КИЇВСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД м. ПОЛТАВИ
Справа №552/3319/15-ц
Провадження № 2/552/1420/15
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27.07.2015 року Київський районний суд м.Полтави в складі:

Головуючого судді Турченко Т.В.

При секретарі - Рибальченко О.П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Полтаві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до «Полтавського регіонального управління» Публічного акціонерного товариства Комерційного банку «Приватбанк» про стягнення заборгованості по заробітній платі, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, не отриманих сум премії, оплати днів непрацездатності, моральної шкоди, -

В С Т А Н О В И В :

11 червня 2015 року позивач ОСОБА_1 звернулась в суд з позовом до відповідача «Полтавського регіонального управління» Публічного акціонерного товариства Комерційного банку «Приватбанк» про стягнення заборгованості по заробітній платі, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, не отриманих сум премії, оплати днів непрацездатності, моральної шкоди, мотивуючи свій позов тим, що з 14.05.2004 року по 31.07.2014 року вона працювала в Полтавському ГРУ КБ «Приватбанк» згідно трудового договору №521 від 14.05.2004 року на різних посадах, починаючи з касира-операціоніста. Згідно п.п.1.4 вказаного договору даний договір укладений на строк один рік і діє з 14.05.2004 року по 13.05.2005 року. Однак згідно п.п.7.2 договору, у разі якщо фактичні трудові відносини продовжуються, договір продовжується на той самий строк і на тих самих умовах. Договір до 31.07.2014 року розірвано не було. 31.07.2014 року вона була звільнена згідно п.1 ст.36 КЗпП України з посади заступника начальника відділення з обслуговування клієнтів. Однак фактично її змусили звільнитися з посади після того, як вона не пройшла тест на поліграфолозі («детектор брехні»), пояснивши, що якщо вона не піде за згодою сторін, то її звільнять по ст.40 КЗпП України.

В позові позивач також вказувала про неправомірні суми нарахувань по листках непрацездатності. Так, керівництвом Полтавського ГРУ КБ «Приватбанк» їй по деяких листках непрацездатності було нараховано лише по 10 грн. за день, тоді як по інших листках тим же керівництвом нараховувалось понад 100 грн. за один день непрацездатності. Нарахування лікарняних з розрахунку 10 грн. за один день здійснювалося згідно наказу №СП-2010-1334, яким встановлено оплату перших п»яти днів непрацездатності за рахунок підприємства, до якого наказом №СП-2013-6638332 від 17.04.2013 року було внесено зміни. Згідно розрахункового листа за травень 2014 року їй було здійснено нарахування згідно лікарняних листків за 1 день 100 грн. 68 коп. та за 2 дні 20 грн. ЇЇ загальний стаж роботи на час нарахування лікарняних становив 12 років і 8 місяців, тобто оплата лікарняних мала проводиться в 100% розмірі денної заробітної плати. Отже, за травень 2014 року має місце недоплата по листку непрацездатності в розмірі 181 грн. 36 коп. з розрахунку 2 дні х 100 грн. 68 коп. 20 грн. = 181 грн. 36 коп. Також мало місце неповної оплати лікарняного листа за липень 2014 року. Так, позивачу було нараховано за 13 днів непрацездатності кошти в сумі 3 264 грн. 69 коп. за рахунок коштів Фонду соціального страхування, тобто 251 грн. 13 коп. за один день, а також 333 грн. 84 коп. за 3 дні непрацездатності за рахунок підприємства, тобто 111 грн. 28 коп. за день. Отже, за липень 2014 року має місце недоплата по листку непрацездатності в розмірі 419 грн. 55 коп. з розрахунку 3 дні х 251 грн. 13 коп. 333 грн. 84 коп. = 419 грн. 55 коп. Крім того, з заробітної плати позивача утримано 2 719 грн. 48 коп., як борг по виплатам за рахунок Фонду соціального страхування від нещасних випадків. Вказані кошти були перераховані 02.08.2014 року після її звільнення на її кредитну картку, а не на заробітну картку, як того вимагає законодавство, тобто фактично до цього часу не сплачені, в зв»язку з чим вважає, що дані суми підлягають до стягнення з відповідача.

