Ухвала

іменем україни

17 липня 2015 рокум. Київ
Суддя Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ Кузнєцов В.О., розглянувши касаційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 20 лютого 2015 року та ухвалу колегії суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Харківської області від 18 червня 2015 року, у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, третя особа - Служба у справах дітей Ленінського району Управління служб у справах дітей Департаменту праці та соціальної політики Харківської міської ради про позбавлення батьківських прав,

в с т а н о в и в:

У червні 2015 року ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_3, третя особа - Служба у справах дітей Ленінського району Управління служб у справах дітей Департаменту праці та соціальної політики Харківської міської ради про позбавлення батьківських прав.

Рішенням Ленінського районного суду м. Харкова від 20 лютого 2015 року, залишеним без змін ухвалою колегії суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Харківської області від 18 червня 2015 року, у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_2 просить судові рішення першої та апеляційної інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким її позовні вимоги задовольнити повністю, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України суд касаційної інстанції не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про перевагу одних доказів над іншими.

Судами першої та апеляційної інстанцій, відповідно до ст. 212 ЦПК України, повно, всебічно досліджено і оцінено обставини у справі, надані сторонами докази, правильно визначено юридичну природу спірних правовідносин та закон, який їх регулює.

Відповідно до ч. 1 ст. 164 Сімейного кодексу України мати, батько, можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров'я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини; жорстоко поводяться з дитиною; є хронічними алкоголіками або наркоманами; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; засуджені за вчинення умисного злочину щодо дитини.

Згідно зі ст. 170 СК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_746/ed_2012_11_29/pravo1/T022947.html?pravo=1> суд може постановити рішення про відібрання дитини батьків або одного з них, не позбавляючи їх батьківських прав, у випадках передбачених пп. 2-5 ч. 1 ст. 164 цього Кодексу <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_705/ed_2012_11_29/pravo1/T022947.html?pravo=1>, а також в інших випадках, якщо залишення дитини у них є небезпечним для її життя, здоров'я і морального виховання.

Із роз'яснень, викладених у п.п. 15 постанови Пленуму Верховного Суду України за № 3 від 19 грудня 2008 року вбачається, що позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті споріднення з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного всебічного, об'єктивного з'ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.

Вирішуючи спір по суті позовних вимог, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, дійшов вірного висновку про відмову у задоволенні вимог про позбавлення відповідача батьківських прав відносно неповнолітніх дітей ОСОБА_4 та ОСОБА_5, оскільки належним чином не доведено ухилення відповідача від виховання своїх дітей та свідомого нехтування ним батьківськими обов'язками. Наявність заборгованості по сплаті аліментів на утримання неповнолітніх дітей відповідача ще не є підставою для позбавлення його батьківських прав.

Висновки судів першої та апеляційної інстанцій відповідають нормам матеріального та процесуального закону, а також установленим обставинам справи.

Доводи касаційної скарги зводяться до переоцінки доказів, на правильність висновків судів попередніх інстанцій вони не впливають та його не спростовують.

Відповідно до п. 5 ч. <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_2317/ed_2014_02_23/pravo1/T041618.html?pravo=1> 4 ст. 328 ЦПК України у разі, якщо касаційна скарга є необґрунтованою і викладені у ній доводи не викликають необхідності перевірки матеріалів справи, суддя-доповідач відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі.

Керуючись п. 5 ч. 4 ст. 328 ЦПК України,

у х в а л и в:

Відмовити ОСОБА_2 у відкритті касаційного провадження у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, третя особа - Служба у справах дітей Ленінського району Управління служб у справах дітей Департаменту праці та соціальної політики Харківської міської ради про позбавлення батьківських прав.

Додані до скарги матеріали повернути заявнику.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя Вищого спеціалізованого

суду України з розгляду цивільних В.О. Кузнєцов

і кримінальних справ