Провадження №2/761/5357/2015
РІШЕННЯ

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 червня 2015 року Шевченківський районний суд м. Києва у складі:

головуючого судді: Маліновська В.М.,

при секретарі: Лазоришинець К.М., Колеснік М.П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Концерну радіомовлення, радіозв'язку та телебачення, треті особи: Первинна профспілкова організація Концерну радіомовлення, радіозв'язку та телебачення, Професійна спілка Концерну радіомовлення, радіозв'язку та телебачення, про поновлення на роботі та виплату заробітної плати за час вимушеного прогулу, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся до суду з позовом до Концерну радіомовлення, радіозв'язку та телебачення про поновлення на роботі та виплату заробітної плати за час вимушеного прогулу.

Позовні вимоги обґрунтовує тим, що він з 16 грудня 2013 року по 25 березня 2015 року працював на посаді водія автотранспортних засобів 1 класу сектору з експлуатації транспорту дирекції Концерну радіомовлення, радіозв'язку та телебачення (надалі - Концерн РРТ). Згідно з наказами Концерну РРТ від 12 та 25 березня 2015 року за №№ 9/ок та 108 позивача звільнено з займаної посади 25 березня 2015 року у зв'язку зі скороченням чисельності та штату працівників на підставі п. 1 ст. 40 Кодексу законів про працю України (надалі - КЗпП України). Однак, позивач вважає, що його звільнено незаконно та з порушенням встановленого порядку.

По-перше, позивач вказує, що за час роботи в Концерні РРТ він не мав жодного дисциплінарного стягнення, неодноразово отримував заохочення у вигляді премій за свою сумлінну працю.

При цьому, відповідно до ч. 2 ст. 43 КЗпП України розірвання трудового договору з підстави, передбаченої п. 1 ст. 40 КЗпП України, може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу первинної профспілкової організації, членом якої є працівник, а згідно роз'яснень, які містяться в п. 15 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» від 06 листопада 1992 року № 9, відмова профспілкового органу в згоді на звільнення є підставою для поновлення працівника на роботі.

Так, в Концерні РРТ створена та діє Професійна спілка Концерну радіомовлення, радіозв'язку і телебачення (надалі - ПС Концерну РРТ), членом якої є позивач. Однак, в порушення вимог ст. 43 КЗпП України до ПС Концерну РРТ жодного обґрунтованого подання керівника Концерну РРТ щодо надання згоди на звільнення позивача не надходило. А отже, згода ПС Концерну РРТ на звільнення позивача не надавалась.

Крім того, позивач зазначає, що адміністрація Концерну РРТ обґрунтовує необхідність скорочення зменшенням обсягів робіт з автотранспортного забезпечення діяльності дирекції Концерну РРТ, скороченням кількості транспортних засобів, що обліковуються на балансі дирекції та приведенням штату водіїв автотранспортних засобів у відповідність до кількості та переліку автотранспортних засобів, що закріплені за водіями. Тобто, в зв'язку з тим, що автомобіль, який був закріплений за позивачем, переданий Волинській філії Концерну РРТ, начебто, виникла необхідність скорочення посади саме того водія, автомобіль якого переданий.

Однак, відповідно до положень ч. 1 ст. 42 КЗпП України при скороченні чисельності чи штату працівників у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надасться працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці.

Так, відповідно до Штатного розпису Дирекції Концерну РРТ, який введений в дію з 01 грудня 2014 року в Секторі з експлуатації транспорту Дирекції Концерну РРТ є посада водія автотранспортних засобів 2 класу. Отже, враховуючи положення ч. 1 ст. 42 КЗпП України, на думку позивача, у зв'язку з передачею автомобіля Волинській філії Концерну РРТ, який був закріплений за позивачем, скорочена повинна була бути саме посада водія автотранспортних засобів 2 класу, оскільки позивач (водій 1 класу) має більш високу кваліфікацію ніж працівник, що обіймає посаду водія автотранспортних засобів 2 класу. Відтак, позивач мав переважне право на залишення на роботі, однак, роботодавець це право грубо порушив, звільнивши з роботи саме позивача.