В позові ОСОБА_2 також зазначала, що в Полтавському ГРУ КБ «Приватбанк» діє своя «бонусна система», як різновид преміювань, з якої працівникам нараховуються премії за виконання різних планів роботи. При цьому протягом 2013 року компенсацію за невикористану відпустку виплачували з її бонусів, а дні відпустки коригували наказами (знімали), тобто ГРУ КБ «Приватбанк» надало їй компенсацію за невикористану відпустку з її ж премії, а не виплатила з Фонду заробітної плати, як це передбачено законодавством. 06.12.2010 року правлінням ПАТ КБ «Приватбанк» було видано наказ №СП-2010-1301, згідно якого з працівників, які не використовують свою щорічну відпустку (понад 48 днів) буде утримуватися сума компенсації за невикористану щорічну відпустку за рахунок премій, тобто даний наказ прямо порушує трудове законодавство. З роздруківки інформації по щорічній відпустці позивача станом на 08.10.2013 року в неї було невикористаних днів щорічної відпустки 40,62 дня, тобто вона навіть не підпадала під дію вищевказаного наказу, однак з її премії безпідставно утримувалися суми компенсації за невикористану відпустку. За лютий 2013 року їй згідно розрахункового листа нараховано премії 2 004 грн. 52 коп., а також 747 грн. 30 коп. за 5 днів не використаної відпустки. В той же час згідно нарахованих та виплачених бонусів (премії) за лютий 2013 року їй було нараховано 2 751 грн. 82 коп., отже вбачається, що дану суму було скориговано на підставі наказу голови правління ПАТ КБ «Приватбанк» від 06.12.2010 року на суму 747 грн. 30 коп., яку зняли з її премії та зарахували як компенсацію за невикористану відпустку, тобто було здійснено виплату компенсації з нарахованих їй бонусів (премії), які вона мала право отримати. Така ж ситуація і з виплатами за невикористану відпустку за травень 2014 року, в якому їй не було доплачено премію в сумі 200 грн. 86 коп., а дану суму зараховано як компенсацію за невикористану відпустку 1 день на підставі наказу голови правління ПАТ КБ «Приватбанк» від 06.12.2010 року та червень 2014 року, в якому їй не було доплачено премію в сумі 396 грн. 90 коп. Графік надання відпусток в Полтавському ГРУ «КБ «Приватбанк» відсутній, або якщо ж він є, то це лише формальність. Крім того, має місце і незаконне коригування кількості днів відпустки, тобто незаконне зменшення днів.

