Справа № 443/34/15 Головуючий у 1 інстанції: Галій О.Й.
Провадження № 22-ц/783/3243/15 Доповідач в 2-й інстанції: ОСОБА_1 В. Я.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 липня 2015 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області у складі:

головуючого: судді Бакуса В.Я.,

суддів: Гірник Т.А., Левика Я.А.,

секретаря: Глинського О.А.,

з участю: представника відповідача ОСОБА_2 ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою представника Товариства з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» (надалі ТзОВ «Кредитні ініціативи») на рішення Жидачівського районного суду Львівської області від 27 лютого 2015 у справі за позовом ТзОВ «Кредитні ініціативи» до ОСОБА_2 про звернення стягнення на предмет іпотеки, -

встановила:

рішенням Жидачівського районного суду Львівської області від 27 лютого 2015 року у задоволені вказаному вище позові відмовлено.

Рішення суду оскаржив представник позивача, просить його скасувати й ухвалити нове рішення, яким задовольнити його вимоги, посилаючись на те, що рішення суду є незаконним, винесене з порушенням норм матеріального та процесуального права. Так, зокрема, апелянт зазначає, що суд прийшов до помилкового висновку про те, що звернення на предмет іпотеки неможливо, оскільки існують положення Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті». Суд, як зазначає апелянт, повинен був звернути стягнення на предмет іпотеки, так як мораторій, який передбачений цим Законом, поширюється на стадію виконання рішення суду у виконавчому провадженні, а не стосується заборони звернення позивача до суду з таким позовом та відмови у задоволені таких вимог. Крім того, апелянт зазначає, що відмова у задоволені зазначеного позову порушує права позивача на повторне звернення до суду.

Заслухавши суддю-доповідача, учасника процесу на заперечення апеляційної скарги, вивчивши матеріали та обставини справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і позовних вимог, колегія суддів приходить до наступного висновку.

Відмовляючи у задоволені вимог позивачу районний суд виходив з того, що квартиру відповідача виведено з кола предметів іпотеки, на які може бути звернено стягнення, у тому числі, за рішенням суду, Законом України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого, як забезпечення кредитів в іноземній валюті».

Однак повністю з таким висновком колегія суддів погодитись не може з таких підстав.

Відповідно до ст.213 ЦПК рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтвердженими тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Проте зазначеним вимогам рішення суду не відповідає.

Встановлено, що у січні 2015 року ТзОВ «Кредитні ініціативи» звернулося до суду з вказаним позовом та просило звернути стягнення на квартиру № 9, що в будинку № 2 по вул. Д. Галицького у м. Жидачів Львівської області, яка є предметом іпотеки, шляхом проведення прилюдних торгів за початковою ціною, не нижчою за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної субєктом оціночної діяльності (незалежним експертом) на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій.

На обґрунтування своїх вимог позивач посилається на те, що 17 грудня 2012 р. між ТзОВ «Кредитні ініціативи» та ПАТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» укладено Договір відступлення прав вимоги, відповідно до якого Банк відступив ТзОВ «Кредитні ініціативи» право вимоги за кредитними договорами та прав за договорами забезпечення, укладених між ПАТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» та фізичними особами, в тому числі за договором про іпотечний кредит № 429 від 18.04.2007 р. та договором іпотеки від 18.04.2007 р., які було укладено між ПАТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» та ОСОБА_2

Посилаючись на те, що відповідач належним чином не виконує свої зобовязання за вищевказаними договорами, допустив заборгованість по кредиту станом на 27.11.2014 р. на суму 21 548,05 доларів США за кредитом, 7 161,49 доларів США по відсотках, 20 536,66 грн. неустойки, просив задовольнити вимоги.

Встановлено, що 18 квітня 2007 р. ПАТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» та ОСОБА_2 уклали Договір про іпотечний кредит № 429, відповідно до якого Банк надав відповідачу кредит в розмірі 35 000.00 доларів США зі сплатою відсотків за користування кредитом в розмірі 12% річних, із кінцевим терміном повернення 15.04.2027 року, для розрахунку з продавцем 3-х кімнатної квартири (а.с.24-31).

У забезпечення виконання зобовязань за кредитним договором Банк та відповідач 18 квітня 2007 року уклали договір іпотеки, згідно якого відповідач надав в іпотеку нерухоме майно - квартиру № 9 в будинку № 2, що по вул. Данила Галицького в м. Жидачів Львівської області (а.с. 32-34).

Отримання коштів не заперечується сторонами та підтверджується меморіальним валютним ордером № 1 від 18 квітня 2007 року (а.с. 31).

