Справа № 369/131/15-ц Головуючий у І інстанції Усатов Д. Д.
Провадження № 22-ц/780/2017/15 Доповідач у 2 інстанції Яворський
Категорія 56 25.03.2015
РІШЕННЯ

Іменем України

24 березня 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Київської області у складі:

Головуючого судді: Яворського М.А.,

суддів: Кашперської Т.Ц., Фінагєєва В.О.

при секретарі: Франюк Т.В..,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства «Дочірній Банк Сбербанку Росії» на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 09 лютого 2015 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства «Дочірній Банк Сбербанку Росії» про захист прав споживачів, -

ВСТАНОВИЛА:

У січні 2015 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом, в якому, з урахуванням уточнень, у відповідності до норм ст. ст. 1058, 1060 ЦК України, просив зобов'язати відповідача видати належні позивачу грошові кошти у сумі 1 293 139, 58 доларів США готівкою одноразовою операцією через касу банку.

Свої вимоги ОСОБА_2 обґрунтовував тим, що 27 грудня 2013 року між ним та Банком було укладено договір банківського вкладу (депозиту) №3330/005/552339 з видачею вкладнику купонного ощадного (депозитного) сертифікату на пред'явника в рамках договору щодо банківського обслуговування. Згідно умов договору Банк приймає від клієнта грошові кошти, перераховані клієнтом з його поточного рахунку на рахунок Банку та видає клієнту ощадний (депозитний) сертифікат на пред'явника, а Банк зобов'язується виплатити клієнту або особі, що придбала або якій було вручено сертифікат на договірних умовах, номінальну вартість сертифікату та сплачувати пред'явнику сертифіката нараховані відсотки. Позивач перерахував на рахунок Банку грошові кошти в розмірі 50 000 доларів США та отримав ощадний сертифікат на пред'явника. Строк розміщення вкладу - 367 днів. Дата вимоги вкладу - 29 грудня 2014 року. 27 грудня 2013 року позивач та відповідач уклали й інші аналогічні договори на вищевказаних умовах з вкладом на загальну суму 700 000 доларів США та ОСОБА_2 отримав інші сертифікати. Позивач є також пред'явником сертифікатів, що були передані йому ОСОБА_3, на загальну суму 535 000 доларів США. 30 грудня 2014 року ОСОБА_2 звернувся до ПАТ «ДБ Сбербанку Росії» з метою погашення сертифікатів та отримання номінальної вартості сертифікатів у сумі 1 285 000 доларів США та нарахованих процентів за сертифікатами. Відповідач відмовив видати позивачу кошти та нараховані проценти, посилаючись на постанову Правління НБУ №758 від 01 грудня 2014 року «Про введення додаткових механізмів для стабілізації грошово-кредитного та валютного ринків України» та п. 6 «Положення про порядок здійснення банками України вкладних депозитних операцій з юридичними і фізичними особами».

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 09 лютого 2015 року позов задоволено.

Стягнуто з ПАТ «ДБ Сбербанку Росії» на користь ОСОБА_2 грошові кошти у сумі 1 293 876,16 доларів США одноразовою операцією через касу банку.

Додатковим рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 20 лютого 2015 року стягнуто з ПАТ «ДБ Сбербанку Росії» на користь держави витрати по сплаті судового збору в розмірі 3 654 грн.

Не погоджуючись із рішенням районного суду Київської області від 09 лютого 2015 року, ПАТ «Дочірній Банк Сбербанку Росії» подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, просить залучити до розгляду справи третьою особою, яка не заявляє самостійних вимог, Національний банк України, скасувати рішення від 09 лютого 2015 року та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову. В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що на дату звернення позивача до Банку з вимогою видати йому кошти та на поточну дату діяли і продовжують діяти встановлені Національним банком України обмеження для банків щодо погашення раніше випущених ощадних (депозитних) сертифікатів. Постанова №758 набрала чинності, а її державна реєстрація не передбачена Законом України «Про Національний банк України». Ухвалюючи рішення по суті, суд першої інстанції вийшов за межі позовних вимог, а саме не врахував уточнені позовні вимог позивача від 26 січня 2015 року в яких він погодився із сумою розрахунку наданої Банком в розмірі 1'293'139, 58 доларів США, а стягнув суму депозиту та нараховані проценти в сумі 1 293 876,16 доларів США, які позивач сам нарахував, чим порушив вимоги ст. 11 ЦПК України.