Позивач в позові вказувала, що керівництвом Полтавського ГРУ КБ «Приватбанк» незаконно та без будь-якого погодження з працівниками, було підключено до недержавної пенсійної системи, в яку без її згоди проводилися відрахування, що є порушенням чинного законодавства та при звільненні виплачені суми не були. Як вбачається з розрахункового листа за лютий 2013 року, з позивача було утримано 39 грн. 94 коп., за травень 2014 року 29 грн. 26 коп., за червень 2014 року 29 грн. 26 коп., на недержавне пенсійне забезпечення попри те, що вона жодного документа про відрахування з її заробітної плати не підписувала. На момент звільнення утримана з її заробітної плати сума на рахунок недержавного пенсійного фонду складає 1 073 грн. 35 коп., які їй при звільненні виплачені не були, а тому підлягають стягнення з відповідача. З урахуванням індексу інфляції з відповідача підлягає до стягнення 1 640 грн. 82 коп. Перед звільненням з посади нею 16.07.2014 року було подано заявку на отримання при звільненні належних їй коштів, та з наданої їй відповіді вона довідалася, що всі належні їй до виплати при звільненні суми, будуть їй перераховані не на заробітну картку, а на кредитну картку, що видавалася з незрозумілих причин всім працівникам, без погодження з нею, незважаючи на ту обставину, що вона повідомила номер картки, на яку бажає отримати розрахунок у свій заяві на звільнення. 31.07.2014 року на її кредитну картку відповідачем було перераховано належну їй при звільненні заробітну плату в сумі 8 893 грн. 10 коп., не на її заробітну картку чи картку, на яку вона просила перерахувати кошти в заяві на звільнення, а на кредитну картку випущену на її ім»я. В подальшому 02.08.2014 року на кредитну картку їй було перераховано кошти в сумі 2 719 грн. 48 коп. лікарняних. При цьому в разі якщо вона буде знімати готівку через банкомат, то з неї за отримання готівки банкоматом будуть вираховуватися відсотки, та у разі якщо вона не поверне отримані кошти також будуть нараховуватися відсотки за користування саме як кредитними коштами, тобто їй фактично не було виплачено заробітну плату, а надано кредит, в зв»язку з чим кошти, які їй були перераховані на кредитну картку вона до цього часу не отримувала. З цього випливає, що відповідачем з нею не було проведено розрахунок при звільненні в порушення вимог статті 116 КЗпП України. В зв»язку з тим, що з нею не було проведено повний розрахунок при звільненні, вважає, що з відповідача підлягає стягненню середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні з серпня 2014 року по дату ухвалення рішення. Середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні складає 51 161 грн. 76 коп. Крім того, з відповідача підлягає до стягнення інфляційні витрати за період з серпня 2014 року по квітень 2015 року включно на суму заборгованості по заробітній платі, а також лікарняних та премії. Сума несвоєчасно виплаченої заробітної плати при звільненні складає 8 893 грн. 10 коп., а з урахуванням індексу інфляції за період з серпня 2014 року по квітень 2015 року включно складає 13 594 грн. 78 коп. Сума недоплачених лікарняних за травень та липень 2014 року з урахуванням індексу інфляції за період з серпня 2014 року по квітень 2015 року включно складає 5 075 грн. 84 коп. Сума недоплаченої премії за лютий 2013 року за травень і червень 2014 року з урахуванням індексу інфляції за період з серпня 2014 року по квітень 2015 року включно складає 2 792 грн. 38 коп. Незаконними дія відповідача позивачу завдана моральна шкода, яку вона оцінює в 150 000 грн. Просила суд стягнути з «Полтавського регіонального управління» Публічного акціонерного товариства Комерційного банку «Приватбанк» на користь ОСОБА_1 заборгованість по заробітній платі з урахуванням індексу інфляції в сумі 13 594 грн. 78 коп. Стягнути з «Полтавського регіонального управління» Публічного акціонерного товариства Комерційного банку «Приватбанк» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 51 161 грн. 76 коп. Стягнути з «Полтавського регіонального управління» Публічного акціонерного товариства Комерційного банку «Приватбанк» на користь ОСОБА_1 невиплачену премію з врахуванням індексу інфляції в сумі 2 792 грн. 38 коп. Стягнути з «Полтавського регіонального управління» Публічного акціонерного товариства Комерційного банку «Приватбанк» на користь ОСОБА_1 оплату за листками непрацездатності з урахуванням індексу інфляції в сумі 5 075 грн. 84 коп. Стягнути з «Полтавського регіонального управління» Публічного акціонерного товариства Комерційного банку «Приватбанк» на користь ОСОБА_1 кошти утримані на недержавне пенсійне страхування з урахуванням індексу інфляції в сумі 1 640 грн. 82 коп. Стягнути з «Полтавського регіонального управління» Публічного акціонерного товариства Комерційного банку «Приватбанк» на користь ОСОБА_1 моральну шкоду в сумі 150 000 грн.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1, представник позивача ОСОБА_3 позовні вимоги підтримали в повному обсязі. Просили суд позов задовольнити.

Представник «Полтавського регіонального управління» Публічного акціонерного товариства Комерційного банку «Приватбанк» ОСОБА_4 з позовом не згодна. Просила суд в задоволенні позовних вимог відмовити за безпідставністю. А до позовної вимоги ОСОБА_1 про стягнення з «Полтавського регіонального управління» Публічного акціонерного товариства Комерційного банку «Приватбанк» на її користь середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 51 161 грн. 76 коп. застосувати строк позовної давності.

Суд, заслухавши позивача ОСОБА_1, представника позивача ОСОБА_3, представника «Полтавського регіонального управління» Публічного акціонерного товариства Комерційного банку «Приватбанк» ОСОБА_4, вивчивши та дослідивши матеріали справи, приходить до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню.

Судом встановлено, що з 14 травня 2004 року по 31 липня 2014 року ОСОБА_1 працювала в Полтавському регіональному управлінні Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» згідно трудового договору №521 від 14.05.2004 року на різних посадах, починаючи з касира-операціоніста (а.с.7-8, том 1).

Згідно п.п.1.4 даного договору договір укладений на строк 1 рік і діє з 14.05.2004 року по 13.05.2005 року. Відповідно до п.п.7.2 договору, у разі якщо фактичні трудові відносини продовжуються, договір продовжується на той самий строк і на тих самих умовах. Трудовий договір до 31.07.2014 року з позивачем розірвано не було.

31.07.2014 року ОСОБА_1 була звільнена згідно п.1 ст.36 КЗпП України з посади заступника начальника відділення з обслуговування клієнтів за угодою сторін (а.с.10-12, том 1).

В судовому засіданні встановлено і дану обставину не заперечували сторони по справі, що відповідачем був здійснений розрахунок при звільненні та перераховано заробітну плату в сумі 8 893 грн. 10 коп. на кредитну картку позивача. 02.08.2014 року на кредитну карту ОСОБА_1 були перераховані лікарняні в сумі 2 719 грн. 48 коп.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 суду пояснила, що дані кошти вона не отримувала, оскільки якщо вона буде знімати готівку через банкомат, то з неї за отримання готівки банком будуть відраховуватися відсотки, та у разі не повернення отриманих коштів також будуть нараховуватись відсотки за користування саме як кредитними коштами. Отже, їй фактично не було виплачено заробітну плату, а надано кредит. В зв»язку з чим кошти, які були їй перераховані на кредитну карту, вона на час розгляду справи в суді не отримувала.

Суд приходить до висновку, що перерахування відповідачем заробітної плати та розрахункових коштів ОСОБА_1 на кредитну карту є незаконним та таким, що суперечить чинному законодавству України з наступних підстав.

Частиною 1 статті 43 Конституції України встановлено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.

Частиною 4 статті 43 Конституції визначено, що кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом.

Частиною 6 та 7 статті 43 Конституції України передбачено, що громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Статтею 1 Закону України «Про оплату праці» встановлено, що заробітна плата це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Розмір заробітної плати залежить від складності та умов виконуваної роботи, професійно-ділових якостей працівника, результатів його праці та господарської діяльності підприємства.

Статтею 2 Закону України «Про оплату праці» передбачено, що основна заробітна плата це винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов»язки). Вона встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців. Додаткова заробітна плата це винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці. Вона включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством: премії, пов»язані з виконанням виробничих завдань і функцій.

Частиною 1 статті 21 Закону України «Про оплату праці» визначено, що працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору.

Частиною 1 статті 23 Закону України «Про оплату парці» встановлено, що заробітна плата працівників підприємств на території України виплачується у грошових знаках, що мають законний обіг на території України. Виплата заробітної плати у формі боргових зобов»язань і розписок або у будь-якій іншій формі забороняється.

Статтею 25 Закону України «Про оплату праці» передбачено, що забороняється будь-яким способом обмежувати працівника вільно розпоряджатися своєю заробітною платою, крім випадків, передбачених законодавством. Забороняються відрахування із заробітної плати, метою яких є пряма чи непряма сплата працівником власнику або уповноваженому ним органу чи будь-якому посередникові за одержання або збереження роботи.

Пунктом 12 Постанови Пленуму Верховного Суду України №13 від 24.12.1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» встановлено, що роботодавець не може в односторонньому порядку приймати рішення з питань оплати праці, які погіршують умови встановлені законодавством, угодами і колективним договором.

Отже, перерахування Полтавським регіональним управлінням Публічного акціонерного товариства Комерційного банку «Приватбанк заробітної плати та розрахункових коштів ОСОБА_1 на її кредитну карту суперечить Конституції України, вимогам Кодексу Законів про Працю України, Закону України «Про оплату праці».

Судом не приймаються до уваги доводи представника відповідача ОСОБА_4, що перерахування розрахункових коштів ОСОБА_1 на кредитну карту «Універсальна» здійснено банком виключно по заяві позивача, адже дані твердження суперечать поясненням, які надано позивачем в судовому засіданні, що ніякої заяви вона не підписувала, ніякої згоди на перерахування зароблених коштів на кредитну карту «Універсальна» банку не давала. Крім того, якщо в дійсності, в електронному вигляді така заява і існує, то по-перше, вона не підписана позивачем, а, по-друге, суперечить чинному законодавству України, а саме статті 60 Конституції України, в якій зазначено, що ніхто не зобов»язаний виконувати явно злочинні розпорядження чи накази. За віддання і виконання явно злочинного розпорядження чи наказу настає юридична відповідальність. По-третє, у позивача на час звільнення та на час розгляду справи існувала та існує зарплатна карта, на яку і повинні бути перераховані кошти, які позивач має отримати при звільненні.

Враховуючи викладені по справі обставини та те, що відповідачем позивачу не виплачена заробітна плата та розрахункові в порядок та спосіб передбачений чинним законодавством України, суд вважає за необхідне застосувати Закон України «Про індексацію грошових доходів населення» до заборгованості по заробітній платі ОСОБА_1 в сумі 8 893 грн. 10 коп. з розрахунку, що втрати від інфляції за період з 01.08.2014 року по 30.04.2015 року складають 4 701 грн. 68 коп. (а.с.23, том 1).

За таких обставин, суд приходить до висновку, що позовна вимога в частині стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості по заробітній платі з урахуванням індексу інфляції в сумі 13 594 грн. 78 коп. підлягає задоволенню.

Частиною 3 статті 2 Закону України «Про оплату праці» встановлено, що до структури заробітної плати входять інші заохочувальні та компенсаційні виплати. До них належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми.

Статтею 2 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» встановлено, що індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані ними в гривнях на території України і які не мають разового характеру.

Частиною 1 статті 4 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» передбачено, що індексація грошових доходів населення проводиться в разі, коли величина індексу споживчих цін перевищила поріг індексації, який установлюється в розмірі 101 відсотка.

В судовому засіданні встановлено, що сума недоплаченої премії за лютий 2013 року, за травень і червень 2014 року з урахуванням індексу інфляції за період з серпня 2014 року по квітень 2015 року включно складає 2 792 грн. 38 коп.: з розрахунку заборгованість по преміям 1 826 грн. 65 коп., втрати від інфляції 965 грн. 73 коп. (а.с.26, том 1), яка підлягає стягненню з відповідача на користь позивача.

В судовому засіданні встановлено і дану обставину не заперечував представник відповідача ОСОБА_4, що у відповідності до внутрішніх наказів банку ОСОБА_1 по деяких листках непрацездатності було нараховано лише по 10 грн. за день. Нарахування лікарняних з розрахунку 10 грн. за один день здійснювалося згідно наказу №СП-2010-1334, яким встановлено оплату перших п»яти днів непрацездатності за рахунок підприємства, до якого наказом №СП-2013-6638332 від 17.04.2013 року було внесено зміни.

Судом встановлено, що наказ №СП-2010-1334 ПАТ КБ «Приватбанк» суперечить пункту 5 Порядку оплати перших п»яти днів тимчасової непрацездатності внаслідок захворювання або травми, не пов»язаної з нещасним випадком на виробництві, за рахунок коштів підприємства, установи, організації», затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 06.05.2001 року №439 Про затвердження Порядку оплати

перших п'яти днів тимчасової непрацездатності

внаслідок захворювання або травми,

не пов'язаної з нещасним випадком на виробництві,

за рахунок коштів підприємства, установи, організації (на час розгляду судом постанова втратила чинність), дні тимчасової непрацездатності застрахованій особі оплачуються залежно від страхового стажу в розмірах 100 відсотків середньої заробітної плати особі, яка має страховий стаж понад вісім років. ОСОБА_1 згідно трудової книжки (а.с.10-12, том 1) мала загальний стаж роботи на час нарахування лікарняних 12 років і 8 місяців. Отже, оплата лікарняних мала проводиться в 100% розмірі денної заробітної плати.

Згідно розрахункового листа за травень 2014 року ОСОБА_1 було здійснено нарахування згідно лікарняних листів за 1 день 100 грн. 68 коп. та за 2 дні 20 грн. Тому за травень 2014 року має місце недоплата по листку непрацездатності в розмірі 181 грн. 36 коп. : 2 дні х 100 грн. 68 коп. 20 грн. = 181 грн. 36 коп.

Також судом встановлено, що мало місце неповної оплати лікарняного листа за липень 2014 року. За 13 днів непрацездатності позивачу було нараховано кошти в сумі 3 264 грн. 69 коп. за рахунок коштів Фонду соціального страхування, тобто 251 грн. 13 коп. за один день, а також 333 грн. 84 коп. за 3 дні непрацездатності за рахунок підприємства 111 грн. 28 коп. за день. За липень 2014 року має місце недоплата по листку непрацездатності в розмірі 419 грн. 55 коп. : 3 дні х 251 грн. 13 коп. 333 грн. 84 коп. = 419 грн. 55 коп.

Крім того, в судовому засіданні встановлено і дану обставину не заперечувала представник відповідача ОСОБА_4, що 02.08.2014 року позивачу були перераховані на кредитну карту кошти в сумі 2 719 грн. 48 коп. лікарняних. Дані кошти були утримані з позивача відповідачем, як борг по виплатам за рахунок Фонду соціального страхування від нещасних випадків. Дані кошти позивачем не отримані, оскільки переведені відповідачем на кредитну карту, що позбавляє ОСОБА_1 зняти ці кошти, оскільки доведеться плати відсотки ПАТ КБ «Приватбанк» за користування своїми коштами.

Таким чином, сума недоплачених лікарняних за травень та липень 2014 року з урахуванням індексу інфляції за період з серпня 2014 року по квітень 2015 року включно, складає 5 075 грн. 84 коп. з урахуванням заборгованості за лікарняними 3 320 грн. 39 коп., втрати від інфляції 1 755 грн. 45 коп. (а.с.24, том 1).

Судом встановлено і дані обставини не заперечувала представник відповідача ОСОБА_4, що в Полтавському головному регіональному управлінні Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» існує недержавна пенсійна система, яка діє на підставі Пенсійного контракту № 20000ПБ/01 від 05.12.2005 року (а.с.9-12, том 2), укладеного між адміністратором ТОВ «Керуючий адміністратор ПФ «Паритет», що діє від імені Відкритого пенсійного фонду «ПриватФонд» на підставі договору про адміністрування №АДМ-1 від 25.04.2005 року в особі Директора ОСОБА_5, який діє на підставі Статуту, з одного боку та вкладником ПриватБанком, в особі Голови Правління ОСОБА_6, який діє на підставі Статуту.

В матеріалах справи відсутній договір про недержавне пенсійне забезпечення, який укладено між адміністратором ТОВ «Керуючий адміністратор ПФ «Паритет», що діє від імені Відкритого пенсійного фонду «ПриватФонд» та ОСОБА_1.

Частиною 1 статтею 68 Конституції України встановлено, що кожен зобов»язаний неухильно додержуватися Конституції України та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей.

Статтею 627 ЦК України передбачено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладанні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

В судовому засіданні позивач суду пояснила, що ніяких договорів з адміністратором ТОВ «Керуючий адміністратор ПФ «Паритет», що діє від імені Відкритого пенсійного фонду «ПриватФонд» не укладала та не підписувала, з умовами договору не була ознайомлена, була не згодна сплачувати кошти в недержавну пенсійну систему, неодноразово просила керівництво банку повернути їй безпідставно перераховані в Відкритий пенсійний фонд «ПриватФонд» кошти, але їй було в цьому відмовлено. Не повернули їй кошти і після звільнення з роботи 31.07.2014 року, мотивуючи відмову тим, що вона отримає кошти по досягненню пенсійного віку

Як вбачається з розрахункового листа за лютий 2013 року з позивача було утримано 39 грн. 94 коп., за травень 2014 року 29 грн. 26 коп., за червень 2014 року 29 грн. 26 коп. на недержавне пенсійне забезпечення. На момент звільнення утримана з заробітної плати ОСОБА_1 сума на рахунок недержавного пенсійного фонду складає 1 073 грн. 35 коп. З урахуванням індексу інфляції з відповідача підлягає до стягнення 1 640 грн. 82 коп.: з урахуванням заборгованості за зобов»язаннями 1 073 грн. 35 коп., втрати від інфляції 567 грн. 47 коп. (а.с.25, том 1).

Позивач ОСОБА_1 просить стягнути з відповідача моральну шкоду в сумі 150 000 грн., посилаючись на те, що порушення її законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих звязків і вимагають від неї додаткових зусиль для організації свого життя. Крім того, відповідач попри медичні протипоказання до проходження тестування на поліграфі змусив її пройти тестування в порушення вимог статті 28 Конституції України, що стало підставою для звільнення.

Отже, не отримання позивачем своєчасно заробітної плати вимагало від неї додаткових зусиль для організації свого життя та утримання сім»ї.

Частиною 1 статті 49 Конституції України встановлено, що кожен має право на охорону здоровя, медичну допомогу та медичне страхування.

Не могла позивач через не сплату відповідачем заборгованості по заробітній платі та розрахункових забезпечувати всім необхідним харчуванням, одягом, ліками, належним відпочинком свою сімю. Хоча статтею 48 Конституції України передбачено, що кожен має право на достатній життєвий рівень для себе і своєї сімї, що включає достатнє харчування, одяг, житло.

Статтею 43 Конституції встановлено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Статтею 237-1 КЗпП України встановлено, що відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих звязків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Таким чином, судом встановлено, що незаконними діями відповідача позивачу дійсно заподіяна моральна шкода, оскільки через несвоєчасне отримання заробітної плати вона була позбавлена можливості користуватись, передбаченими ст.48, 49 Конституції України правом на достатній життєвий рівень для себе і своєї сімї, що включає і достатнє харчування, одяг, житло, належне лікування, що в подальшому призвело до її моральних страждань. Суд вважає, що сума 10 000 грн. відповідає заподіяній позивачу моральній шкоді.

Разом з тим, суд приходить до висновку, що в задоволенні позову в частині стягнення з «Полтавського регіонального управління» Публічного акціонерного товариства Комерційного банку «Приватбанк» на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 51 161 грн. 76 коп. необхідно відмовити з наступних підстав.

Рішенням Конституційного Суду України у справі за конституційним зверненням громадянина ОСОБА_7 щодо офіційного тлумачення положень статті 233 Кодексу законів про працю України у взаємозв»язку з положеннями статей 117, 237-1 цього кодексу Справа №1-5/2012 від 22.02.2012 року №4-рп/2012 встановлено, що в аспекті конституційного звернення положення частини першої статті 233 Кодексу законів про працю України у взаємозвязку з положеннями статей 116, 117, 237-1 цього кодексу слід розуміти так, що для звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні та про відшкодування завданої при цьому моральної шкоди встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично з ним розрахувався.

Отже, враховуючи, що відповідачем фактично проведений з позивачем розрахунок, але не виплачений, оскільки судом встановлено, що Полтавським регіональним управлінням Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» кошти безпідставно перераховані на кредитну карту ОСОБА_1, то в задоволенні позову в цій частині необхідно відмовити за безпідставністю.

На підставі вищевикладеного та керуючись ст.ст.4-14, 209, 213-215 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В :

Позов задовольнити частково.

Стягнути з «Полтавського регіонального управління» Публічного акціонерного товариства Комерційного банку «Приватбанк» на користь ОСОБА_1 заборгованість по заробітній платі з урахуванням індексу інфляції в сумі 13 594 грн. 78 коп.

Стягнути з «Полтавського регіонального управління» Публічного акціонерного товариства Комерційного банку «Приватбанк» на користь ОСОБА_1 невиплачену премію з врахуванням індексу інфляції в сумі 2 792 грн. 38 коп.

Стягнути з «Полтавського регіонального управління» Публічного акціонерного товариства Комерційного банку «Приватбанк» на користь ОСОБА_1 оплату за листками непрацездатності з урахуванням індексу інфляції в сумі 5 075 грн. 84 коп.

Стягнути з «Полтавського регіонального управління» Публічного акціонерного товариства Комерційного банку «Приватбанк» на користь ОСОБА_1 кошти утримані на недержавне пенсійне страхування з урахуванням індексу інфляції в сумі 1 640 грн. 82 коп.

Стягнути з «Полтавського регіонального управління» Публічного акціонерного товариства Комерційного банку «Приватбанк» на користь ОСОБА_1 моральну шкоду в сумі 10 000 грн.

В задоволенні інших позовних вимог відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення до апеляційного суду Полтавської області.

Головуючий Т.В.Турченко