Кодимський районний суду Одеської області
____________________________________________________________________________________________________ Справа № 503/964/14-ц
Провадження №2/503/14/15
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23.03.2015 року м. Кодима Одеської області

Кодимський районний суд Одеської області в складі:

головуючого - судді Сопільняка О.М.

при секретарі Вдовиченко В.О.

з участю позивача ОСОБА_1

відповідача ОСОБА_2

представника відповідача ОСОБА_3

представника органу опіки Москалюк А.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Кодима Одеської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, за участі третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог, - служби у справах дітей Кодимської районної державної адміністрації Одеської області та Кодимського районного сектору ГУ ДМС України в Одеській області, про визнання малолітньої дитини втратившою право користування житлом та зняття з реєстрації,

В С Т А Н О В И В :

Позивач ОСОБА_1 14 травня 2014 року звернувся до Кодимського районного суду Одеської області з позовом до ОСОБА_2 про визнання малолітньої ОСОБА_5, 2006 року народження такою, що втратила право користування належною йому квартирою АДРЕСА_2, та зняття дитини з реєстрації (а.с.2).

Ухвалою Кодимського районного суду від 26 травня 2014 року до участі у справі в якості третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог, залучено Кодимську районну державну адміністрацію Одеської області, як орган опіки та піклування, в особі служби у справах дітей, та Кодимським районний сектор ГУ ДМС України в Одеській області (а.с.16-17).

29 серпня 2014 року ухвалою суду провадження у вказаній справі відповідно до п.4 ч.1 ст.201 ЦПК України було зупинене на строк до набрання законної сили рішенням суду щодо поділу спільного майна сторін, в т.ч і спірної квартири. 03 лютого 2015 року провадження у справі відновлено (а.с.54,58).

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 свій позов підтримав та пояснив, що відповідач ОСОБА_2 є його колишньою дружиною, шлюб з якою розірвано, а малолітня ОСОБА_5, 2006 року народження - його донькою.

Вказав також, що є власником квартири АДРЕСА_2, і в якій за час перебування у шлюбі були зареєстровані ОСОБА_2 та малолітня ОСОБА_5 Рішенням суду ОСОБА_2 визнана втратившою право користування спірною квартирою, однак малолітня ОСОБА_5 до цього часу зареєстрована в ній, хоча разом з матір'ю проживає в іншій квартирі. З часу припинення відносин з ОСОБА_2, остання разом з дитиною у належній йому квартирі не проживає, тому дитина втратила право користування цим житлом. Реєстрація цієї дитини у спірній квартирі позбавляє його можливості розпоряджатись належною йому нерухомістю, тому з посиланням на ст.72 Житлового кодексу України та ч.2 ст.405 Цивільного кодексу України просив свій позов задовольнити.

Відповідач ОСОБА_2 та її представник ОСОБА_3 в судовому засіданні заявленого позову не визнали, вказавши, що будь-які правові підстави для визнання малолітньої ОСОБА_5 такою, що втратила право користування належною позивачеві спірною квартирою відсутні. При цьому, зазначили, що позивач ОСОБА_1 належним чином виконує свої батьківські обов'язки щодо вказаної малолітньої дитини, зокрема постійної забирає її до себе, всі вихідні та святкові дні, а також на канікулах дитина проживає разом з ним у спірній квартирі, тому твердження позивача про те, що дитина в квартирі не проживає більше року не відповідають дійсності.

Представник органу опіку та піклування ОСОБА_4 в судовому засіданні пояснила, що позовні вимоги позивача ОСОБА_1 є необґрунтованими та задоволенню не підлягають. Вказала також, що розглянувши вказаний спір, Кодимська районна державна адміністрація, як орган опіки та піклування, прийшла до висновку про недоцільність задоволення позову, оскільки це порушує законні права та інтереси малолітньої ОСОБА_5.

На підтвердження викладеного надала до суду висновок №01-33/964 від 17 червня 2014 року про недоцільність задоволення позову.

Представник Кодимського районного сектору ГУ ДМС України в Одеській області Редька Н.А. в судовому засіданні пояснила, що малолітня ОСОБА_5 може бути знята з реєстрації у належній позивачеві квартири за заявою батьків або на підставі відповідного рішення суду.

Вислухавши пояснення сторін, дослідивши надані ними письмові докази, суд визнає позов ОСОБА_1 необґрунтованим та вважає необхідним у його задоволенні відмовити з таких підстав.

Частиною 1 ст.11 ЦПК України передбачено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Так, відповідно до ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Згідно з ч.3 ст.10 та ч.2 ст.59 ЦПК України кожна сторона повинна довести допустимими доказами ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Судом встановлено, що з 09 серпня 2003 по 13 вересня 2012 року позивач ОСОБА_1 та відповідач ОСОБА_2 перебували у шлюбі, зареєстрованому відділом ДРАЦС Кодимського районного управління юстиції, актовий запис №35 від 09 серпня 2003 року.

Від цього шлюбу сторони мають малолітню дитину - ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2.

23 червня 2004 року позивач ОСОБА_1 на підставі договору дарування серії ВЕЕ №889102 набув права власності на квартиру АДРЕСА_2.

Рішеннями Кодимського районного суду Одеської області від 24 січня 2014 року та апеляційного суду Одеської області від 21 травня 2014 року, залишеними без змін ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 04 грудня 2014 року, спірна квартира визнана особистою приватною власністю позивача ОСОБА_1 (а.с.35-41, 64-65)

20 березня 2007 року в цій квартирі була зареєстрована малолітня ОСОБА_5, як член сім»ї власника (а.с.6).

Рішенням Кодимського районного суду Одеської області від 03 вересня 2012 року шлюб між позивачем ОСОБА_1 та відповідачем ОСОБА_2 розірвано (а.с.30).

Рішенням цього ж суду від 15 травня 2013 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Одеської області від 02 жовтня 2013 року, відповідача ОСОБА_2 визнано такою, що втратила право користування належною позивачеві спірною квартирою (а.с.31-33).

В даний час ОСОБА_2 зареєстрована та проживає у власній квартирі, розташованій в АДРЕСА_1.

Встановлено, що відповідач ОСОБА_2 та малолітня ОСОБА_5 вселились до спірної квартири як члени сім»ї її власника, тобто позивача.

Згідно із ч.3 ст.9 Житлового кодексу України ніхто не може бути виселений чи обмежений у праві користування житлом інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Відповідно до ст.150 ЖК України, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Колегія суддів з розгляду цивільних справ Верховного Суду України в ухвалі від 16 січня 2012 року зазначила, що власник може вимагати усунення обмеження у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред'явивши одну з таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою.

Відповідно до ч.1 ст.156 ЖК України з урахуванням положень ч.1 ст.405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням у обсязі, визначеному відповідно до угоди з власником.

За згодою власника будинку (квартири) член його сім'ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім'ї. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно.

Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням.

Згідно ч.4 ст.156 ЖК Української РСР до членів сім'ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені у ч.2 ст.64 цього Кодексу, тобто дружина (чоловік), діти і батьки кожного з подружжя.

Відповідно ч.2 ст.405 ЦК України член сім»ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі його відсутності без поважних причин понад один рік.

Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ в п.34 постанови №5 від 07 лютого 2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» вказав, що під час розгляду позовів про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім'ї, попередніми членами його сім'ї, а також членами сім'ї попереднього власника житла.

Усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом зняття особи з реєстраційного обліку, залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (статті 71, 72, 116, 156 ЖК УРСР; стаття 405 ЦК), а саме від вирішення однієї із таких вимог: про позбавлення права власності на жиле приміщення; про позбавлення права користування жилим приміщенням; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою.

Обґрунтовуючи свій позов, позивач ОСОБА_1 в позовній заяві та в судовому засідання зазначив, що малолітня ОСОБА_5 більше року не проживає в належній йому квартирі, що відповідно до ст.72 ЖК України та ч.2 ст.405 ЖК України є підставою для визнання її такою, що втратила право користування цим житлом.

Водночас, будь-яких доказів, які б підтверджували цю обставину, позивачем не надано.

Так, з долученої ним до позову довідки КП «Кодимакомунсервіс» №357 від 14 травня 2014 року вбачається, що у спірній квартирі зареєстровані та проживають позивач ОСОБА_1 та малолітня ОСОБА_5 (а.с.6).

Окрім цього, представник відповідача в судовому засіданні пояснив, що малолітня ОСОБА_5 у вихідні та святкові дні, а також під час канікул проживає разом з позивачем. Цієї обставини позивачем не спростовано.

Відтак, судом не встановлено передбаченої ч.2 ст.405 ЖК України підстави для визнання малолітньої ОСОБА_5 такою, що втратила право користування належною позивачем квартирою, а тому у задоволенні позову ОСОБА_1 має бути відмовлено.

Відмова у задоволенні цих вимог позивача унеможливлює задоволення позову ОСОБА_1 у частині зняття малолітньої ОСОБА_5 з реєстрації у спірній квартирі.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.213, 215, 218 ЦПК України, суд-

в и р і ш и в:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання малолітньої дитини ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2 втратившою право користування житлом та зняття з реєстрації відмовити у повному обсязі.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до апеляційного суду Одеської області через Кодимський районний суд протягом десяти днів з дня його проголошення.

Повний текстр рішення суду виготовлено 27 березня 2015 року.

Суддя Сопільняк О.М.