Позивач у справі подав заперечення щодо доводів відповідача в частині стягнення суми депозиту та нарахованих процентів одноразово через касу банку, оскільки рішення суду в цій частині постановлено з дотриманням норм матеріального права та норм процесуального права, однак позивач погодився із доводами відповідача в частині суми позову, та вважає, що постановляючи рішення суд не врахував його уточнення в яких він просив стягнути суму депозиту із нарахованими процентами розмірі 1'293'139, 58 доларів США, тому не заперечує щодо зміни рішення суду в цій частині.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення сторін, перевіривши матеріали справи в межах доводів апеляційної скарги та позовних вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку про часткове задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду першої інстанції з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом першої інстанції при розгляді вказаної справи встановлено, що 27 грудня 2013 року між ОСОБА_2 та ПАТ «Дочірній банк Сбербанку Росії» було укладено договори банківського вкладу (депозиту) №№ 3330/005/552339, 3330/005/552231, 3330/005/552243, 3330/005/552259, 3330/005/552269, 3330/005/552281, 3330/005/552309, 3330/005/552317, з видачею вкладнику купонних ощадних (депозитних) сертифікатів на пред'явника в рамках договорів щодо банківського обслуговування.

Відповідно до п. 1 зазначених договорів, Банк приймає від клієнта грошові кошти, перераховані клієнтом з його поточного рахунку № НОМЕР_3, відкритого в Банку, на рахунок Банку № НОМЕР_2, та видає клієнту відповідні неемісійні цінні папери в документарній формі - ощадні (депозитні) сертифікати на пред'явника, а Банк зобов'язується виплатити клієнту або особі, що придбала або якій було вручено сертифікати на договірних умовах номінальну вартість сертифікатів (суму вкладу, яка зазначена на бланку такого сертифікату) та сплачувати пред'явнику сертифікатів нараховані проценти за сертифікатами, на умовах та в порядку, передбачених цими договорами.

Відповідно до п. 2.1. договору сертифікати видаються Банком клієнту в день укладення договору за умови перерахування вкладу в сумі, зазначеній в п. 1.3. цих договорів, на рахунок Банку, зазначений в п.1.1. цих договорів.

На виконання умов п. 1 договорів позивач перерахував на рахунок Банку грошові кошти в розмірі 50 000 доларів США за договором № 3330/005/552339 та у розмірі 700 000 доларів США за іншими договорами та отримав ощадні (депозитні) сертифікати на пред'явника серії СБ №№ 001544, 001539, 001540, 001541, 001542, 001543 (а.с.11-26, т.1)

Крім того, 27 грудня 2013 року між ОСОБА_3 та ПАТ «Дочірній банк Сбербанку Росії» було укладено договори банківського вкладу (депозиту) №№ 3330/005/552092, 3330/005/552102, 3330/005/552109, 3330/005/552124, 3330/005/552154, 3330/005/552116, з видачею вкладнику купонних ощадних (депозитних) сертифікатів на пред'явника в рамках договорів щодо банківського обслуговування.

На виконання умов п. 1 договорів ОСОБА_3 перерахував на рахунок Банку грошові кошти в розмірі 35 000 доларів США за договором № 3330/005/552154 та у розмірі 500 000 доларів США за іншими договорами та отримав ощадні (депозитні) сертифікати на пред'явника серії СБ №№ 003650, 001528, 001529, 001530, 001533, 001534 (а.с.27-37, 218, т.1).