Викладені вище факти та норми КЗпП України свідчать про те, що позивач звільнений без законної підстави та з порушенням встановленого порядку, у зв'язку чим позивач просив визнати незаконним та скасувати наказ Концерну РРТ від 12 березня 2015 року № 9/ок про звільнення позивача з посади водія автотранспортних засобів 1 класу сектору з експлуатації транспорту 12 березня 2015 року у зв'язку зі скороченням чисельності та штату працівників на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України, а також поновити його на роботі на вказаній посаді.

Окрім того, посилаючись на положення ст.ст. 235 КЗпП України та п. 2 ч. 1 ст. 367 Цивільного процесуального кодексу України, позивач також просив стягнути на його користь з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу з 26 березня 2015 року до моменту поновлення ОСОБА_1 на роботі та допустити негайне виконання рішення суду.

В судовому засіданні представник позивача та третьої особи ПС Концерну РРТ Босий Ю.М. позов підтримав та просив задовольнити, також пояснив, що ПП Концерну РРТ має статус первинної профспілкової організації, що підтверджується Свідоцтвом про легалізацію профспілки, об'єднання профспілок від 16 квітня 2015 року № 110. При цьому, відповідно до ч. 9 ст. 16 Закону України «Про професій спілки, їх права та гарантії діяльності» профспілка, об'єднання профспілок набувають права юридичної особи з моменту затвердження статуту (положення). Як зазначено в листі ПП Концерну РРТ від 24 квітня 2015 року № 1, статут вказаної профспілки затверджено 12 березня 2015 року. Таким чином, позивач з 12 березня 2015 року, як член ПП Концерну РРТ, має права та гарантії передбачені діючим трудовим законодавством, у тому числі і гарантії щодо обов'язковості наявності згоди виборного органу первинної профспілкової організації в разі звільнення за п. 1 ст. 40 КЗпП України. При цьому, датою звільнення позивача є 25 березня 2015 року.

Також зазначив, що, як вбачається з копій наказів про прийняття на роботу, наданих відповідачем до письмових пояснень, безперервний стаж роботи позивача на підприємстві станом на дату звільнення становив 1 рік три місяці і 9 днів, а безперервний стаж роботи водія автотранспортних засобів 2 класу на підприємстві станом на дату звільнення позивача становив неповних 10 місяців, що є більш ніж вдвічі менше ніж у позивача. Відтак, позивач має переважне право на залишення на роботі.

Представники відповідача Гамрецький Є.О. та Панамаренко Д.М. в судовому засіданні щодо задоволення позову заперечували та пояснили, що дійсно у зв'язку із зменшенням обсягів робіт з автотранспортного забезпечення діяльності дирекції Концерну РРТ, скороченням кількості транспортних засобів, що обліковуються на балансі дирекції, та приведенням штату водіїв транспортних засобів у відповідність до кількості та переліку автотранспортних засобів відповідно до наказу від 05 січня 2015 року № 3 посада водія автотранспортних засобів 1 класу сектора з експлуатації транспорту була скорочена. Позивач належним чином був попереджений про наступне вивільнення, йому були запропоновані вакантні посади для переведення, від яких позивач відмовився. У звязку з вказаним наказом від 12 березня 2015 року за № 9/ок позивача було звільнено, а наказом від 25 березня 2015 року за № 108 дата звільнення позивача була змінена у зв'язку із наданням позивачем до Концерну РРТ листа непрацездатності.

При цьому, в дирекції Концерну РРТ діє Первинна профспілкова організація Концерну РРТ (надалі - ППО Концерну РРТ), головою якої є Мехед А.М. У зв'язку із тим, що позивач не є членом вищевказаної ППО Концерну РРТ, керівник Концерну РРТ не звертався до профкому ППО Концерну РРТ для отримання згоди на звільнення позивача відповідно до положень законодавства. Також зазначили, що про створення ПП Концерну РРТ та про членство позивача у ній роботодавця було повідомлено лише 29 квітня 2015 року листом від 24 квітня 2015 року, тобто після проведення скорочення та звільнення позивача. Більш того, вказана профспілка була зареєстрована 16 квітня 2015 року.

