Справа № 581/585/15-ц
Провадження № 2/581/231/15
Р І Ш Е Н Н Я

і м е н е м У к р а ї н и

16 липня 2015 року Липоводолинський районний суд Сумської області в складі:

головуючого судді Кузьмінського О.В.,

за участю секретаря судового засідання Сушка С.В.,

розглянувши у відкритому попередньому судовому засіданні цивільну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Беєве» до ОСОБА_1,

про відшкодування шкоди, заподіяної працівником при виконанні трудових обовязків,

в с т а н о в и в :

1 липня 2015 року ТОВ «Беєве» звернулося до суду з позовом та просить стягнути з ОСОБА_1 на їх користь матеріальну шкоду в розмірі 348 797, 39 гривень.

Мотивує свої вимоги тим, що 21 серпня 2008 року на підставі наказу № 226 від 21 серпня 2008 року ОСОБА_2 було прийнято на роботу на посаду завскладом ТОВ «Беєве» у с. Кімличка Липоводолинського району Сумської області та укладено договір про повну індивідуальну матеріальну відповідальність. 16 квітня 2015 року під час проведення інвентаризації товарно-матеріальних цінностей зерноскладу ТОВ «Беєве» в с. Кімличка виявлено нестачу зерна кукурудзи у розмірі 199108 кілограм на суму 348797,39 грн., про що складено акт ревізії. 28 квітня 2015 року ТОВ «Беєве» адресу ОСОБА_1 був направлений лист-претензія про добровільне відшкодування шкоди. Цього ж дня вона надала відповідь про неможливість відшкодування збитків у звязку з відсутністю коштів.

Представник позивача ОСОБА_3 в судовому засіданні позовні вимоги підтримав повністю.

Відповідач в судовому засіданні позовні вимоги визнала повністю.

У порядку ч. 4 ст. 130, ч. 4 ст. 174 ЦПК України у звязку з визнанням відповідачем позову суд проходить до висновку про можливість ухвалення рішення про задоволення позову, оскільки таке визнання позову не суперечить закону та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб.

Дослідивши матеріали справи суд приходить до наступних висновків.

Судом встановлено, що між сторонами склалися правовідносини, що випливають з трудового законодавства, тому при вирішенні спору між сторонами, слід керуватися Кодексом законів про працю України.

Так, з копії трудової книжки УКР № 1202398, вбачається, що ОСОБА_1 згідно наказу №226 від 21 серпня 2008 року прийнята на посаду завскладом ТОВ «Беєве».

21 серпня 2008 року з відповідачкою було укладено договір про повну індивідуальну матеріальну відповідальність, згідно якого вона прийняла на себе повну відповідальність за збереження довірених їй позивачем матеріальних цінностей (а.с. 7).

Згідно копій накладних ТОВ «Беєве» (а.с. 15 - 35) ОСОБА_1 приймала на зберігання кукурудзу в зерні в різних обсягах.

Як вбачається з копії акту про проведення ревізії зернового складу ТОВ «Беєве» с. Кімличка Липоводолинського району Сумської області від 16 квітня 2015 року (а.с.12), виявлено нестачу зерна кукурудзи в кількості 199108 кг., загальною вартістю 348797,39 гривень.

З копії відповіді ОСОБА_1 на лист-претензію ТОВ «Беєве» від 28 квітня 2015 року вбачається, що остання визнає факт нестачі зерна кукурудзи на ввіреному їй зерноскладі, але відшкодувати шкоду неспроможна у звязку з відсутністю коштів.

Відповідно до п.4 ч.1 ст. 232 КЗпП України, безпосередньо в районних, районних у місті, міських чи міськрайонних судах розглядаються трудові спори за заявами власника або уповноваженого ним органу про відшкодування працівниками матеріальної шкоди, заподіяної підприємству, установі, організації.

Відповідно до ст. 130 КЗпП України працівники несуть матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації внаслідок порушення покладених на них трудових обов'язків.

На підставі ст. 135-1 КЗпП України письмові договори про повну матеріальну відповідальність може бути укладено установою з працівниками, які займають посади або виконують роботи, безпосередньо зв'язані із зберіганням, обробкою, продажем (відпуском), перевезенням або застосуванням у процесі виробництва переданих їм цінностей.

Відповідно до п. 1 Договору про повну індивідуальну матеріальну відповідальність, укладеного між ТОВ «Беєво» та завскладом ОСОБА_1: працівник (завскладом) бере на себе повну матеріальну відповідальність за забезпечення зберігання, обробку, продаж, відпускання, перевезення або застосування у процесі виробництва переданих йому цінностей та зобов'язується забезпечити схоронність переданих йому матеріальних цінностей і вживати всіляких заходів для запобігання їх нестачі, розкраданню, знищенню, псуванню, втратам або іншої шкоди.

Згідно положень ст. 132 КЗпП України, за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації при виконанні трудових обов'язків, працівники, з вини яких заподіяно шкоду, несуть матеріальну відповідальність у розмірі прямої дійсної шкоди, але не більше свого середнього місячного заробітку. Матеріальна відповідальність понад середній місячний допускається лише у випадках, зазначених у законодавстві.

Ст. 134 КЗпП України передбачено, що відповідно до законодавства працівники несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини підприємству, установі, організації, у випадках, коли, між працівником і підприємством, установою, організацією відповідно до статті 135-1 цього Кодексу укладено письмовий договір про взяття на себе працівником повної матеріальної відповідальності за незабезпечення цілості майна та інших цінностей, переданих йому для зберігання або для інших цілей. Відповідно до п. 5 ст. 134 КЗпП України працівники несуть відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини у випадку, коли шкоди завдано недостачею.

За змістом ст. 135-3 КЗпП України, розмір заподіяної підприємству, установі, організації шкоди визначається за фактичними втратами, на підставі даних бухгалтерського обліку, виходячи з балансової вартості (собівартості) матеріальних цінностей за вирахуванням зносу згідно з установленими нормами.

Виходячи з вищезазначених норм права, дослідивши надані позивачем докази на підтвердження своїх вимог, оцінивши їх належність, допустимість і достовірність, та враховуючи визнання позову відповідачем, яке не суперечить закону та не порушує права, свободи та інтереси інших осіб, суд дійшов висновку про те, що обставини, на які посилається позивач, знайшли своє підтвердження в судовому засіданні й доводять наявність недостачі матеріальних цінностей, за збереження яких відповідач несе повну матеріальну відповідальність, наслідком чого є необхідність задоволення позовних вимог позивача та стягнення з відповідача 348797 (триста сорок вісім тисяч сімсот девяносто сім) грн. 39 коп.

Відповідно до ст. 88 ЦПК України із відповідача на користь позивача підлягають стягненню понесені судові в розмірі 3488 грн. (а.с. 5).

Керуючись ст.ст. 130, 132, 134, 135-1, 135-3, 138, 232, КЗпП,

ст.ст. 58-60,88,213,215,224-226 ЦПК України, суд -

в и р і ш и в :

Позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Беєве» задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Беєве» 348 797 (триста сорок вісім тисяч сімсот девяносто сім) грн. 39 коп. в рахунок відшкодування матеріальної шкоди, що заподіяна нею при виконанні трудових обов'язків.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Беєве» судовий збір в розмірі 3488 (три тисячі чотириста вісімдесят вісім) грн.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Рішення суду може бути оскаржено до апеляційного суду Сумської області через Липоводолинський районний суд протягом 10 днів із дня його проголошення, а особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, мають право подати апеляційну скаргу протягом 10 днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя О. В. Кузьмінський

Повний текст рішення складений 20 липня 2015 року