. 1 ст. 24 Закону України «Про теплопостачання» та ст. 1, ст. 19, п. 5 ч. 3 ст. 20, ст. 23 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», які, на думку апелянта, повинні бути застосовані до спірних правовідносин.

Перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення, судова колегія вважає, що апеляційна скарга представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 задоволенню не підлягає виходячи з наступного.

Згідно ст. 308 Цивільного процесуального кодексу України, апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, та вимог, заявлених в суді першої інстанції, судова колегія вважає, що апеляційна скарга представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 задоволенню не підлягає, виходячи з наступного:

ОСОБА_5 до ч. 3 ст. 10, ч. 2 ст. 11, ч. 1 ст. 57, ст. 179, ч. 3, 4 ст. 212, ч. 1 ст. 213, п. 1, 3, 4 ч. 1 ст. 214 Цивільного процесуального кодексу України, передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи (за винятком тих осіб, які не мають цивільної процесуальної дієздатності), в інтересах яких заявлено вимоги.

Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи (причини пропуску строку позовної давності тощо) і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Для встановлення у судовому засіданні фактів, зазначених у частині першій цієї статті, досліджуються показання свідків, письмові та речові докази, висновки експертів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

Рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

ОСОБА_5 до розяснень, які містяться у п. 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі», рішення є законним тоді коли суд виконавши всі вимоги цивільного судочинства відповідно до ст. 2 ЦПК, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин відповідно до статті 8 ЦПК, а також правильно розтлумачив ці норми. Обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи.

ОСОБА_5 до ст. 317, ч.1, ч.2, ч.4 ст. 319, ч. 1 ст. 321, 322, 328, ч. 4 ст. 334 Цивільного кодексу України, - власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов'язків власник зобов'язаний додержуватися моральних засад суспільства. Власність зобов'язує.

Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Власник зобов'язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом.

Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону.

Згідно зі ст. 150, ст. 162 Житлового кодексу України, - громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати,укладати інші не заборонені законом угоди.

Плата за користування жилим приміщенням в будинку (квартирі), що належить громадянинові на праві приватної власності, встановлюється угодою сторін.

Плата за комунальні послуги береться крім квартирної плати за затвердженими в установленому порядку тарифами.

Строки внесення квартирної плати і плати за комунальні послуги визначаються угодою сторін. Наймач зобов'язаний своєчасно вносити квартирну плату і плату за комунальні послуги.

ОСОБА_5 до ч. ч. 1, 2 ст. 19, ч. 1, 2, 3 ст. 32 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» від 24.06.2004 року № 1875-ІV, з відповідними змінами та доповненнями, відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах. Учасниками відносин у сфері житлово-комунальних послуг є: власник, споживач, виконавець, виробник.

Плата за житлово-комунальні послуги нараховується щомісячно відповідно до умов договору в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України. Розмір плати за комунальні послуги розраховується виходячи з розміру затверджених цін/тарифів та показань засобів обліку або за нормами, затвердженими в установленому порядку. Розмір плати за утримання будинків і споруд та прибудинкових територій встановлюється залежно від капітальності, рівня облаштування та благоустрою.

Форма та зміст Типового договору про надання послуг з централізованого опалення, постачання гарячої води, затверджені Постановою Кабінету Міністрів України від 21.07.2005 року № 630.

З аналізу змісту ч. 3 ст. 6, ч. 1 ст. 630 Цивільного кодексу України, та вказаної Постанови КМУ вбачається, що умови типового договору, що набули юридично обовязкового значення в силу актів цивільного законодавства, є обовязковими для сторін договору, які не мають права відступати від їх Положень і врегулювати свої відносини на власний розсуд.

Рішення суду першої інстанції обґрунтоване встановленням таких фактів та відповідних їм правовідносин:

ОСОБА_5 про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 07.09.2009 року ОСОБА_1 набула право власності на квартиру АДРЕСА_1 на підставі свідоцтва про придбання нерухомого майна з прилюдних торгів № 1917 від 08.07.2009 року (а. с.7).

Таким чином, зобовязання по сплаті заборгованості за послуги теплопостачання з моменту набуття право власності на квартиру АДРЕСА_1 та реєстрації цього право власності у органах державної реєстрації прав власності на нерухоме майно, а саме з 08.07.2009 року покладається на нового власника ОСОБА_1, а тому підстав для відкриття на її імя нового особового рахунку, на якому розрахувати вартість по сплаті послуг теплопостачання квартири АДРЕСА_1 з дати фактичного виселення попередніх власників, тобто з 19.03.2012 року, не має.

Також судом розяснено, що ОСОБА_1 не позбавлена права на звернення до суду з позовом до ОСОБА_3 та ОСОБА_4 про стягнення понесених нею витрат за вищевказаний період в регресному порядку відповідно до положень ст. 386 ЦК України.

Суд першої інстанції, розглянувши справу повно, всебічно, обєктивно, неупереджено, в межах заявлених вимог, прийнявши до уваги, що позивачем не було надано доказів порушення її прав, дійшов висновку про відмову в задоволені позовних вимог.

Такий висновок є обґрунтованим, оскільки суд дійшов його на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин справи, та наявних в ній доказів, яким дана відповідна оцінка. Правильно встановивши юридичну природу виниклих правовідносин, суд застосував закон, який їх регулює.

Доводи викладені в апеляційній скарзі були предметом судової перевірки та не дістали об'єктивного підтвердження.

Наведені у рішенні мотиви визнання цих доводів безпідставними, судова колегія вважає обґрунтованими, такими що відповідають матеріалам справи.

Оскільки судове рішення ухвалене з додержанням вимог матеріального і процесуального права, а наведені в скарзі доводи не відносяться до тих підстав, з якими процесуальне законодавство пов'язує можливість прийняття рішення відносно скасування чи зміни оскаржуємого судового рішення і висновків суду першої інстанції не спростовують, в її задоволенні належить відмовити на підставі ст.308 Цивільного процесуального кодексу України.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 305, 307, 308, 313-315, 317, 319, 321, 322, 324, 325 Цивільного процесуального кодексу України, судова колегія, -

ухвалила:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 20 квітня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, та може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий

Судді: -