Окрім того, зазначили, що твердження позивача щодо наявності у нього переважного права на залишення на роботі відповідно до ч. 1 ст. 42 КЗпП України є необґрунтованими, оскільки згідно роз'яснень, які містяться в п. 19 постанови Верховного Суду України «Про практику розгляду свідчи трудових спорів» від 06 листопада 1992 року № 9, в межах однорідних професій і посад провести перестановку (перегрупування) працівників і перевести більш кваліфікованого працівника, посада якого скорочується, з його згоди на іншу посаду, звільнивши з неї з цих підстав менш кваліфікованого працівника, є правом власника, а не обов'язком. Якщо це право не використовувалось, суд не повинен обговорювати питання про доцільність такої перестановки (перегрупування). При цьому, вказане переважне право застосовується в межах однорідних посад. Більш того, позивач не надав суду жодного доказу наявності у нього більш високої кваліфікації і продуктивності праці.

Представник третьої особи ППО Концерну РРТ Мехед А.М. в судовому засіданні просив відмовити у задоволенні позову та пояснив, що з моменту переобрання нового профкому ППО Концерну РРТ 16 грудня 2014 року і до часу звільнення позивача він не був членом ППО Концерну РРТ. Заяву з проханням прийняти його до ППО Концерну РРТ він подав лише 24 лютого 2015 року. Однак, зважаючи на те, що попереднє засідання профкому було проведене 23 лютого 2015 року, то питання про прийняття позивача до ППО Концерну РРТ було розглянуте на наступному засіданні профкому 13 березня 2015 року та, оскільки позивач 12 березня 2015 року був звільнений з Концерну РРТ за скороченням посади і не міг використовувати свої права та виконувати обов'язки члена профспілки, його заяву залишено без розгляду. У зв'язку із тим, що позивач не був членом ППО Концерну РРТ ні під час попередження його про звільнення, ні під час безпосереднього звільнення керівництво Концерну РРТ не зверталося до профкому ППО Концерну РРТ для отримання згоди на звільнення позивача відповідно до положень законодавства.

Вислухавши пояснення представників сторін та третіх, дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази, судом встановлено наступні обставини та відповідні їм правовідносини.

Як встановлено в судовому засіданні, позивач з 16 грудня 2013 року працював на посаді водія автотранспортних засобів 1 класу сектору з експлуатації транспорту Дирекції Концерну РРТ, що підтверджується копією трудової книжки та копією наказу про прийняття на роботу (а.с. 7, 8, 109).

Разом з тим, у зв'язку із зменшенням обсягів робіт з автотранспортного забезпечення діяльності дирекції Концерну РРТ, скороченням кількості транспортних засобів, що обліковуються на балансі дирекції, та приведенням штату водіїв транспортних засобів у відповідність до кількості та переліку автотранспортних засобів наказом Концерну РРТ від 05 січня 2015 року № 3 посада водія автотранспортних засобів 1 класу сектора з експлуатації транспорту, яку займав позивач, була скорочена (а.с. 9-10).

При цьому, позивач належним чином був попереджений про наступне вивільнення, йому були запропоновані вакантні посади для переведення, від яких позивач відмовився, що підтверджується копією відповідного повідомлення з додатками, котрі містять перелік вакантних посад, з яким ознайомлено позивача 08 січня 2015 року (а.с. 52-58) та копією Акту про відмову від запропонованих посад від 08 січня 2015 року (а.с. 102).

У звязку з вказаним наказом від 12 березня 2015 року за № 9/ок позивача було звільнено з займаної посади 12 березня 2015 року у зв'язку зі скороченням чисельності та штату працівників на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України. (а.с. 12). При цьому, у звязку з отриманням оригіналу листка непрацездатності позивача серії АГТ № 845667 видано наказ Концерну РРТ від 25 березня 2015 року за № 108, згідно якого датою звільнення позивача з посади слід вважати 25 березня 2015 року (а.с. 11).

Звертаючись до суду з даним позовом позивач вказує, що його звільнено незаконно та з порушенням встановленого порядку, оскільки, по-перше, роботодавцем не отримано згоди ПС Концерну РРТ на звільнення позивача, а, по-друге, при звільнені позивача не враховано, що позивач мав переважне право на залишення на роботі, однак, роботодавець це право грубо порушив, звільнивши з роботи саме його.

Так, згідно вимог п. 1 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадку, зокрема, змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Відповідно до вимог ч.ч. 1, 2 ст. 492 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. При вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством.

Одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації працівник, за своїм розсудом, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно. Водночас власник або уповноважений ним орган доводить до відома державної служби зайнятості про наступне вивільнення працівника із зазначенням його професії, спеціальності, кваліфікації та розміру оплати праці.

Також слід зазначити, що згідно роз'яснень, які містяться в п. 19 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» від 06 листопада 1992 року № 9, розглядаючи трудові спори, пов'язані зі звільненням за п. 1 ст. 40 КЗпП України, суди зобов'язані з'ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за 2 місяці про наступне вивільнення.

У відповідності до положень ч. 1 ст. 43 КЗпП України розірвання трудового договору з підстав, передбачених п.п. 1 (крім випадку ліквідації підприємства, установи, організації), 2-5, 7 ст. 40 і п.п. 2 і 3 ст. 41 цього Кодексу, може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу (профспілкового представника), первинної профспілкової організації, членом якої є працівник, крім випадків, коли розірвання трудового договору із зазначених підстав здійснюється з прокурором, працівником органу внутрішніх справ, Служби безпеки України, Державного бюро розслідувань України чи органу, що здійснює контроль за додержанням податкового законодавства.

Разом з тим, як встановлено в судовому засіданні, на час скорочення посади, котру займав позивач, та його звільнення в дирекції Концерну РРТ діяла ППО Концерну РРТ. Однак, у зв'язку із тим, що позивач не був членом вищевказаної ППО Концерну РРТ, керівник Концерну РРТ не звертався до профкому ППО Концерну РРТ для отримання згоди на звільнення позивача, що, серед іншого, підтверджується поясненнями представників відповідача, Витягом з протоколу № 9 засідання профкому ППО Концерну РРТ від 13 березня 2015 року (а.с. 95) та не заперечувалось представником позивача в судовому засіданні.

При цьому, щодо посилань позивача у позовній заяві та представника позивача в судовому засіданні на необхідність отримання згоди на звільнення позивача від ПС Концерну РРТ слід зазначити наступне.

Так, згідно положень ст. 1 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності» (надалі - Закон) професійна спілка (профспілка) - це добровільна неприбуткова громадська організація, що об'єднує громадян, пов'язаних спільними інтересами за родом їх професійної (трудової) діяльності (навчання); а первинна організація профспілки - це добровільне об'єднання членів профспілки, які, як правило, працюють на одному підприємстві, в установі, організації незалежно від форми власності і виду господарювання або у фізичної особи, яка використовує найману працю, або забезпечують себе роботою самостійно, або навчаються в одному навчальному закладі.

При цьому, слід зазначити, що ч. 1 ст. 43 КЗпП України передбачено, що розірвання договору за ініціативою роботодавцю на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України може бути проведено лише за попередньої згодою саме первинної профспілкової організації, членом якої є працівник, а не за згодою профспілки членом якої є громадянин.

У відповідності до вимог ст. 7 Закону членами профспілок можуть бути особи, які працюють на підприємстві, в установі або організації незалежно від форм власності і видів господарювання, у фізичної особи, яка використовує найману працю, особи, які забезпечують себе роботою самостійно, особи, які навчаються в навчальному закладі.

Громадяни України вільно обирають профспілку, до якої вони бажають вступити. Підставою для вступу до профспілки є заява громадянина (працівника), подана в первинну організацію профспілки. При створенні профспілки прийом до неї здійснюється установчими зборами.

Разом з тим, відповідно до вимог ст. 16 Закону профспілки, їх об'єднання легалізуються шляхом повідомлення на відповідність заявленому статусу. Легалізація всеукраїнських профспілок та їх об'єднань, інших профспілок та їх об'єднань здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері державної реєстрації (легалізації) об'єднань громадян, інших громадських формувань. При цьому, згідно ч. 7 вказаної статті Закону про належність до певної профспілки організації, які діють на підставі статуту цієї профспілки, надсилають легалізуючому органу за місцем свого знаходження повідомлення із посиланням на свідоцтво про легалізацію профспілки, на підставі якого вони включаються до реєстру об'єднань громадян. Первинні профспілкові організації також письмово повідомляють про це роботодавця.

Проте, як встановлено в судовому засіданні, про створення ПП Концерну РРТ та про членство позивача у ній Концерн РРТ було повідомлено лише 29 квітня 2015 року листом від 24 квітня 2015 року (а.с. 59), тобто після проведення скорочення та звільнення позивача. Більш того, вказана профспілка була зареєстрована 16 квітня 2015 року (а.с. 91), тобто, також після звільнення позивача з займаної посади.

