У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 липня 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Кузнєцова В.О.,

суддів: Кадєтової О.В., Мостової Г.І.,

Мартинюка В.І., Наумчука М.І.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, третя особа - товариство з обмеженою відповідальністю «Альфа-Текнор», про стягнення суми боргу з урахуванням індексу інфляції і трьох процентів річних за договором позики, за зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про визнання договору позики неукладеним, за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 28 липня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Одеської області від 11 грудня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У серпні 2011 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_4, у якому просив стягнути з відповідача суму позики у розмірі 120 000 грн, інфляційні збитки, які станом на 1 жовтня 2011 року складають 40 437 грн 51 коп., 3% річних на цей же період у сумі 10 484 грн 38 коп. та судові витрати, а всього - 170 921 грн 89 коп.

Свої вимоги позивач мотивував тим, що 14 квітня 2008 року ОСОБА_4 отримала від нього позику у розмірі 120 000 грн з кінцевим терміном повернення 30 жовтня 2008 року, про що було складено розписку. Проте, у встановлений строк відповідач кошти не повернула, від виконання свого обов'язку щодо повернення суми позики ухиляється.

ОСОБА_4 звернулася до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_3 про визнання договору позики від 14 квітня 2008 року неукладеним.

Свої вимоги позивач мотивувала тим, що вона дійсно 14 квітня 2008 року написала розписку про те, що зобов'язується повернути у строк до 30 жовтня 2008 року кошти у сумі 120 000 грн, однак вказані кошти у борг ОСОБА_3 їй не передав та завірив, що написану розписку знищив. Посилаючись на те, що ОСОБА_3 її фактично обманув, обіцяючи передати гроші після надання розписки, але не виконав свою обіцянку, при цьому розписку не знищив, просила визнати вказаний договір позики неукладеним.

Рішенням Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 28 липня 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Одеської області від 11 грудня 2014 року, у задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено. Зустрічний позов ОСОБА_4 задоволено. Визнано неукладеним договір позики між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 від 14 квітня 2008 року про отримання у борг 120 000 грн. Вирішено питання про судовий збір.

У касаційній скарзі ОСОБА_3 просить скасувати рішення Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 28 липня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Одеської області від 11 грудня 2014 року, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, й ухвалити у справі нове рішення, яким його позовні вимоги задовольнити, а у задоволенні зустрічних позовних вимог відмовити.

Заслухавши доповідь судді судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, дослідивши матеріали справи та перевіривши наведені в скарзі доводи, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, виходив із того, що спірний договір є неукладеним з огляду на його безгрошовість, та таким, що не породжує прав і обов'язків сторін.

Проте, з такими висновками судів погодитись не можна.

Судами встановлено, що 14 серпня 2008 року ОСОБА_4 написала розписку, згідно з якою зобов'язалася повернути борг ОСОБА_3 в розмірі 120 000 грн до 30 жовтня 2008 року (т. 1 а.с. 24).

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридичною особою, - незалежно від суми (ч. 1 ст. 1047 ЦК України).

Відповідно до положень ч. 2 ст. 1047 ЦК України допускається пред'явлення на підтвердження укладення договору позики та його умов розписки позичальника або іншого документа, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної суми грошей або кількості речей.

Верховний Суд України у постанові від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13 зазначив, що письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Проте суди, визнаючи неукладеним договір позики від 14 серпня 2008 року з підстав його безгрошовості й, відповідно, відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 про стягнення боргу в розмірі 170 921 грн 89 коп., у порушення вимог ст. ст. 213-215, 316 ЦПК України на вищевказані положення закону уваги не звернули, у достатньому обсязі не визначився з тим, яка норма підлягає застосуванню до спірних правовідносин.

Крім того, вирішуючи питання про наявність підстав для визнання вказаного вище договору позики неукладеним саме з підстав його безгрошовості, суди не звернули уваги на те, що за змістом ч. 2 ст. 1051 ЦК України при укладенні договору позики у письмовій формі доказування на підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором, не може ґрунтуватися на свідченнях свідків й, відповідно, належним чином не вирішили питання про те, чи доведено

ОСОБА_4 факт неотримання грошей за розпискою, що є її обов'язком згідно з положеннями ст. ст. 10, 60 ЦПК України.

Крім того, судами не взято до уваги, що ОСОБА_4 до моменту пред'явлення до неї позову про повернення боргу не оскаржувала договір позики з підстав неотримання нею грошових коштів.

Так, встановлені судами факти про те, що кошти за договором позики передавались шляхом внесення ОСОБА_3 у касу ТОВ «Альфа-Текнор» у рахунок товару, який ОСОБА_4 отримала від товариства в кредит, свідчать про наявність між сторонами інших правовідносин, які не є предметом даного спору.

За таких обставин, у суду першої інстанції не було передбачених законом підстав для задоволення позовних вимог про визнання договору позики неукладеним, а у апеляційного суду - для висновку про законність рішення суду першої інстанції.

З огляду на викладене, ухвалені у справі судові рішення не можна вважати законними та обґрунтованими, а відтак - вони підлягають скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції з підста, передбачених ст. 338 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ України

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 28 липня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Одеської області від 11 грудня 2014 року скасувати.

Справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, третя особа - товариство з обмеженою відповідальністю «Альфа-Текнор», про стягнення суми боргу з урахуванням індексу інфляції і трьох процентів річних за договором позики та за зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про визнання договору позики неукладеним передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий В.О. Кузнєцов

Судді: О.В. Кадєтова

В.І. Мартинюк

Г.І. Мостова

М.І. Наумчук