Іпотечним договором передбачено, що іпотекодержатель має право у разі невиконання або неналежного виконання позичальником основного зобовязання, задовольнити свої забезпечені іпотекою вимоги шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Договір іпотеки сторонами не оскаржується.

17 грудня 2012 р. між ТзОВ «Кредитні ініціативи» та ПАТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» укладено Договір відступлення прав вимоги, відповідно до якого Банк відступив ТзОВ «Кредитні ініціативи» право вимоги за кредитними договорами та прав за договорами забезпечення, укладених між ПАТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» та фізичними особами, в тому числі за договором про іпотечний кредит № 429 від 18.04.2007 р. та договором іпотеки від 18.04.2007 р., які було укладено між ПАТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк" та ОСОБА_2 (а.с. 14-23).

Матеріалами справи підтверджується неналежне виконання боржником кредитного договору.

Так, відповідно до розрахунку заборгованості станом на 27.11.2014 року заборгованість за кредитним договором становить 21 548,05 долари США, що за курсом НБУ на дату заборгованості становить 322 507,19 грн.; 7 161,49 дол. по відсотках, що за офіційним курсом НБУ на дату розрахунку становить 107 185,20 грн.; заборгованість по пені 16 366,14 грн., а всього 446 058,53 грн. (а.с. 39). Сума заборгованості відповідачем не спростована, а в суді першої інстанції не оспорювалася.

В грудні місяці 2014 року позивач направляв повідомлення відповідачу про усунення порушень договору (а.с.40- 41). Однак таке залишилось без реагування збоку відповідача та не усунуто до подання позивачем позову (січень 2015 р.) та до цього часу.

Встановлено, що не заперечується стоногами та підтверджується матеріалами справи, зазначена квартира, яка є предметом іпотеки, є єдиним житлом відповідача в якому він проживає із членами сімї та квартира не перевищує 140 кв. м (а.с.59-64).

Відповідно до статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотекою визнається вид забезпечення виконання зобовязання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобовязання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Відповідно до частини пятої статті 3 Закону України «Про іпотеку» іпотека має похідний характер від основного зобовязання і є дійсною до припинення основного зобовязання або до закінчення строку дії іпотечного договору.

Згідно зі статтею 599 ЦК України зобовязання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Статтею 629 Цивільного кодексу України встановлено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ст. 11 Закону України «Про іпотеку» майновий поручитель несе відповідальність перед іпотекодержателем за невиконання боржником основного зобов'язання виключно в межах вартості предмета іпотеки.

За загальним правилом ч. 1 ст. 590 ЦК України, звернення стягнення на предмет застави здійснюється за рішенням суду, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст. 33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.

04.12.2014 р. на адресу відповідача позивачем було направлено повідомлення про усунення порушень договору, повернення кредитних коштів, відсотків за користування коштами та пеню на протязі тридцяти днів та попередження про наслідки невиконання добровільне виселення відповідача з квартири та звернення позивача до суду про звернення стягнення на предмет іпотеки (а.с.40-41).

Відповідно до ст. 40 Закону «Про іпотеку» звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців.

Статтею 109 ЖК України передбачено, що звернення стягнення на передане в іпотеку житлове приміщення є підставою для виселення всіх громадян, що мешкають у ньому, за винятками, встановленими законом.

Відповідно до змісту Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» протягом його дії не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із статтею 4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно із статтею 5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов'язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об'єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; загальна площа такого нерухомого житлового майна (об'єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. м для квартири та 250 кв. м для житлового будинку.

За своїм змістом вищевказаний Закон встановлює порядок вирішення спорів щодо примусового звернення стягнення на предмети застави та іпотеки, а саме: визначає, що за певних умов та протягом певного проміжку часу таке стягнення не проводиться.

Оскільки Законом не призупиняється дія будь-яких нормативних актів в сфері регулювання кредитних правовідносин, зокрема тих, що визначають правові підстави для звернення у судовому порядку стягнення на відповідні предмети забезпечення, його чинність на час вирішення спору сама по собі не може бути підставою для відмови в задоволенні вимог, оскільки це в свою чергу призвело б до позбавлення конституційного права на звернення до суду за захистом свого права та прийняття рішення щодо захисту такого права.

Отже, встановивши сукупність обставин, що є підставою для задоволення вимог кредитора саме шляхом звернення стягнення на іпотечне майно, суд, ухвалюючи відповідне судове рішення, має відповідно до ст. 217 ЦПК України вирішити питання про зупинення звернення (стягнення) на предмет іпотеки на час дії вказаного Закону, а не відмовляти в позові.

Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки виникає, зокрема, у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, у разі порушення іпотекодавцем обовязків, встановлених іпотечним договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобовязання, а в разі його невиконання звернути стягнення на предмет іпотеки.

Відповідно до ч. 3 ст. 33 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Відповідно до ч. 5 ст. 38 вказаного вище Закону якщо особи, які мають зареєстровані права чи вимоги на предмет іпотеки, не висловили наміру його придбати, іпотекодержатель вправі продати предмет іпотеки будь-якій іншій особі на власний розсуд, що свідчить про те, що будь-яке окреме уповноваження іпотекодавця для цього не потрібне.

Згідно ч. 6 ст. 38 вищевказаного Закону ціна продажу предмета іпотеки встановлюється за згодою між іпотекодавцем і іпотекодержателем або на підставі оцінки майна суб'єктом оціночної діяльності, на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна.

В той же час, при вирішенні спору колегія суддів враховує, що 07 червня 2014 р. набрав чинності Закон України від 3 червня 2014 р. «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», відповідно до якого протягом його дії, зокрема, не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із ст. 4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно із ст. 5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобовязань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є обєктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; загальна площа такого нерухомого житлового майна (обєкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. метрів для квартири та 250 кв. метрів для житлового будинку.

За змістом ст. 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони помякшують або скасовують юридичну відповідальність особи.

В цивільному законодавстві мораторій визначається як відстрочення виконання зобовязання (п. 2 ч. 1 ст. 263 ЦК України).

Таким чином, мораторій не звільняє від виконання зобовязання, а є відстроченням виконання певних обовязків, відкладення певних дій на визначений чи невизначений період на підставі спеціального акта.

Встановлений вищевказаним Законом мораторій на стягнення нерухомого житлового майна громадян України, наданого як забезпечення зобовязань за кредитами в іноземній валюті, не передбачає втрату кредитором права на звернення стягнення на предмет іпотеки (застави) у випадку невиконання боржником зобовязань за договором, а лише тимчасово забороняє примусово стягувати (відчужувати без згоди власника).

Таким чином, зазначеним законом не виведено з кола предметів іпотеки на які може бути звернено стягнення, як зазначив районний суд, спірну квартиру, що на думку райсуду є підставою для відмови у задоволені вимог.

А відтак, колегія суддів, з урахуванням викладеного, приходить до висновку про задоволення вимог позивача, однак з урахуванням дії вищевказаного Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» рішення суду не підлягає до виконання.

Відповідно до ч. 2 ст. 314 ЦПК України апеляційний суд ухвалює рішення у випадках скасування судового рішення і ухвалення нового або зміни рішення.

Керуючись ст.ст. 303, 305, п. 2 ч. 1 ст. 307, п.п. 1, 4 ч.1 ст. 309, ч. 2 ст. 314, ст.ст. 313, 317 ЦПК України, колегія суддів, -

вирішила:

апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» задовольнити.

Рішення Жидачівського районного суду Львівської області від 27 лютого 2015 року скасувати й ухвалити нове рішення, яким позов ТзОВ «Кредитні ініціативи» задовольнити.

Звернути стягнення на трьох кімнатну квартиру № 9, що в будинку № 2 по вул. Данила Галицького у м. Жидачів Львівської області, загальною площею 73,7 кв. м, житлова 42,6 кв. м, шляхом продажу цієї квартири як предмету іпотеки на підставі договору іпотеки від 18 квітня 2007 року, що укладений між Акціонерним комерційним промислово-інвестиційним банком та ОСОБА_2 і посвідчений приватним нотаріусом Жидачівського районного нотаріального округу Львівської області ОСОБА_4 та зареєстрований в реєстрі за № 662, на погашення заборгованості станом на 27 листопада 2014 року за Договором про іпотечний кредит № 429 від 18 квітня 2007 року, що укладений між Акціонерним комерційним промислово-інвестиційним банком та ОСОБА_2, в сумі 446 058 (чотириста сорок шість тисяч пятдесят вісім) грн. 53 коп., шляхом продажу цієї квартири на прилюдних торгах відповідно до Закону України «Про виконавче провадження» за початковою ціною, встановленої на рівні не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки майна суб'єктом оціночної діяльності (незалежним експертом) на стадії оцінки майна на час продажу предмету іпотеки.

На період дії Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» рішення суду не підлягає до виконання.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення, але може бути оскаржене в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання рішенням законної сили.

Головуючий: Бакус В.Я.

Судді: Гірник Т.А.

ОСОБА_5