Справа № 466/1256/14 Головуючий у 1 інстанції: Баєва О.І.
Провадження № 22-ц/783/1151/15 Доповідач в 2-й інстанції: Мусіна Т. Г.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 березня 2015 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого - Мусіної Т.Г.

суддів - Бермеса І.В., Савуляка Р.В.

за участі секретаря - Щербая В.П.

з участю: позивача ОСОБА_2 та її представника - адвоката

Феденишина В.Я.,

представника відповідача ОСОБА_4- адвоката Сороговець Є.М.,

відповідача ОСОБА_6

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_4 - Сороговець Євгенії Михайлівни на рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 28 листопада 2014 року та на додаткове рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 05 грудня 2014 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4, ОСОБА_6, третя особа - відділ у справах дітей Шевченківської районної адміністрації Львівської міської ради, про визначення часток, визнання права власності, стягнення коштів,-

в с т а н о в и л а :

У лютому 2014 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом, уточненим в процесі розгляду справи, до ОСОБА_4, ОСОБА_6, третя особа - відділ у справах дітей Шевченківської районної адміністрації Львівської міської ради, про визначення часток, визнання права власності, стягнення коштів, в якому просила:

- визнати за нею право власності на 1/3 частку квартири АДРЕСА_1, вселити позивачку з її сином у вказану квартиру та зобов'язати відповідачів не чинити їй перешкод у вселенні та проживанні у даній квартирі;

- визнати автомобіль Шкода-Октавія, д.н.з. НОМЕР_1 об'єктом права спільної сумісної власності; -

- стягнути з ОСОБА_4 на її користь половину суми в розмірі 41 508 грн. 50 коп. від вартості автомобіля Шкода-Октавія, д.н.з. НОМЕР_1, що згідно висновку експертної оцінки становить 83 017 грн.

Свої позовні вимоги обґрунтовувала тим, що з 1998 року по 31.10.2008р. вона перебувала в шлюбі з ОСОБА_4 Від даного шлюбу у них народився син, ІНФОРМАЦІЯ_1, який по даний час проживає з нею та перебуває на її утриманні. За час шлюбу позивачкою та відповідачем було придбано ? частку квартири АДРЕСА_1. Другу частину будинку придбала мати відповідача - ОСОБА_6 Оскільки відповідач ОСОБА_4 з 2006 року не сплачує аліменти, позивачка просить поділити спільне майно подружжя, відступивши від рівності часток, та визнати за нею право власності на 1/3 частину спірної квартири. Також зазначає, що в березні 2008 року ними було придбано автомобіль марки "Шкода Октавія" д.н.з.. НОМЕР_1, кошти на який бралися у кредит у ВАТ "Електрон Банк". На підставі наведеного просила задовольнити її позов.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 28 листопада 2014 року позов задоволено частково та визнано за ОСОБА_2 право власності на 5/16 часток, а за ОСОБА_4 право власності на 3/16 частки в квартирі АДРЕСА_1. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено за безпідставністю.

Додатковим рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 05 грудня 2014 року зобов'язано ОСОБА_4 не чинити перешкод при вселенні ОСОБА_2 та ОСОБА_7 у квартиру АДРЕСА_1.

Рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 28 листопада 2014 року та додаткове рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 05 грудня 2014 року в частині задоволених позовних вимог оскаржила представник відповідача ОСОБА_4 - Сороговець Євгенія Михайлівна.

В апеляційній скарзі зазначає, що спірна квартира була придбана за 11 000 дол. США, з яких позивачка, як сама вказує, сплатила лише 3000 дол. США, хоча жодних доказів в підтвердження того, що це були її особисті кошти, суду не надала. Вказує, що невідомо з яких підстав суд розділив квартиру на 16 часток. Також зазначає, що підставі для збільшення частки позивачки у квартирі немає, так як позивачка з її неповнолітнім сином забезпечені іншим житлом, а відповідач сплачував кошти в розмірі 1000 грн. на утримання сина. Просить судові рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким визнати за ОСОБА_2 право власності на 1/6 частки, а за ОСОБА_4 на 2/6 частки кв. АДРЕСА_1. В задоволенні решти позовних вимог просить відмовити за безпідставністю.

Заслухавши суддю-доповідача, вислухавши доводи осіб, які з'явились у судове засідання, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах, передбачених ст. 303 ЦПК України, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково: рішення суду від 28.11.2014р. та додаткове рішення від 05.12.2014р. в частині задоволених позовних вимог підлягають скасуванню на підставі п.3 ч.1 ст. 309 ЦПК України з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову, виходячи з таких підстав.

Задовольняючи позов про визнання за ОСОБА_2 права власності на 5/16, а відповідачем право власності на 3/16 спірної квартири, суд виходив з того, що є підстави для збільшення частки позивачки у праві власності на квартиру відповідно до вимог ч.3 ст. 70 Сімейного кодексу України, а також є підстави зобов'язати відповідача не чинити перешкод позивачці з дитиною при вселенні та проживанні у спірній квартирі. Проте погодитись з таким висновком суду не можна, оскільки висновки суду не відповідають матеріалам справи.

З матеріалів справи вбачається, що позивач ОСОБА_2 та відповідач ОСОБА_4, перебували у зареєстрованому шлюбі з 30.04.1998р. по 31.10.2008р. від шлюбу є син ІНФОРМАЦІЯ_1, який проживає з позивачкою.

Предметом позову про поділ спільного майна подружжя є ? ідеальна частина АДРЕСА_1.

Вказана квартира по договору купівлі-продажу від 04 жовтня 2001р., посвідченого приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Сиротяком Ю.Р., зареєстрованого в реєстрі № НОМЕР_2, була куплена ОСОБА_4 та його матір'ю ОСОБА_6 в рівних частинах по ? частині кожний. Продаж вчинено за 55 536 грн.

Укладенню цього договору передував продаж ОСОБА_6 та ОСОБА_4 за договором купівлі-продажу від 21 червня 2001р. належної їм на праві власності з 1997р. двохкімнатної квартири АДРЕСА_2 за 26 124 грн. (п.5 договору).

Спірна квартира складається з трьох кімнат жилою площею 39,8 кв.м. та кухні. Загальна площа квартири 68,4 кв.м., комора в підвалі 1,6 кв.м.

Визнаючи ? частину квартири об'єктом спільної сумісної власності подружжя, суд неправильно застосував норму матеріального права, а саме ст.. 60 Сімейного кодексу України, яка не була чинною на час укладення договору купівлі-продажу, відповідно неправильно визначив правові підстави набуття бувшим подружжям права власності на квартиру.

Відповідно до ст. 22 Кодексу про шлюб та сім'ю Української РСР, яка діяла на час виникнення спірних правовідносин, майно нажите подружжям за час шлюбу є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпоряджання цим майном.

Ураховуючи, що ? частка квартири була придбана у 2001р. на ім'я відповідача ОСОБА_4 у період перебування в зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2, право спільної сумісної власності на ? частку квартири виникло на підставі ст. 22 Кодексу про шлюб Української РСР, а не на підставі ст. 60 Сімейного кодексу України. Таким чином за законом кожний з подружжя має право на ? частку квартири.

Доводи апеляційної скарги про те, що спільна частка подружжя має становити 1/3 частину всієї квартири, а частка позивачки відповідно - 1/6 з врахування того, що спірна квартира була придбана за 11 000 дол. США, з яких 8000 дол. США були надані відповідачем ОСОБА_4 та його матір'ю ОСОБА_6 за рахунок особистих коштів від продажу іншої квартири, а подружжя вклало в придбання квартири лише 3000 дол. США, не заслуговують на увагу, оскільки в нотаріально посвідченому договорі купівлі-продажу спірної квартири зазначена сума продажу спірної квартири 55 536 грн. та не вказано еквівалент у доларах США, як і в договорі купівлі-продажу квартири від 21.06.2001р. ціна продажу в розмірі 26 124 грн. не визначена в еквіваленті до долару США. Таким чином суми 11 000 дол. та 8000 дол. США, на які посилається апелянт,не підтверджені належними доказами.

На підтвердження своїх доводів позивач не надала суду належних доказів, що її частка у квартирі є більшою за рахунок вкладення у її придбання особистих коштів та вартість квартири збільшилась за рахунок проведеного за її особисті кошти ремонту.

