АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Справа № 22-ц/796/ 4539 /2015 Головуючий у 1-ій інстанції - Роман О.А.
Доповідач - Поливач Л.Д.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 березня 2015 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду міста Києва в складі:

головуючого: Поливач Л.Д.

суддів: Шахової О.В., Побірченко Т.І.

при секретарі Бугай О.О.

за участю осіб: позивача ОСОБА_2

представника відповідача Кузьміка Д.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Актив-Банк» про стягнення заробітної плати, середньої заробітної плати за час затримки розрахунку при звільненні та моральної шкоди;

за апеляційною скаргою ОСОБА_2

на заочне рішення Подільського районного суду м.Києва від 02 лютого 2015 року

в с т а н о в и л а:

Заочним рішенням Подільського районного суду м.Києва від 02.02.2015 року позов ОСОБА_2 задоволено частково. Стягнуто з ПАТ «Комерційний банк «Актив-Банк» на користь ОСОБА_2 заробітну плату у розмірі 28 652,53 грн. В іншій частині позову відмовлено. Стягнуто з ПАТ «Комерційний банк «Актив-Банк» в дохід держави 286 грн. 52 коп. судового збору. Допущено негайне виконання рішення суду, в частині виплати заробітної плати за один місяць, в сумі 17 576,26 грн.

Не погоджуючись із заочним рішенням суду, ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду скасувати, в частині відмови у задоволенні позовних вимог та ухвалити, в цій частині, нове рішення про задоволення позову. Посилається на незаконність ухваленого судом рішення, порушення судом норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення спору.

Апелянт зазначає, що суд дійшов помилкового висновку про те, що він є вкладником Банку, та, відповідно, без достатніх підстав застосував норми Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», що регулюють відносини вкладника та Банку, до правовідносин, на які ці норми не поширюються. Відмовляючи в задоволенні позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, судом першої інстанції не було застосовано закон, який підлягав застосуванню, а саме норми ст.ст.47, 116, 117 КЗпП України. Судом безпідставно було відмовлено в задоволенні вимог про стягнення моральної шкоди з посиланням на неможливість задоволення цих вимог під час дій тимчасової адміністрації. При цьому судом не враховано, хоча в рішенні й міститься посилання на відповідні постанову Правління НБУ та рішення виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, що на момент розгляду справи щодо відповідача триває ліквідаційна процедура.

В суді апеляційної інстанції позивач ОСОБА_2 підтримав подану ним апеляційну скаргу, посилаючись на доводи, викладені в ній. Представник відповідача Кузьмік Д.В. заперечував проти задоволення апеляційної скарги, посилаючись на законність та обґрунтованість ухваленого судом заочного рішення.

Відповідно до ч.1 ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість ухваленого рішення в цій частині, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає відхиленню.

Як вбачається з матеріалів справи, в період з 19.03.2013 року по 22.09.2014 року ОСОБА_2 працював у ПАТ « КБ «Актив-Банк». Він був звільнений з роботи за згодою сторін.

Відповідно до ч.1 ст. 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належить йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення.

Частиною 1 ст. 117 КЗпП України передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

За період з 01.08.2014 року по 22.09.2014 року заборгованість Банку по заробітній платі складала 28 652,53 грн. Тобто, на час звільнення позивача з роботи банк зобов'язаний був провести з ним остаточний розрахунок та виплатити ОСОБА_2 заробітну плату у розмірі 28 652,53 грн.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо наявності правових підстав для часткового задоволення заявлених ОСОБА_2 позовних вимог, а саме стягнення заборгованості по заробітній платі, виходячи з наступного.

Так, починаючи з 03.09.2014 року у Банку запроваджено тимчасову адміністрацію, а з 24.12.2014 року, розпочато процедуру його ліквідації.

Відповідно до ст.36 ч.1,2,5 п.1.6 п.п.3 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», визначено, що з дня призначення уповноваженої особи Фонду призупиняються всі повноваження органів управління банку (загальних зборів, спостережної ради і правління (ради директорів) та органів контролю (ревізійної комісії та внутрішнього аудиту). Уповноважена особа Фонду від імені Фонду набуває всі повноваження органів управління банку та органів контролю з дня початку тимчасової адміністрації і до її припинення.

На період тимчасової адміністрації усі структурні підрозділи, органи та посадові особи банку підпорядковуються у своїй діяльності уповноваженій особі Фонду і діють у визначених нею межах та порядку.

Під час тимчасової адміністрації не здійснюється примусове стягнення коштів та майна банку (п.5 ст.36 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» )

У відповідності з п.3 ч.6 ст. 36 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» під час тимчасової адміністрації не здійснюється обмеження, встановлене пунктом 1 частини п'ятої цієї статті, не поширюється на зобов'язання банку щодо виплати заробітної плати, авторської винагороди, відшкодування шкоди, заподіяної життю та здоров'ю працівників банку.

Відповідно до ст.46 ч.1,ч.2 п.1,4 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», яка передбачає, що уповноважена особа Фонду від імені Фонду виконує функції з ліквідації банку відповідно до цього Закону та приступає до виконання своїх обов'язків негайно після прийняття Фондом рішення про призначення уповноваженої особи Фонду. З дня призначення уповноваженої особи Фонду припиняються всі повноваження органів управління банку (загальних зборів, спостережної ради і правління (ради директорів)) та органів контролю (ревізійної комісії та внутрішнього аудиту) та припиняється нарахування відсотків, неустойки (штрафу, пені) та застосування інших санкцій за всіма видами заборгованості банку, а також не застосовується індекс інфляції за весь час прострочення виконання грошових зобов'язань банку.

Оцінивши зібрані по справі докази, суд першої інстанції дійшов правомірного висновку про те, що позов підлягає задоволенню лише в частині стягнення невиплачених позивачеві коштів при звільненні в сумі 28 652,53 грн., оскільки під час дії тимчасової адміністрації, обмежень у виплаті заробітної плати немає.

Наряду з цим, під час дії тимчасової адміністрації, є обмеження у виплаті інших коштів, а тому вимога про стягнення середньої заробітної плати за час затримки розрахунку при звільненні та моральної шкоди, задоволенню не підлягає.

Отже, твердження апелянта про незаконність ухваленого судом рішення, порушення норм матеріального та процесуального права, на думку суду є необґрунтованими, а обставини, на які він посилається - недоведеними та не підтверджені належними та допустимими доказами по справі, оскільки доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до вимог ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Справу було розглянуто судом на підставі встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи та належних письмових доказів.

Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає вимогам матеріального та процесуального закону. Підстав для його скасування з мотивів, викладених в апеляційній скарзі, колегія не знаходить.

Керуючись ст.ст. 303, 304, п.1 ч.1 ст.307, 308, 313, 314, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Заочне Подільського районного суду м.Києва від 02 лютого 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили шляхом подання до цього суду касаційної скарги.

Головуючий:

Судді: