АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
справа № 22-ц/796/6833/2015 головуючий у 1-й інстанції: Миколаєць І.Ю.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

8 липня 2015 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду міста Києва в складі:

головуючого: Головачова Я.В.

суддів: Шахової О.В., Невідомої Т.О.

при секретарі: Осауленко О.А.

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Святошинського районного суду міста Києва від 30 березня 2015 року,

в с т а н о в и л а :

У червні 2014 року ОСОБА_1 звернувся до суду із зазначеним позовом, який згодом уточнив, і остаточно просив у порядку поділу майна подружжя визнати за ним право власності на Ѕ частину квартири АДРЕСА_1; Ѕ частину нежитлового приміщення літера «А» у будинку АДРЕСА_7 у м. Києві; Ѕ частину діючого перукарського бізнесу у нежитловому приміщенні літера «А» у будинку АДРЕСА_8 Ѕ частину об'єкта незавершеного будівництва - квартири АДРЕСА_9 у м. Києві або стягнути з ОСОБА_2 грошову компенсацію за Ѕ частину його вартості, що становить 11 3193,36 грн; Ѕ частину автомобіля ЗАЗ "Daewoo sens" або стягнути з ОСОБА_2 грошову компенсацію Ѕ частини його вартості; стягнути з ОСОБА_2 на його користь 42 500 грн грошової компенсації від продажу частини перукарського бізнесу.

Свої вимоги обґрунтував тим, що з 17 жовтня 1990 року по серпень 2014 року він перебував у шлюбі з ОСОБА_2 За час шлюбу ними набуте зазначене рухоме та нерухоме майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, про поділ якого сторони згоди не дійшли.

У вересні 2014 року ОСОБА_2 звернулась до суду із зазначеним зустрічним позовом , посилаючись на те, що нежитлове приміщення по АДРЕСА_8 у м. Києві придбане нею за кошти, отримані від продажу квартири АДРЕСА_7 у м. Києві, яку подарував їй її батько ОСОБА_3, як фізичною особою-підприємцем для здійснення підприємницької діяльності. Квартиру АДРЕСА_3 вона придбала за кошти, отримані від продажу квартири АДРЕСА_4, яку подарував їй її батько. Зазначене нерухоме майно зареєстроване на її ім'я і вона є єдиним його власником. ОСОБА_1 у 2008 році придбав земельну ділянку по АДРЕСА_10 у с. Рудня-Тальське Іванківського району Київської області, яка і є об'єктом спільного сумісного майна подружжя, тому просила визнати за нею право власності на нежитлове приміщення літера «А» у будинку АДРЕСА_8 квартиру АДРЕСА_5; Ѕ частину земельної ділянки по АДРЕСА_10 у с. Рудня-Тальське Іванківського району Київської області.

Рішенням Святошинського районного суду міста Києва від 30 березня 2015 року первісний позов ОСОБА_1 задоволено частково.

У порядку поділу майна подружжя визнано за ОСОБА_1 право власності на Ѕ частину квартири АДРЕСА_1 та Ѕ частину автомобіля ЗАЗ "Daewoo Sens", державний номер НОМЕР_1, № кузова НОМЕР_2.

Припинено за ОСОБА_2 право власності на Ѕчастину зазначеного нерухомого та рухомого майна.

У іншій частині позову відмовлено.

Зустрічний позов ОСОБА_2 задоволено частково.

У порядку поділу майн подружжя визнано за ОСОБА_2 право власності на Ѕ частину земельної ділянки по АДРЕСА_10 у с. Рудня-Тальське Іванківського району Київської області.

Припинено за ОСОБА_1 право власності на Ѕ частину зазначеної земельної ділянки.

У іншій частині позову відмовлено.

У апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні первісного позову про визнання за ним у порядку поділу майна подружжя права власності на Ѕ частину нежитлового приміщення літера «А» у будинку АДРЕСА_8 Ѕ частину діючого перукарського бізнесу у нежитловому приміщенні літера «А» у будинку АДРЕСА_8 Ѕ частину об'єкта незавершеного будівництва - квартири АДРЕСА_9 у м. Києві або відшкодування грошової компенсації Ѕ частини його вартості та ухвалити в цій частині нове рішення про задоволення позову, посилаючись на те, що судом першої інстанції не враховано, що зазначене нерухоме майно було набуто сторонами у власність за спільні кошти подружжя у період перебування сторін у шлюбі.

У іншій частині судове рішення суду першої інстанції заявником не оскаржено і підстав перевіряти його законність і обґрунтованість у цій частині у суду апеляційної інстанції немає.

У судовому засіданні ОСОБА_1 та його представники ОСОБА_4 і ОСОБА_5 в суді апеляційної інстанції підтримали апеляційну скаргу з наведених в ній підстав.

ОСОБА_2 та її представник ОСОБА_6 заперечували проти задоволення апеляційної скарги, вважали, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення в цій частині, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.

Відмовляючи у задоволенні первісного позову про визнання за ОСОБА_1 у порядку поділу майна подружжя права власності на Ѕ частину нежитлового приміщення літера «А» у будинку АДРЕСА_8 Ѕ частину діючого перукарського бізнесу у зазначеному нежитловому приміщенні та відшкодування грошової компенсації від продажу частини перукарського бізнесу, суд першої інстанції виходив із того, що зазначене майно ОСОБА_2 набуте як фізичною особою-підприємцем у період шлюбу за рахунок власних коштів, нерухоме майно використовується для здійснення підприємницької діяльності, а відтак - не є об'єктом спільної сумісної власності подружжя.

Відмовляючи у задоволенні первісного позову про визнання за ОСОБА_1 у порядку поділу майна подружжя право власності на Ѕ частину об'єкта незавершеного будівництва - квартири АДРЕСА_9 у м. Києві або відшкодування грошової компенсації Ѕ частини його вартості, суд першої інстанції виходив із відсутності правових підстав для задоволення позову в цій частині, оскільки попередній договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_6 від 11 квітня 2014 року укладений між ТОВ "Південний квартал" та ОСОБА_2 було розірвано, у зв'язку з несплатою останньою у встановлені строки грошових коштів у сумі 226 320, 40 грн.

Такі висновки суду ґрунтуються на фактичних обставинах, встановлених судом, і відповідають вимогам закону.

Судом установлено, що з 17 листопада 1990 року по серпень 2014 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі.

Згідно витягу з розпорядження Шевченківської районної у місті Києві державної адміністрації № 1678 "Про надання в орендне користування нежитлових приміщень комунальної власності територіальної громади Шевченківського району міста Києва" від 25 вересня 2002 року ОСОБА_2, як приватний підприємець, отримала приміщення на першому поверсі в будинку АДРЕСА_11 в орендне користування під перукарню (том 1, а. с. 49). Факт орендного користування даним приміщенням підтверджується також витягами з розпорядження Шевченківської районної у місті Києві державної адміністрації "Про надання в орендне користування нежитлових приміщень комунальної власності територіальної громади Шевченківського району міста Києва" № 59 від 28 січня 2003 року, № 299 від 18 лютого 2004 року, за яким ПП ОСОБА_2 отримала приміщення на першому поверсі в будинку АДРЕСА_11 в орендне користування (том 1, а. с. 50-51), ордером № 883 від 13 лютого 2003 року від Управління комунального майна Шевченківської районної у місті Києві державної адміністрації на право укладення договору оренди (том 1, а. с. 41), договором оренди нежитлового приміщення № 6013/3 від 20 березня 2003 року, за яким ПП ОСОБА_2 прийняла в орендне користування вказане приміщення (том 1, а. с.42-43), заявами ОСОБА_2 про надання дозволу на оренду та вчинення інших дій (том 1, а. с. 44-48), та іншими розпорядженнями і документами про надання дозволу ОСОБА_2 на вчинення різних дій (том 1, а. с. 52-86).

Згідно витягу з рішення Шевченківської районної у місті Києві ради № 644 "Про приватизацію об'єктів комунальної власності Шевченківського району міста Києва" від 27 грудня 2005 року до переліку об'єктів комунальної власності Шевченківського району міста Києва, що підлягають приватизації шляхом викупу було включено нежитлове приміщення загально площею 49,7 кв.м. за адресою: місто Київ, АДРЕСА_7 яке орендувала СПД-ФО ОСОБА_2 (том 1, а. с. 90). На підставі цього рішення 24 травня 2006 року ОСОБА_2 уклала договір купівлі-продажу вказаного приміщення за 120 840 грн. (том 1, а. с. 92-94), право приватної власності якої зареєстровано в Київському міському бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна 24 травня 2006 року, реєстраційне посвідчення № 022031 (том 1, а. с. 91).

Основою майнових відносин подружжя є положення про те, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу); вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя (стаття 60 СК України).

Об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (стаття 61 СК України).

Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентовано статтею 63 СК України, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Розпоряджання спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки. Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя.

Право подружжя на поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, закріплено у статті 69 СК України. Поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а у разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 ЦК України).

Правові підстави визнання майна особистою приватною власністю дружини, чоловіка закріплені у статті 57 СК України.

Одним із видів розпоряджання власністю є право власника використовувати своє майно для здійснення підприємницької діяльності, крім випадків, встановлених законом; законом можуть бути встановлені умови використання власником свого майна для здійснення підприємницької діяльності (стаття 320 ЦК України).

Правовідносини щодо здійснення підприємницької діяльності фізичною особою врегульовані главою 5 ЦК України.

Так, згідно зі статтею 52 ЦК України фізична особа-підприємець відповідає за зобов'язаннями, пов'язаними з підприємницькою діяльністю, усім своїм майном, крім майна, на яке згідно із законом не може бути звернено стягнення.

Фізична особа-підприємець, яка перебуває у шлюбі, відповідає за зобов'язаннями, пов'язаними з підприємницькою діяльністю, усім своїм особистим майном і часткою у спільній сумісній власності подружжя, яка належатиме йому при поділі цього майна.

Згідно рішення Конституційного Суду України від 19 вересня 2012 року № 17-рп/2012 у справі за конституційним зверненням приватного підприємства „ІКІО" щодо офіційного тлумачення положення частини першої статті 61 Сімейного кодексу України приватне підприємство (або його частина), засноване одним із подружжя, - це окремий об'єкт права спільної сумісної власності подружжя, до якого входять усі види майна, у тому числі вклад до статутного капіталу та майно, виділене з їх спільної сумісної власності. Таким чином, статутний капітал та майно приватного підприємства, сформовані за рахунок спільної сумісної власності подружжя, є об'єктом їх спільної сумісної власності.

Отже, майно фізичної особи-підприємця (яке використовується для господарської діяльності фізичною особою-підприємцем) вважається спільним майном подружжя, як і інше майно, набуте в період шлюбу, за умови, що воно придбане за рахунок належних подружжю коштів.

Використання одним із подружжя зазначеного майна для здійснення підприємницької діяльності може бути враховано при обранні способу поділу цього майна.

Таким чином, системний аналіз вищезазначених норм матеріального права дозволяє дійти висновку про те, що майно фізичної особи-підприємця може бути об'єктом спільної власності подружжя і предметом поділу між ними з урахуванням загальних вимог законодавства щодо критеріїв визначення спільного майна подружжя та способів поділу його між ними.

Встановивши, що нежитлове приміщення літера «А» у будинку АДРЕСА_7 у м. Києві набуто у власність ОСОБА_2 як фізичною особою-підприємцем у період шлюбу за рахунок власних коштів, отриманих під час здійснення підприємницькою діяльністю, та використовується останньою як фізичною особою - підприємцем для ведення підприємницької діяльності, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що зазначене спірне майно не відноситься до правового режиму спільної сумісної власності подружжя.

З урахуванням викладених вище обставин, суд першої інстанції також дійшов обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову і в частині визнання за ОСОБА_7 у порядку поділу майна подружжя права власності на Ѕ частину діючого перукарського бізнесу у нежитловому приміщенні літера «А» у будинку АДРЕСА_7 у м. Києві та стягнення грошової компенсацію від продажу частини перукарського бізнесу ОСОБА_2 у сумі 42 500 грн.

Також судом встановлено, що 11 квітня 2014 року між ТОВ "Південний квартал" та ОСОБА_2 було укладено попередній договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_6, відповідно до умов якого сторони зобов'язались укласти договір купівлі-продажу вказаної квартири до 31 березня 2016 року (том 1, а. с. 123-126). Крім того, між ТОВ "Південний квартал" та ОСОБА_2 було укладено договір про забезпечення виконання зобов'язань № ПК/2/3/151, у якому сторони визначили порядок оплати за вказану квартиру (том 1, а. с. 126-127).

Встановивши, що відповідно до повідомлення ТОВ "Південний квартал" від 5 травня 2014 року про розірвання договору (том 1, а. с. 220) та довідки ТОВ "Південний квартал" від 4 грудня 2014 року (том 1, а. с. 221) ОСОБА_2 не сплатила у встановлені строки кошти в сумі 226 320, 40 грн грн і, відповідно, попередній договір було розірвано, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні позовних вимог ОСОБА_7 про визнання за ним права власності на Ѕ частину об'єкту незавершеного будівництва - квартири АДРЕСА_9 у м. Києві або стягнення з ОСОБА_2 грошової компенсації за Ѕ частину його вартості.

Доводи апеляційної скарги про те, що майно - нежитлове приміщення літера «А» у будинку АДРЕСА_7 у м. Києві, набуто у власність ОСОБА_2 за спільні кошти подружжя у період перебування сторін у шлюбі, колегія судів не приймає до уваги, оскільки судом першої інстанції на підставі належних та допустимих доказів встановлено, що зазначене майно набуте ОСОБА_2 як фізичною особою-підприємцем у період шлюбу за рахунок власних коштів, та використовується останньою як фізичною особою - підприємцем для ведення підприємницької діяльності, а відтак - зазначене спірне майно не є об'єктом спільної сумісної власності подружжя.

Доказів, на спростування встановлених судом першої інстанції зазначених обставин справи, заявником не надано.

Доводи апеляційної скарги про наявність правових підстав для визнання за ОСОБА_1 у порядку поділу майна подружжя права власності на Ѕ частину об'єкта незавершеного будівництва - квартири АДРЕСА_9 у м. Києві або відшкодування грошової компенсації Ѕ частини його вартості є безпідставними, оскільки позивачем за первісним позовом не доведено факту набуття ОСОБА_2 право власності на зазначений об'єкт нерухомості або перерахування будь-яких коштів на виконання умов попереднього договору купівлі-продажу зазначеного спірного об'єкту нерухомості від 11 квітня 2014 року, а відтак - зазначене спірне майно не може бути визнано об'єктом спільної сумісної власності подружжя.

Апеляційна скарга не містить посилань на неправильне застосування судом першої інстанції норм процесуального чи матеріального права при відмові у задоволенні позову про визнання за ОСОБА_1 у порядку поділу майна подружжя права власності на Ѕ частину діючого перукарського бізнесу у нежитловому приміщенні літера «А» у будинку АДРЕСА_7 у м. Києві та відшкодування грошової компенсації від продажу частини перукарського бізнесу, а тому колегії суддів погоджується з висновками суду першої інстанції в цій частині з вищезазначених підстав у повному обсязі.

Інші доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують і не дають підстав вважати, що судом допущено порушення норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення спору.

Судом першої інстанції на основі об'єктивної оцінки наданих сторонами доказів повно встановлено фактичні обставини справи та вірно застосовано норми матеріального права.

Згідно ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Ураховуючи викладене, підстави для скасування рішення суду першої інстанції і задоволення апеляційної скарги відсутні.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 308, 313, 314, 315 ЦПК України, колегія суддів,

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Святошинського районного суду міста Києва від 30 березня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили шляхом подання до цього суду касаційної скарги.

Головуючий Я.В. Головачов

Судді: О.В. Шахова

Т.О.Невідома