Справа № 686/3757/15-ц
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

ЗАОЧНЕ

13 липня 2015 року Хмельницький міськрайонний суд

Хмельницької області в складі:

головуючої судді Мазурок О.В.

при секретарі Вараниця Н.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Хмельницькому, в порядку ст. 197 ЦПК України, цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, Приватного підприємства Творча лабораторія - Тампографіка про зобов'язання вчинити дії та визнання рішення про припинення юридичної особи недійсним, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2, Приватного підприємства Творча лабораторія Тампографіка про зобов'язання вчинити дії та визнання рішення про припинення юридичної особи недійсним, вказавши, що 12 квітня 2007 року між Позивачем та його сином

ОСОБА_2І було укладено договір купівлі продажу належного йому ПП Творча лабораторія. У травні 2013 року Позивачеві стало відомо, що укладений договір про купівлю продаж ПП Творча лабораторія не відповідає вимогам чинного законодавства і є нікчемним. Цей факт був підтверджений в судовому засіданні 14 жовтня 2013 року Хмельницьким міськрайонним судом під час розгляду справи (справа №686/17113/13-ц) і Позивачеві стало відомо, що він не тягне за собою ніяких правових наслідків, оскільки відповідно до ч.3 ст.191 ЦК України Підприємство як єдиний майновий комплекс є нерухомістю, а тому договір купівлі продажу ПП Творча лабораторія мав бути нотаріально посвідченим (ст.657 ЦК України).

Таким чином Позивач є належним власником ПП Творча лабораторія і ОСОБА_2 ніяких прав на ПП Творча лабораторія не набув. Позивач, як добросовісна особа, повернув йому сплачені за договором купівлі продажу 2000 (дві тисячі) доларів США, але Відповідач відмовляється вчинити будь які дії по поверненню Позивачеві права власності на ПП Творча лабораторія мотивуючи це тим, що 28 червня 2007 року ним було прийняте рішення про приєднання ПП Творче лабораторія до ПП Тампографіка.

Представник позивача направив до суду заяву про слухання справи у його відсутність та підтримання позову.

Представник відповідача та відповідач в судове засідання не зявилися, про час та місце слухання справи повідомлені належним чином.

Зі згоди позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст.224 ЦПК України.

Дослідивши матеріали справи суд, вважає, що позовна заява підлягає частковому задоволенню з наступних підстав:

Обовязок доказування покладається на сторони(ст.ст.61, 131 ЦПК). Особа, яка бере участь у справі, має право заявити клопотання про розгляд справи за її відсутності. (ст.158 ЦПК).

Обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. (ст.61 ЦПК). Позивач та його представник подали заяву про розгляд справи за їх відсутності.В судове засідання не зявились.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному і об'єктивному дослідженні в судовому засіданні з урахуванням всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи їх взаємний зв'язок, cуд приходить до наступного висновку.

З огляду на приписи статті 509 Цивільного кодексу України вбачається, що зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

У відповідності до пункту 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України договір - є підставою виникнення цивільних прав та обов'язків. Цивільні права і обов'язки виникають як з передбачених законом договорів, так і з договорів, не передбачених законом, але таких, що йому не суперечать.

Договір - це категорія цивільного права, яка визначається як домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. До зобов'язань, що виникають з договорів, застосовуються загальні положення про зобов'язання, якщо інше не випливає із закону або самого договору. Як і будь-який правочин, він є вольовим актом, оскільки виражає спільну волю сторін, що втілюється у договорі. Змістом договору є, власне, ті умови, на яких сторони погоджуються виконувати договір, і вони мають дотримуватися взятих на себе зобов'язань.

Положення статті 626 Цивільного кодексу України передбачають, що договір є підставою виникнення цивільних прав та обов'язків.

З приписів статті 3 Цивільного кодексу України вбачається, що однією із загальних засад цивільного законодавства є свобода договору.

З огляду на частину 7 статті 179 Господарського кодексу України вбачається, що господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства (стаття 628 Цивільного кодексу України).

Сторони мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами; сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд (стаття 6 Цивільного кодексу України).

Правові позиції, втілені у статті 638 Цивільного кодексу України, визначають, що договір вважається укладеним, коли між сторонами в потрібній у належних випадках формі досягнуто згоди за всіма істотними умовами.

Майнові зобов'язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених Господарським кодексом України (частина 1 статті 175 Господарського кодексу України).