Строк розміщення вкладу за вищезазначеними договорами - 367 днів. Дата вимоги вкладу - 29 грудня 2014 року. Процентна ставка за сертифікатом на період з дня набрання чинності цим договором та по календарний день, що передує даті, яка зазначена як дата вимоги вкладу - 8,5 % річних, а на період з дня настання дати вимоги вкладу (включно) та до моменту погашення сертифікату (якщо сертифікат не був погашений до дати вимоги вкладу) - 0 % річних.

30 грудня 2014 року ОСОБА_2 звернувся до ПАТ «ДБ Сбербанку Росії» з вимогою про повернення коштів в сумі вкладу та нарахованих процентів у валюті вкладу (а.с.38, т.1).

На зазначену вимогу ПАТ «Дочірній банк Сбербанку Росії» надав відповідь, в якій відмовив ОСОБА_2 у виплаті суми вкладу та процентів, посилаючись на постанову Правління Національного банку України «Про введення додаткових механізмів для стабілізації грошово-кредитного та валютного ринків України» від 01 грудня 2014 року №758.

Вирішуючи вказаний спір та задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_2 направляв вимогу про повернення коштів до банку, проте, останній свої зобов'язання щодо повернення коштів не виконав, незважаючи на те, що встановлений договорами строк вкладів сплив. Отже, банк продовжує користуватися коштами позивача без жодної правової підстави, чим порушує права позивача. Постанова Правління НБУ № 328 від 30 травня 2014 року, якою керувався відповідач, не пройшла державну реєстрацію в Міністерстві юстиції України.

Колегія суддів не може повністю погодитися з висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Відповідно до вимог ст. 4 Закону України «Про захист прав споживачів» споживачі мають право на належну якість обслуговування.

Відповідно до статті 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності . Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності, право приватної власності є непорушним.

Відповідно до статті 321 Цивільного кодексу України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Але, в порушення цих норм, позивач позбавлений права користуватися своїм майном. В даному випадку його майном є грошові кошти, які Банк отримав від позивача на умовах строковості та платності, та до цього моменту не повернув.

Відповідно до статті 4 Цивільного кодексу України, основним актом цивільного законодавства України є Цивільний кодекс України ( ч. 2 ст. 4 ЦК України). Інші органи державної влади України, можуть видавати нормативно-правові акти, що регулюють цивільні відносини, лише у випадках і межах, встановлених Конституцією України та законом.

Відповідно до ч. 2 статті 56 Закону України «Про Національний банк України» нормативно-правові акти Національного банку видаються у формі постанов Правління Національного банку, а також інструкцій, положень, правил, що затверджуються постановами Правління Національного банку. Вони не можуть суперечити законам України та іншим законодавчим актам України і не мають зворотної сили, крім випадків, коли вони згідно з законом пом'якшують або скасовують відповідальність.

Постанова Правління Національного банку України «Про введення додаткових механізмів для стабілізації грошово-кредитного та валютного ринків України» від 01 грудня 2014 року №758 суперечить положенням Цивільного кодексу України.

Відповідно до ч. 1 ст. 509 Цивільного кодексу України, зобов'язанням є правовідносини, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Відповідно до вимог ст. 13 Закону України «Про цінні папери та фондовий ринок» ощадний (депозитний) сертифікат - цінний папір, який підтверджує суму вкладу, внесеного у банк, і права вкладника (власника сертифіката) на одержання зі спливом встановленого строку суми вкладу та процентів, встановлених сертифікатом, у банку, який його видав.

На виконання умов Договору, позивач здійснив вклад на рахунок Банку, в той час, як Банк відповідно до п. 1.1 Договору зобов'язаний був виплатити номінальну вартість Сертифікатів та сплатити пред'явнику сертифіката нараховані відсотки 29 грудня 2014 року.