Відступаючи від засад рівності часток подружжя у майні, суд виходив з положень ч.3 ст.70 Сімейного кодексу України з врахуванням інтересів сина сторін, проте не навів для цього достатньої аргументації та не послався на жодний доказ.

Відповідно до ч.3 ст. 70 Сімейного кодексу України за рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього кодексу.

Позивач не надала суду жодних доказів про те, що відповідач ОСОБА_4 не виконував і не виконує рішення Шевченківського районного суду м. Львова про стягнення з нього аліментів на сина в розмірі 1/3 частки його заробітку.

Згідно постанови Шевченківського ВДВС ЛМУЮ про відкриття виконавчого провадження від 03.06.2014р. виконавчий документ про стягнення аліментів з ОСОБА_4 був виданий Шевченківським районним судом 27.11.2006р. та пред'явлений позивачкою до виконання лише через вісім років 30.05.2014р. в процесі розгляду даної справи (а.с. 47).

Позивачем не надано суду доказів в якому розмірі слід стягати аліменти на сина, чи існує заборгованість по аліментах та в якому розмірі, який необхідний щомісячний розмір витрат на сина.

У позовній заяві позивач вказує, що всі аліменти вона витрачає на оплату репетиторів сина з іноземної мови (800 грн. щомісячно) та на заняття сина плаванням (200 грн.).

Таким чином фізичний та духовний розвиток сина сторін за рахунок аліментів забезпечується, відповідно відсутні передбачені ч.3 ст. 70 СК України підстави для збільшення частки позивачки у праві власності на квартиру.

Інших, заслуговуючих на увагу інтересів дитини, які б з врахуванням цих інтересів могли бути підставою для збільшення частки позивача, суду не надано.

Відповідно до довідки ЛКП "Під Голоском" № 380 від 30.03.2014р. позивач ОСОБА_2 та син ОСОБА_7 з 01.07.2003р. постійно проживають та зареєстровані в 4-х кімнатній квартирі АДРЕСА_3 та є її співвласниками в порядку приватизації, тобто ні позивач, ні син у спірній квартирі не були зареєстровані та повністю забезпечені житлом за місцем своєї реєстрації.

В судовому засіданні апеляційної інстанції позивач ОСОБА_2 підтвердила, що в порядку спадкування їй також належить двохкімнатна квартира на АДРЕСА_4, якою вона та син також мають право користуватись.

Таким чином правові підстави для збільшення частки позивачки у праві власності на спірну квартиру з врахування того, що з нею проживає син, відсутні, оскільки житлові права 17-річного сина не ущемлені.

Відповідно до ч.1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Задовольняючи позов частині зобов'язання ОСОБА_4 не чинити перешкод при вселенні ОСОБА_2 та ОСОБА_7 у АДРЕСА_1, суд не обґрунтував це рішення доказами, які б свідчили, що такі перешкоди дійсно створені відповідачем та реально існують, тобто що права позивача порушені, та не врахував, що позивач та син постійно проживають за місцем своєї реєстрації.

Таким чином рішення суду в цій частині ухвалено на майбутнє, що не передбачено законом, оскільки захисту підлягає порушене право.

Оскільки допущене судом першої інстанції порушення норм матеріального і процесуального права призвело до ухвалення незаконного рішення в оскаржуваній частині, воно залишатись в силі не може.

Керуючись п.2 ч.1 ст.307, п.3 ч.1 ст. 309, ч.2 ст. 314, ст.ст. 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_4 - Сороговець Євгенії Михайлівни задовольнити частково.

Рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 28 листопада 2014 року та додаткове рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 05 грудня 2014 року в частині задоволених позовних вимог ОСОБА_2 скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення.

Позов ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя - ? квартири АДРЕСА_1 задовольнити частково.

Визнати за ОСОБА_2 право власності на ? ідеальну частину квартири АДРЕСА_1.

Визнати за ОСОБА_4 право власності на ? ідеальну частину квартири АДРЕСА_1.

У задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про зобов'язання відповідача не чинити їй з сином перешкоди при вселенні та проживанні в квартирі АДРЕСА_1 - відмовити.

В решті рішення суду залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення, може бути оскаржене в касаційному порядку протягом 20-ти днів до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ з дня набрання рішенням апеляційного суду законної сили.

Головуючий Т.Г. Мусіна

Судді: І.В. Бермес

Р.В. Савуляк