Згідно з частиною 1 статті 175 Господарського кодексу України майново-господарськими визнаються цивільно-правові зобов'язання, що виникають між учасниками господарських відносин при здійсненні господарської діяльності, в силу яких зобов'язана сторона повинна вчинити певну господарську дію на користь другої сторони або утриматися від певної дії, а управнена сторона має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку. Майнові зобов'язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Суду представлено як доказ неправомірності рішення власника приватного підприємства «Тампографіка» від 28 червня 2007 року №1 про приєднання приватного підприємства «Тампографіка» до приватного підприємства «Творча лабораторія» рішення Хмельницького міськрайонного суду від 14 жовтня 2013 року у справі №686/17113/13ц у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про визнання недійсним договору купівлі-продажу від 12.04.2007 року. Проте, за вказаним рішенням у задоволені позову відмовлено;констатовано неукладеність правочину.

Неукладений договір не має наслідком встановлення прав та зобовязань сторін. У випадку зясування судом факту неукладеності правочину, сторона вправі витребовувати майно передане за таким правочином та вимагати відшкодування збитків.

Глава 54 Цивільного кодексу України закріплює загальні положення про купівлю-продаж.

За визначенням статті 655 Цивільного кодексу України за договором купівлі - продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Частина 2 статті 656 Цивільного кодексу України передбачає, що предметом договору купівлі-продажу можуть бути майнові права; до договору купівлі-продажу майнових прав застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не випливає зі змісту або характеру цих прав.

Згідно із частиною 1 статті 178 Цивільного кодексу України об'єкти цивільних прав можуть вільно відчужуватися або переходити від однієї особи до іншої в порядку правонаступництва чи спадкування або іншим чином, якщо вони не вилучені з цивільного обороту, або не обмежені в обороті, або не є невід'ємними від фізичної чи юридичної особи.

Статтею 100 ЦК України визначено, що право участі у товаристві є особистим немайновим правом і не може окремо передаватися іншій особі.

Проте статтями 116, 147 Цивільного кодексу України, статтею 53 Закону України "Про господарські товариства" надано право учаснику товариства продати чи іншим чином відступити свою частку (її частину) у статутному капіталі товариства з обмеженою відповідальністю.

Відповідно до частини 1 статті 167 Господарського кодексу України під корпоративними правами розуміються права особи, частка якої визначається у статутному фонді (майні) господарської організації, що включають правомочності на участь цієї особи в управлінні господарською організацією, отримання певної частки прибутку (дивідендів) даної організації та активів у разі ліквідації останньої відповідно до закону, а також інші правомочності, передбачені законом та статутними документами.

Виходячи з зазначеного, вбачається, що зміст укладеного між позивачем та відповідачем-1, відповідачем-2 договору купівлі-продажу корпоративних прав відповідає вимогам чинного законодавства як на час його укладення, так і на час розгляду справи судом.

Згідно статті 629 Цивільного кодексу України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до статті 691 Цивільного кодексу України покупець зобов'язаний оплатити товар за ціною, встановленою у договорі купівлі-продажу.

Частиною 1 статті 530 Цивільного кодексу України передбачено, що якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов'язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.

За нормою частини 2 статті 692 Цивільного кодексу України покупець повинен виконати свій обов'язок щодо оплати одразу в повному обсязі, тобто сплатити продавцеві повну ціну переданого товару. Сторони можуть відійти від цього положення, застосувавши розстрочення платежу.

Рішення загальних зборів та інших органів управління господарського товариства, що за своєю правовою природою є актами, дійсні, якщо у судовому порядку не буде встановлено інше. Рішення загальних зборів учасників (акціонерів) та інших органів господарського товариства є актами, оскільки ці рішення зумовлюють настання правових наслідків, спрямованих на регулювання господарських відносин, і мають обов'язковий характер для суб'єктів цих відносин (пункт 10, пункт 17 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику розгляду судами корпоративних спорів" N 13 від 24.10.2008).

Відповідно до статті 55 Конституції України, статті 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Згідно із статтею 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Одним із передбачених законом способів захисту права є відновлення становища, яке існувало до порушення (пункт 4 частини 2 статті 16 Цивільного кодексу України).

Частиною 3 статті 62 Господарського кодексу України визначено, що підприємство, якщо законом не встановлено інше, діє на основі статуту. Правовий статус власника підприємства встановлюється статутом останнього як установчим документом.

Власник здійснює свої права щодо управління підприємством безпосередньо або через уповноважені ним органи відповідно до статуту підприємства чи інших установчих документів (частина 2 статті 65 Господарського кодексу України).

Відомості про учасника товариства та перелік учасників містяться у статутах господарських товариств. При зміні складу учасників товариства вносяться зміни до установчих документів товариств.

Згідно статтею 89 Цивільного кодексу України, статтею 58 Господарського кодексу України юридична особа підлягає державній реєстрації, до Єдиного державного реєстру включаються дані державної реєстрації, встановлені законом відомості про юридичну особу; зміни до установчих документів юридичної особи, які стосуються відомостей, включених до Єдиного державного реєстру, набирають чинності для третіх осіб з дня державної реєстрації.

