№ 201/115/15 ц
провадження № 2/201/1001/2015
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 березня 2015 року Жовтневий районний суд

м. Дніпропетровська

в складі: головуючого

судді Антонюка О.А.

при секретарі - Дашкевич Х.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпропетровську цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа Жовтневий районний відділ у м. Дніпропетровську ГУ Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області про усунення перешкод в користуванні житлом і зняття з реєстраційного обліку, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 12 січня 2015 року звернулася до суду з позовом до відповідача ОСОБА_2 про усунення перешкод в користуванні житлом і знаття з реєстраційного обліку, позовні вимоги не змінювалися, уточнювалися. Позивач в своєму позові та з представником посилалися на те, що ОСОБА_1 в передбаченому законом порядку тривалий час зареєстрована і мешкає в квартирі АДРЕСА_1, квартира була приватизована і зарає єдиною власницею цього житла є позивачка; відповідачка ОСОБА_2 є дочкою позивачки, також мешкала і зареєстрована в цій квартирі. У позивачки з дочкою склалися недоброзичливі відносини і зараз відповідачка взагалі не мешкає у вказаній квартирі, не сплачує комунальні послуги, чим фактично перешкоджає позивачці жити і користуватися та розпоряджатися вказаним житлом в повній мірі, хоча вона і зареєстрована там; цими діями, на думку позивачки, відповідачка їй завдає шкоду (великі витрати на комунальні послуги), іншого постійного житла позивачка не має і бажає мешкати в цій своїй квартирі. Звернення до правоохоронних органів ні до чого не призвели, в добровільному порядку спір не вирішено. Позивачка просили усунення для неї перешкод з боку відповідач в користуванні спірною квартирою шляхом зняття з реєстрації дочки, задовольнивши позови в повному обсязі.

Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання не з'явилася, про день, час і місце слухання справи повідомлялася належним чином з дотриманням вимог ст. 76 ЦПК України, про причини не явки суду не повідомили. Вказаним, на думку суду, фактично позов не визнала і не заперечувала проти розгляду справ без її участі. Суд вважає можливим слухати справу за відсутності вказаного відповідача згідно ст. 169 ЦПК України.

Представник третьої особи Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області в судове засідання не з'явився, про час і місце слухання справи повідомлявся належним чином з дотриманням вимог ст. 76 ЦПК України, з позовом згодні, просили справу розглянути без їх участі та рішення винести на розсуд суду. Суд вважає можливим слухати справу за відсутності представника вказаної третьої особи згідно ст. 169 ЦПК України.

З'ясувавши думку сторін, третьої особи, оцінивши надані та добуті докази, перевіривши матеріали справи, суд вважає позовну заяву не обґрунтованою та не підлягаючою задоволенню.

Згідно ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно ст.10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі.

В судовому засіданні з'ясовано, що ОСОБА_3, ОСОБА_4 і ОСОБА_5 (позивачка ОСОБА_1, дошлюбне прізвище ОСОБА_4) мешкали та були належним чином зареєстровані в АДРЕСА_1; в передбаченому законом порядку вони приватизували вказане житло і отримали свідоцтво про право власності на житло від 14 листопада 1996 року, власність спільна часткова, тобто в кожного власника по 1/3 частці. На підставі договору дарування від 13 липня 2002 року ОСОБА_3 і ОСОБА_4 подарували ОСОБА_5 свої частки власності у вказаному житлі і позивачка стала одноосібною власницею вказаної квартири, власність зареєстрована в КП ДМБТІ. В цій же квартирі в передбаченому законом порядку зареєстрована і мешкає дочка позивачки - ОСОБА_2 Зі слів позивачки у неї з дочкою склалися недоброзичливі відносини і зараз відповідачка взагалі не мешкає у вказаній квартирі, не сплачує комунальні послуги, чим фактично перешкоджає позивачці жити і користуватися та розпоряджатися вказаним житлом в повній мірі, хоча вона і зареєстрована там; цими діями, на думку позивачки, відповідачка їй завдає шкоду (великі витрати на комунальні послуги), іншого постійного житла позивачка не має і бажає мешкати в цій своїй квартирі. Звернення до правоохоронних органів ні до чого не призвели, в добровільному порядку спір не вирішено і позивач вимушена була звертатися з позовом до суду.

Суд вважає позовні вимоги не підлягаючими задоволенню з наступних підстав.

Стаття 15 ЦК України передбачає право на захист цивільних прав та інтересів: " 1. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання…".

Стаття 16 ЦК України передбачає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

В судовому засіданні з матеріалів справи з'ясовано, що дійсно ОСОБА_3, ОСОБА_4 і ОСОБА_5 (позивачка ОСОБА_1, дошлюбне прізвище ОСОБА_4) мешкали та були належним чином зареєстровані в АДРЕСА_1; в передбаченому законом порядку вони приватизували вказане житло і отримали свідоцтво про право власності на житло від 14 листопада 1996 року, власність спільна часткова, тобто в кожного власника по 1/3 частці. На підставі договору дарування від 13 липня 2002 року ОСОБА_3 і ОСОБА_4 подарували ОСОБА_5 свої частки власності у вказаному житлі і позивачка стала одноосібною власницею вказаної квартири, власність зареєстрована в КП ДМБТІ. В цій же квартирі в передбаченому законом порядку зареєстрована і мешкає дочка позивачки - ОСОБА_2 Зі слів позивачки зараз відповідачка взагалі не мешкає у вказаній квартирі, не сплачує комунальні послуги, чим фактично перешкоджає позивачці жити і користуватися та розпоряджатися вказаним житлом в повній мірі, хоча вона і зареєстрована.

При цьому, певного і конкретного порядку користування вказаним житлом сторони не визначали, угоди стосовно цього не укладали. Позивач не надав суду належних даних про те, з якого часу відсутня відповідачка с спірній квартирі, з яких причин її немає там, чому, які відносини склалися у сторін та інш.

Відповідно до ч. 1 ст. 156 ЖК України, члени сім'ї власника квартири, які проживають з ним в квартирі, яка йому належить, користуються житловим приміщенням нарівні з власником квартири, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування даним приміщенням.

Приймаючи до уваги вказане, суд не може допустити порушення прав хоча б однієї із сторін, відповідачка фактично проти позову заперечує, суду не надано доказів того, що саме діями відповідача порушуються права та охоронювані законом інтереси позивачки.

Відповідно до ст. 321 ЦК України, право власності непорушно, ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права або обмежений в його здійсненні, власник може бути позбавлений права власності або обмежений в його здійсненні тільки у випадках і в порядку, встановленому законом, примусове відчуження об'єктів права власності може бути застосоване тільки як виняток по мотивах суспільної необхідності на підставах і в порядку, встановленому законом, і за умови попереднього і повного відшкодування їх вартості.

Об'єкт права власності (спірний будинок) є житловим приміщенням, тому режим мешкання в нім регулюється нормами Житлового кодексу України.

Відповідно до ст. 9 ЖК України, ніхто не може бути обмежений в праві користування житловим приміщенням інакше як на підставах і в порядку, передбаченому законом, житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони використовуються проти їх призначення або з порушенням прав інших громадян.

Судом встановлено, що фактично відповідачка не перешкоджає позивачу в користування спірним житлом, докази про це суду не надано.

Згідно з ч. 7 ст. 41 Конституції України використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію й природні якості землі.

Власник на свій розсуд володіє, користується та розпоряджається майном, що йому належить. Власник має право здійснювати стосовно свого майна будь-які дії, що не протирічать закону.

Відповідач як мешканець вказаного житла не порушує прав фізичних та юридичних осіб (позивача), не мешкає в спірному житлі тимчасово і вимушено через недоброзичливі стосунки з матір'ю, позовні вимоги не доповнювалися і не уточнювалися.

Відповідно до ст. 405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону.

Згiдно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на якi вона посилається як на пiдставу своїх вимог i заперечень. Частиною 3 вказаної статтi передбачено, що доказуванню пiдлягають обставини, якi мають значення для ухвалення рiшення у справi i щодо яких у сторін та iнших осiб, якi беруть участь у справi, виникає спiр.

Тобто, позивач повинен довести, що її дiями не було порушено її права або права відповідача. Однак, жодних доказiв позивачем до суду не надано.

Згідно ст. 61 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування.

Вирішення даної цивільної справи та прийняття відповідного обґрунтованого по ній рішення неможливе без встановлення фактичних обставин, вибору норми права та висновку про права та обов'язки сторін. Всі ці складові могли бути з'ясовані лише в ході доказової діяльності, метою якої є, відповідно до ст. 10 ЦПК, всебічне і повне з'ясування всіх обставин справи, встановлення дійсних прав та обов'язків учасників спірних правовідносин.

Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов'язок із доказування, оскільки ст. 60 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов'язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст. ст. 27, 46 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні (ст. 27 ЦПК України), так і обов'язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу. Слід також зазначити, що позивач в разі наявності труднощів щодо витребування доказів по справі, відповідно до статті 137 ЦПК, міг би скористатися своїм процесуальним правом та звернутися до суду з відповідним клопотанням про витребування доказів. Але в даному разі позивачем цього зроблено не було.

Вiдповiдно до ч. 4 ст. 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідач заперечує будь-якi домовленості i зобов'язання (крім передбачених законом) стосовно позивача про мешкання в спірній квартирі, перешкоди, предмета спору, а позивач не довів незаконність дій відповідача. Твердження позивача про наявнiсть будь-яких iнших зобов'язань стосовно позовних вимог - є припущенням.

Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв'язок доказів у їх сукупності.

Всебічне дослідження усіх обставин справи та письмових доказів, з урахуванням допустимості доказів та узгодженістю і несуперечністю їх між собою дають об'єктивні підстави вважати, що позов не підлягає задоволенню повністю.

Не може суд прийняти до уваги наполягання позивача на своїх запереченнях проти позовних вимог, оскільки вони спростовується вищенаведеним і нічим об'єктивно не підтверджується.

При таких обставинах суд вважає можливим ОСОБА_1 в задоволенні позову до ОСОБА_2 про усунення перешкод в користуванні житлом і зняття з реєстраційного обліку відмовити.

Таким чином суд вважає обставини позовних вимог про усунення перешкод в користуванні житлом і зняття з реєстрації не доведеними, позов в такому вигляді не ґрунтується на вимогах закону і не підлягають задоволенню.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 3, 8, 19, 41, 55, 124 Конституції України, ст. ст. 9, 64, 71, 72, 156, 163 ЖК України, ст. ст. 15, 16, 317, 319, 321, 405 ЦК України, ст. ст. 3, 4, 10, 11, 57- 61, 209, 212 - 215, 218 ЦПК України, суд -

ВИРІШИВ:

ОСОБА_1 в задоволенні позову до ОСОБА_2, третя особа Жовтневий районний відділ у м. Дніпропетровську ГУ Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області про усунення перешкод в користуванні житлом і зняття з реєстраційного обліку відмовити.

Рішення може бути оскаржено в апеляційний суд Дніпропетровської області через Жовтневий районний суд м. Дніпропетровська протягом 10 днів з дня проголошення рішення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя -