У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 липня 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду

цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Гулька Б.І., Хопти С.Ф.,

Черненко В.А., Штелик С.П.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, третя особа - приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Гарська Вікторія Валеріївна, про визнання шлюбного договору недійсним, визнання права спільної сумісної власності, визнання частково недійсним заповітів, поділ спільного майна; за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_4, третя особа - ОСОБА_3, про стягнення суми боргу; за зустрічним позовом ОСОБА_4, ОСОБА_6 до ОСОБА_3 про стягнення грошових коштів, повернення майна, стягнення його вартості за касаційною скаргою ОСОБА_3 на ухвалу Приморського районного суду м. Одеси від 25 лютого 2015 року та ухвалу апеляційного суду Одеської області від 28 квітня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У травні 2008 року ОСОБА_3 звернулася до суду з указаним вище позовом і з урахуванням уточнених позовних вимог просила визнати недійсним шлюбний договір, укладений 9 липня 2007 року між нею та її колишнім чоловіком - ОСОБА_8, посилаючись на те, що він суперечить вимогам ст. ст. 60, 93 СК України. У зв'язку з наведеними також просила поділити майно, набуте ними за час шлюбу.

У лютому 2014 року ОСОБА_6 звернулась до суду з указаним вище позовом, в якому зазначала, що вона 21 жовтня 2013 року згідно з договором позики позичила ОСОБА_8 984 тис. грн (еквівалент 120 тис. доларів США). Позичальник 16 лютого 2014 року, не повернувши борг, помер і його зобов'язання має виконати спадкоємець - ОСОБА_4, з якої просила стягнути суму боргу в розмірі 1 072 800 грн.

У листопаді 2014 року ОСОБА_4 звернулась до суду із зустрічним позовом, в якому просила стягнути з ОСОБА_3 100 043 грн 18 коп., які були сплачені їй померлим ОСОБА_8 на підставі недійсного правочину.

Зазначені позовні вимоги в апеляційному та касаційному порядках розглядались неодноразово, у тому числі оскаржувались процесуальні ухвали.

16 грудня 2014 року ОСОБА_3 звернулась до суду з уточненими позовними вимогами, в якому, крім раніше заявлених вимог, просила визнати частково недійсним заповіт, складений 21 жовтня 2013 року її колишнім чоловіком, ОСОБА_8, на ім'я ОСОБА_6, а також просила визнати частково недійсним заповіт, складений 31 травня 2008 року ОСОБА_8 на ім'я ОСОБА_4 і ОСОБА_5, посилаючись на порушення її прав як подружжя, і просила визнати право власності на половину майна подружжя (т.5, а.с. 242-252).

Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 25 лютого 2015 року у задоволенні клопотання представника ОСОБА_4 про повернення уточненої позовної заяви ОСОБА_3 відмовлено. Уточнену 16 грудня 2014 року ОСОБА_3 зазначену вище позовну заяву в частині всіх позовних вимог, пред'явлених до ОСОБА_5, залишено без розгляду, виключивши названу особу зі складу учасників у цій справі.

Ухвалою апеляційного суду Одеської області від 28 квітня 2015 року змінено мотивувальну частину ухвали суду першої інстанції. Виключено з резолютивної частини зазначеної ухвали суду першої інстанції посилання про виключення ОСОБА_5 зі складу учасників у цій справі. В іншій частині ухвалу суду залишено без змін.

У касаційній скарзі ОСОБА_3, посилаючись на порушення судами норм процесуального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення та зобов'язати суд першої інстанції прийняти уточнену позовну заяву до свого провадження для подальшого розгляду справи.

Касаційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Залишаючи без розгляду уточнену 16 грудня 2014 року позовну заяву ОСОБА_3, суд першої інстанції, з висновком якого погодився й апеляційний суд, виходив із того, що вказану заяву прийнято до спільного розгляду, проте неможливо розглянути, оскільки позивачка не вказала точної адреси проживання ОСОБА_5, яка є громадянкою США, у м. Пітсбурзі, США, що є порушенням п. 2 ч. 2 ст. 119 ЦПК України, та протягом установленого під час розгляду справи судом строку не усунула цей недолік. Зазначене стало підставою для застосування судом вимог п. 8 ч. 1 ст. 207 ЦПК України.

Проте погодитись із таким висновками судів не можна, оскільки суди дійшли їх із порушенням норм процесуального права.

Установлено, що зазначена вище справа розглядається судами з травня 2008 року, сторонами оскаржуються різні судові рішення, що ухвалюються під час розгляду справи. Сторони, які заявили позовні вимоги, у тому числі й зустрічні позовні вимоги, письмово постійно змінюють свої вимоги, керуючись при цьому положеннями ст. 31 ЦПК України.

16 грудня 2014 року позовні вимоги у черговий раз збільшила ОСОБА_3, проте суд першої інстанції залишив ці вимоги без розгляду на підставі п. 8 ч. 1 ст. 207 ЦПК України.

Залишення заяви без розгляду - це форма закінчення справи без ухвалення рішення, яка застосовується, як правило, у зв'язку з порушенням заінтересованими особами умов реалізації права на звернення до суду і не перешкоджає повторному зверненню до суду з таким же позовом.

Відповідно до п. 8 ч. 1 ст. 207 ЦПК позовна заява залишається без розгляду, якщо провадження у справі відкрито за заявою, поданою без додержання вимог, викладених у ст. ст. 119 і 120 цього Кодексу, та не було сплачено судовий збір і позивач не усунув цих недоліків у встановлений судом строк.

Залишаючи уточнену позовну заяву ОСОБА_3 у частині позовних вимог до ОСОБА_5 без розгляду, суд першої інстанції у порушення наведених вище норм процесуального права не звернув уваги на те, що заява взагалі не містила недоліків, визначених ЦПК України до її форми та змісту, вимоги є взаємопов'язаними між собою та тими, які вже розглядаються. Проте, як вказав суд, у заяві не зазначена точна адреса проживання одного з відповідачів - ОСОБА_5

При цьому суд не звернув уваги на те, що в заяві зазначено номери засобів зв'язку ОСОБА_5, що відповідає вимогам п. 2 ч. 2 ст. 119 ЦПК України, а точну її адресу позивачем було письмово повідомлено суду 29 грудня 2014 року (т. 6, а.с.3).

Крім того, залишаючи позовну заяву без розгляду, суд першої інстанції не встановлював ОСОБА_3 строк для усунення недоліків, відповідну ухвалу не постановляв, їй не вручав, про наслідки невиконання вимог суду її не попереджав, що є порушенням ч. 4 ст. 10, ст. 207 ЦПК України.

З таких обставин колегія суддів приходить до висновку, що судом порушені як норми процесуального закону, так і гарантії, передбачені ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, яка передбачає право на справедливий судовий розгляд, на справедливі судові процедури.

При цьому колегія суддів також звертає увагу суду на необхідність дотримання розумних строків розгляду справи.

За таких обставин постановлені у справі ухвали не можуть вважатись законними й обґрунтованими, тому відповідно до ст. 342 ЦПК України вони підлягають скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 342 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити.

Ухвалу Приморського районного суду м. Одеси від 25 лютого 2015 року та ухвалу апеляційного суду Одеської області від 28 квітня 2015 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник

Судді: Б.І. Гулько

С.Ф. Хопта

В.А. Черненко

С.П. Штелик