Згідно зі статтею 17 Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців" до відомостей, які включаються до Єдиного державного реєстру, відноситься перелік засновників (учасників) юридичної особи.

Таким чином, повернення позивачу права власності на підприємство можливе шляхом внесення змін до статуту Підприємства та наступної державної реєстрації змін до установчих документів.

Згідно зі статтею 29 Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців" для проведення державної реєстрації змін до установчих документів, які пов'язані із зміною складу засновників (учасників) юридичної особи, необхідно подати державному реєстратору: рішення про вихід юридичної особи із складу засновників (учасників); заяви фізичної особи про вихід із складу засновників (учасників); заяви, договору, іншого документа про перехід чи передачу частки учасника у статутному капіталі товариства.

Оскільки спір між сторонами не було врегульовано у добровільному порядку, позивач позбавлений у передбаченому частиною 3 статті 29 Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців" порядку подати державному реєстратору всі необхідні документи для внесення змін у державному реєстрі внаслідок внесення змін до установчих документів, які пов'язані із зміною складу засновників (учасників) юридичної особи для свого повернення до складу учасників приватного підприємства.

Як відзначено у рекомендаціях президії Вищого господарського суду України від 28.12.2007 N 04-5/14 "Про практику застосування законодавства у розгляді спорів, що виникають з корпоративних відносин" (пункт 3.12), вміщений у статті 16 Цивільного кодексу України перелік способів захисту цивільних прав не є вичерпним; на вимогу позивача суд може застосувати й інші, ніж передбачені цією статтею, способи захисту прав, якщо вони не суперечать законодавству і не порушують права інших осіб.

Згідно із частиною 2 статті 16 Цивільного кодексу України суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Спеціальною нормою закону встановлений механізм реалізації визначених статті 16 Цивільного кодексу України способів захисту учасників справ з корпоративних відносин, яким суд, зокрема, скасовуючи рішення вищого органу управління (власника) підприємства, водночас поновлює корпоративні правовідносини особи-заявника.

Зокрема, згідно із статтею 31 Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців" у разі постановлення судового рішення щодо скасування рішення засновників (учасників) юридичної особи або уповноваженого ними органу про внесення змін до установчих документів юридичної особи або про визнання повністю або частково недійсними змін до установчих документів юридичної особи суд у день набрання законної сили судовим рішенням надсилає його юридичній особі - відповідачу для вжиття заходів до приведення установчих документів у відповідність із прийнятим судовим рішенням, а також державному реєстратору для внесення запису про судове рішення щодо скасування державної реєстрації змін до установчих документів юридичної особи.

Таким чином, законодавством передбачено правові механізми скасування рішення учасників юридичної особи про внесення змін до установчих документів юридичної особи.

Враховуючи викладене, суд вважає підставними та такими, що підлягають задоволенню вимоги про визнання рішення від 28 червня 2007 року незаконним, визнання прав ОСОБА_3 на приватне підприємство «Творча лабораторія» за вищевказаним рішенням набутими без достатньої правової підстави. Проте, зважаючи, що неукладений правочин не тягне за собою правових наслідків, недоведеність позивачем та його представником оспорення права власності на підприємство, суд вважає в цій частині вимоги не підлягаючими задоволенню, як і вимоги щодо зобовязання вчинення дій та передачі прав. Судове рішення повинно відповідати вимогам, щодо чіткості повноти та ясності викладення. Позивач та його представник не конкретизували обсяг дій, які має бути зобовязано вчинити відповідача, як і обсяг прав на підприємство.

Керуючись Законом України "Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців" ст.ст. 16, 54, 89, 100, 116, 147, 178, 530, 626, 629, 655, 656, 692 ЦК України, ст.ст. 10,11,60,61, 212-214 ЦПК України суд, -

В И Р І Ш И В:

Позов задоволити частково.

Визнати рішення власника приватного підприємства Тампографіка від

28 червня 2007 року №1 про приєднання приватного підприємства Тампографіка до приватного підприємства Творча лабораторія незаконним.

Визнати, що права ОСОБА_2 на приватне підприємство «Творча лабораторія» за вищевказаним рішенням набутими без достатньої правової підстави

В інші частині позовних вимог відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2, Приватного підприємства Творча лабораторія Тампографіка на користь ОСОБА_1 по 121 гривні 80 копійок з кожного сплаченого судового збору.

На рішення суду, через суд першої інстанції, який його ухвалив, може бути подана апеляційна скарга протягом 10 днів з моменту проголошення до апеляційного суду Хмельницької області.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом десяти днів з дня отримання його копії.

Суддя О.В.Мазурок