До відносин банку та вкладника за рахунком, на який внесений вклад, застосовуються положення про договір банківського рахунка (глава 72 ЦК України), якщо інше не встановлено цією главою або не випливає із суті договору банківського вкладу.

Частиною 1 ст. 1058 ЦК України визначається: за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов'язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором.

Згідно ч. 1 ст. 1060 ЦК України договір банківського вкладу укладається на умовах видачі вкладу на першу вимогу (вклад на вимогу) або на умовах повернення вкладу зі спливом встановленого договором строку (строковий вклад).

Крім того, згідно ст. 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність» вклад (депозит) - це кошти в готівковій або у безготівковій формі, у валюті України або в іноземній валюті, які розміщені клієнтами на їх іменних рахунках у банку на договірних засадах на визначений строк зберігання або без зазначення такого строку і підлягають виплаті вкладнику відповідно до законодавства України та умов договору.

Згідно ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу.

Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Так, з матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_2 та ОСОБА_3 перерахували на рахунок Банку кошти у загальній сумі 1 285 000 доларів США. Після закінчення строку розміщення вкладу відповідач відмовився повернути вказану суму позивачу зазначаючи, що Банк позбавлений можливості видати кошти, оскільки діє постанова Національного банку України №758 від 01 грудня 2014 року «Про введення додаткових механізмів для стабілізації грошово-кредитного та валютного ринків України» у відповідності до п. 6 якої погашення раніше випущених ощадних (депозитних) сертифікатів здійснюється виключно шляхом перерахування коштів на рахунок власника сертифіката або його пред'явника.

Однак, відмова ПАТ «Дочірній банк Сбербанку Росії» у видачі коштів позивачу з вищезазначеної підстави є необґрунтованою, виходячи з наступного.

Пунктами 1, 3 указу Президента України «Про державну реєстрацію нормативно-правових актів міністерств та інших органів виконавчої влади» від 03 жовтня 1992 року встановлено, що з 1 січня 1993 року нормативно-правові акти, які видаються міністерствами, іншими органами виконавчої влади, органами господарського управління та контролю і які зачіпають права, свободи й законні інтереси громадян або мають міжвідомчий характер, підлягають державній реєстрації. Нормативно-правові акти набувають чинності через 10 днів після їх реєстрації, якщо в них не встановлено пізнішого строку надання їм чинності.

Пункт 2 постанови Кабінету Міністрів України «Про затвердження Положення про державну реєстрацію нормативно-правових актів міністерств та інших органів виконавчої влади» №731 від 28 грудня 1992 року зобов'язує міністерства, інші органи виконавчої влади, органи господарського управління та контролю своєчасно подавати на державну реєстрацію нормативно-правові акти, що зачіпають права, свободи й законні інтереси громадян або мають міжвідомчий характер; не допускати випадків направлення на виконання нормативно-правових актів, що не пройшли державну реєстрацію та не опубліковані в установленому законодавством порядку.

Пункт 4а Положення про державну реєстрацію нормативно-правових актів міністерств, інших органів виконавчої влади, органів господарського управління та контролю, що зачіпають права, свободи та інтереси громадян або мають міжвідомчий характер, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України № 731 від 28 грудня 1992 року, вказує, що державній реєстрації підлягають нормативно-правові акти будь-якого виду (постанови, накази, інструкції тощо), якщо в них є одна або більше норм, що зачіпають соціально - економічні, політичні, особисті та інші права, свободи й законні інтереси громадян, проголошені й гарантовані Конституцією та законами України.

Пунктом 15 зазначеного положення встановлено, що міністерства, інші центральні органи виконавчої влади, органи господарського управління і контролю направляють для виконання нормативно-правові акти лише після їх державної реєстрації та офіційного опублікування. При направленні на виконання та опублікуванні нормативно-правового акта посилання на дату і номер державної реєстрації акта є обов'язковим.

За таких обставин, вищезазначена постанова не зареєстрована в Міністерстві юстиції України, а тому не набула чинності і не може бути підставою для відмови у видачі готівкових коштів, внесених на депозит.

В оскаржуваному рішенні суд першої інстанції безпідставно дав правову оцінку постанові Правління НБУ №328 від 30 травня 2014 року, яка не поширюється на спірні правовідносини, так як банк відмовив ОСОБА_2 у видачі коштів на підставі постанови Правління Національного банку України №758 від 01 грудня 2014 року.

Крім того, відповідно до ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична та юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом та загальними принципами міжнародного права.

Таким чином, Банк, відмовляючи у поверненні коштів ОСОБА_2 порушує право власності останнього, що суперечить вимогам чинного законодавства України та принципам міжнародного права.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції вірно зазначив про порушення прав ОСОБА_2 та необхідність повернення коштів позивачу, внесених ним на депозитний рахунок. Однак, під час вирішення справи по суті суд порушив вимоги процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи.

Так, відповідно до вимог ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

З матеріалів справи вбачається, що 26 січня 2015 року ОСОБА_2 подав до суду заяву про уточнення позовних вимог, в якій просив зобов'язати ПАТ «ДБ Сбербанку Росії» видати належні позивачу грошові кошти у сумі 1 293 139, 58 доларів США готівкою одноразовою операцією через касу банку.

Натомість, суд першої інстанції стягнув з ПАТ «ДБ Сбербанку Росії» на користь ОСОБА_2 грошові кошти у сумі 1 293 876, 16 доларів США одноразовою операцією через касу банку, тобто вийшов за межі позовних вимог, чим порушив вимоги ст. 11 ЦПК України.

За таких обставин, доводи апеляційної скарги в частині порушення судом першої інстанції вимог ст. 11 ЦПК України є обґрунтованими, а рішення суду підлягає скасуванню в силу ч. 3 ст. 309 ЦПК України.

Разом з тим, колегія суддів не приймає до уваги доводи апеляційної скарги щодо залучення до участі у розгляді справи третьою особою, яка не заявляє самостійних вимог, Національного банку України, з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Вирішення питання про залучення до участі у справі третьої особи належить виключно до компетенції суду першої інстанції, виходячи з положень ч. 1 ст. 304 ЦПК України, згідно вимог якої справа розглядається апеляційним судом за правилами, встановленими для розгляду справи судом першої інстанції, з винятками і доповненнями, встановленими главою ЦПК України про апеляційне провадження.

Крім того, в суді першої інстанції під час судового засідання 26 січня 2015 року відповідачем заявлялося клопотання про залучення до участі у справі третьої особи - Національного банку України і Києво-Святошинський районний суд Київської області відмовив у задоволенні зазначеного клопотання (а.с.98, т.1).

Враховуючи вищезазначене, колегія суддів приходить до висновку про скасування рішення суду першої інстанції у зв'язку з порушенням норм процесуального права, яке призвело до неправильного вирішення справи та ухвалення нового рішення по суті позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 313, 314, 316 ЦПК України, колегія суддів, -

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Дочірній Банк Сбербанку Росії» задовольнити частково.

Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 09 лютого 2015 року скасувати та ухвалити нове рішення.

Позов ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства «Дочірній Банк Сбербанку Росії» про захист прав споживачів задовольнити.

Зобов'язати Публічне акціонерне товариство «Дочірній банк Сбербанку Росії», місце знаходження - вулиця Володимирська, 46, місто Київ, , видати належні ОСОБА_2, місце проживання - АДРЕСА_1, ідентифікаційний номер НОМЕР_1, грошові кошти у сумі 1 293 139, 58 доларів США (один мільйон двісті дев'яносто три тисячі сто тридцять дев'ять доларів США та 58 центів) готівкою одноразовою операцією через касу банку.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий: М.А. Яворський

Судді: Т.Ц. Кашперська

В.О.Фінагєєв