Щодо посилань позивача та його представника на ті обставини, що при звільнені позивача не враховано, що позивач мав переважне право на залишення на роботі, однак, роботодавець це право грубо порушив, звільнивши з роботи саме його, слід зазначити наступне.

Як уже вказувалось, відповідно до вимог ч. 2 ст. 492 КЗпП України при вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством.

Згідно вимог ч. 1 ст. 42 КЗпП України при скороченні чисельності чи штату працівників у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці.

Так, обґрунтовуючи незаконність звільнення з вказаних підстав, позивач зазначив, що відповідно до Штатного розпису Дирекції Концерну РРТ, який введений в дію з 01 грудня 2014 року (а.с. 13-25) в Секторі з експлуатації транспорту Дирекції Концерну РРТ є посада водія автотранспортних засобів 2 класу. Отже, враховуючи положення ч. 1 ст. 42 КЗпП України, на думку позивача, у зв'язку з передачею автомобіля Волинській філії Концерну РРТ, який був закріплений за позивачем, скорочена повинна була бути саме посада водія автотранспортних засобів 2 класу, оскільки позивач (водій 1 класу) має більш високу кваліфікацію ніж працівник, що обіймає посаду водія автотранспортних засобів 2 класу. Тобто, позивач обґрунтовує наявність у нього переважного права на залишення на роботі порівняно з працівником, який займає посаду водія автотранспортних засобів 2 класу сектору з експлуатації транспорту дирекції Концерн РРТ.

Однак, вказані посилання судом не беруться до уваги, оскільки наказом Концерну РРТ від 05 січня 2015 року № 3 була скорочена посада саме водія автотранспортних засобів 1 класу сектора з експлуатації транспорту, а не посада водія 2 класу.

Біль того, будь-яких обґрунтувань щодо наявності у позивача переважного права на залишення на роботі, порівняно з іншими працівниками, які займають посаду водія автотранспортних засобів 1 класу сектору з експлуатації транспорту дирекції Концерн РРТ у позовній заяві не зазначено, доказів на їх підтвердження до суду не надано.

Окрім того, згідно роз'яснень, які містяться в абзаці четвертому п. 19 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» від 06 листопада 1992 року № 9, судам слід мати на увазі, що при проведенні звільнення власник або уповноважений ним орган вправі в межах однорідних професій і посад провести перестановку (перегрупування) працівників і перевести більш кваліфікованого працівника, посада якого скорочується, з його згоди на іншу посаду, звільнивши з неї з цих підстав менш кваліфікованого працівника. Якщо це право не використовувалось, суд не повинен обговорювати питання про доцільність такої перестановки (перегрупування).

При цьому, слід зазначити, що однією з засад судочинства, регламентованих п. 4 ч. 3 ст. 129 Конституції України, є змагальність сторін та свобода в наданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно положень ст.ст. 10, 60 ЦПК України сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Таким чином, розглянувши справу в межах визначених позивачем предмету спору та підстав для його задоволення, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилається позивач як на підставу для задоволення позову в частині визнання наказу про звільнення незаконним та поновлення на роботі, зокрема щодо необхідності отримання згоди ПС Концерну РРТ на звільнення позивача та не врахування відповідачем переважного права позивача на залишення на роботі, не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні, суд прийшов до висновку, що у задоволенні позову у вказаній частині слід відмовити.

Оскільки в частині поновлення на роботі позов задоволенню не підлягає, суд вважає, що у задоволенні позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу також слід відмовити.

Враховуючи наведене, на підставі ст. 129 Конституції України, ст.ст. 40-43, 492, 235 КЗпП України, ст.ст. 1, 7, 16 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності» та керуючись ст.ст. 10, 11, 60, 208, 209, 212-215, 218, 223, 294, 296 ЦПК України, суд -

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до Концерну радіомовлення, радіозв'язку та телебачення, треті особи: Первинна профспілкова організація Концерну радіомовлення, радіозв'язку та телебачення, Професійна спілка Концерну радіомовлення, радіозв'язку та телебачення, про поновлення на роботі та виплату заробітної плати за час вимушеного прогулу - відмовити.

Рішення може бути оскаржено до Апеляційного суду м. Києва через Шевченківський районний суд м. Києва шляхом подання апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя: