Справа № 266/2785/14-ц
Провадженя№ 2/266/49/15
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 березня 2015 року м. Маріуполь

Приморський районний суд міста Маріуполя Донецької області у складі:

головуючого судді Шишиліна О.Г.,

при секретарі Маросіній Є.М.,

за участі

позивача ОСОБА_1

представника позивача ОСОБА_2

представника відповідача ОСОБА_3

третя особа ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Маріуполя цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4, третя особа Друга Маріупольська державна нотаріальна контора, ОСОБА_6 про визнання недійсним заповіту -

ВСТАНОВИВ

ОСОБА_1 звернувся з позовом до ОСОБА_4, третя особа Друга Маріупольська державна нотаріальна контора, ОСОБА_6 про визнання заповіту недійсним, в обґрунтування своїх вимог посилається на те, що його батько ОСОБА_7 14.04.2005 року склав заповіт за яким заповідав все майно відповідачу. Про заповіт він дізнався після смерті батька, який помер ІНФОРМАЦІЯ_6 року коли звернувся до нотаріуса. На час складання заповіту його батько був хворою людиною, страдав поведінковим та психічним розладом здоров'я, тому не міг в повній мірі усвідомлювати значення своїх дій та володіти ними. З 1995 року у батька були нав'язливі ідеї, що його постійно намагаються отруїти, щось відібрати. Свої продукти він ховав до холодильнику, замотував його ланцюгом та запирав на ключ, боявся їсти приготовану ким-небудь їжу, тому що вважав що в неї отрута. З 1998 року батько знаходився на диспансерному обліку в Маріупольській міській лікарні №9 з діагнозом церебральний атеросклероз, який супроводжувався рядом порушень психічної діяльності. У батька були порушення зі сторони серцево-судинної системи, підвищений артеріальний тиск, ішемічні розлади серця. З 2000 року у батька знизилася пам'ять, концентрація, він погано запам'ятовував поточні події, став невтримним, дратливим, обидчивим, не спосібним переключатися з одного виду роботи на інший. Батько приносив з вулиці сміття та інші речі та складував його вдома. Крім того він вів записи усіх дій які виконував протягом дня, які збирав та зберігав у своїй кімнаті. Тому вважає, що батько не міг усвідомлювати значення своїх дій під час складання заповіту, тому просить визнати заповіт ОСОБА_7 від 14.04.2005 р. посвідчений державним нотаріусом Другої маріупольської державної нотаріальної контори недійсним.

Позивач ОСОБА_1 у судовому засіданні підтвердила викладені у позові обставини, просив позов задовольнити. Додатково зазначив, що відповідач по справі є його донька, яка має корисливі наміри щодо майна дідуся та нині живої бабусі ОСОБА_4, вона прохала, щоб бабуся відмовилася від своєї частини у будинку. Батько склав заповіт для того щоб маніпулювати, заповідаючи свій будинок ОСОБА_4 він сподівався що це буде її мотивувати частіше приходити до нього, приділяти більше уваги до нього та надавати допомогу. Померлий ОСОБА_7 приходився йому рідним батьком, ОСОБА_4 дружина батька, жила разом з батьком від його народження та лише за пів року до смерті батька поїхала від останнього, тому що той влаштовував оргії, збирав моряків, випивав. У ОСОБА_9 був свій інтерес у зв'язку із заповітом. Він з батьком разом не жив 10 років. Онука до батька довго не приходила, ігнорувала тому що той був нудним, читав нотації, нічого не купував. Батько був скупий, він тільки раз на дві години зводив онуку в парк купив солодку вату у це і була його увага. Коли мати пропонувала батьку подарувати сережки ОСОБА_4 той відмовився. Батько завжди говорив йому що він сам повинен забезпечувати сім'ю. Батько нікого не любив, до онуки він ніяк не відносився. Батько три рази ходив до бабусі ОСОБА_4 по матері - ОСОБА_24 та переконував її щоб дочка ОСОБА_9 зробила аборт та не народжувала їх дитину тому ще він не зможе забезпечити сім'ю. За десять років ОСОБА_4 пару разів приходила до дідуся. ОСОБА_4 за декілька днів до смерті возила дідуся на машині за цукром. ОСОБА_4 за декілька днів до смерті до дідуся зі своєю матір'ю та просили у нього документи. У батька була ціль, щоб всі сім'ї сварилися. У нього з донькою були до суду прекрасні відношення. Відношення з донькою погіршилися коли його майбутня дружина завагітніла і в неї стався викид. ОСОБА_4 приходила до нього і він давав їй гроші, а коли дружина завагітніла ОСОБА_4 спитала у нього навіщо йому діти. На другий день подзвонила мати ОСОБА_4 та попросила купити мазь із чого почалася сварка із його дружиною. Після цього ОСОБА_4 перестала до нього приходити. ОСОБА_9 він просив не подавати на аліменти тому, що він добровільно давав гроші на утримання ОСОБА_4. Зараз ОСОБА_9 подала на аліменти. Зараз його думка змінилася і він бажає відмовитися від батьківства та ніколи не надасть допомогу ОСОБА_4. Це все визвано тим, що по-перше минула дружина мати ОСОБА_4 не зразу забрала її з Донецьку де вона навчалася хоча там вже йшла війна, по - друге, він дарував доньці подарунки, що викликало з його дружиною ОСОБА_25 сварки. ОСОБА_9 на день народженні ОСОБА_4 запропонувала умови що вона не буде подавати на аліменти, якщо бабуся відмовиться від своєї частини у будинку. Вважає що батько повинен був йому залишити будинок, адже той знав про те, що він любив доньку, що бабуся любить його, він знав, що у ОСОБА_4 була квартира. У батька було останні роки була думка, про те що він все продасть, а ОСОБА_4 залишить будинок, може тому він заповів будинок їй. Чому батько вважав, що він все продасть йому не відомо, це на його думку говорить про неадекватність батька. Він останні два місяці спілкувався з батьком у них були нормальні стосунки, він говорив батьку що 4 роки він тільки покупає все, а ні продає. Проживали вони окремо, але він відвідував постійно батька. Батько припинив ходити у море з 2003 року хоча вважав себе спеціалістом, та почав випивати. У батька був порок серця, атеросклероз, поганий зір, пам'ять стала пропадати з 2003 року. У нього бувало таке, що він щось сховає, а потім забував про це та звинувачував або його, або матір, що вони вкрали. З пам*ятью у нього були проблеми, у батька був цілий ящик з ліками. Він на даний час судиться з донькою тому, що вона ні разу йому не зателефонувала, не поцікавилася як його здоров'я хоча він дуже любив її. Вона не запросила його на випускний вечір. Він мав бажання подарувати їй автомобіль. З донькою у нього відношення не погіршувалися. Вона не прийшла на похорон дідуся. Донька змінила номер мобільного телефону. Позов подано із принципу. У нього глибока образа на доньку та помста. Коли ОСОБА_4 виповнилося 18 років вона зустрілася з ним щоб запропонувати бабусі відмовитися від своєї частки на будинок. За декілька днів до смерті ОСОБА_4 приходила до дідуся який її чекав. Поведінкова та психічні розлади здоров'я у батька виразилися у манії величі, потреби уваги, щоб його плекали, подавали. Представник позивача ОСОБА_2 в судовому засіданні позовні вимоги підтримала. Просила суд позов задовольнити в повному обсязі.

Відповідач у судове засідання не з'явилася, але надала заяву у якій просила справу розглянути за його відсутності.

Представник відповідача ОСОБА_3 заперечував проти задоволення позову, вказав, що заповіт це волевиявлення спадкодавця, який заповів майно своїй онуці. Матеріали цивільної справи свідчать про те, що ніяких неправомірних дій при складанні заповіту не було. У відповідача з дідусем були гарні стосунки. ОСОБА_7 помер в наслідок набряку головного мозку та легень, хронічна ішемічна хвороба серця. Які стосунки у позивача з відповідачем йому не відомо. На даний час відповідач навчається у м. Вінниця. Просив відмовити у задоволенні позову.

Представник третьої особи Другої Маріупольської державної нотаріальної контори не з'явився, надіславши до суду заяву у якій просив розглянути справу за відсутності представника.

Третя особа ОСОБА_4 наполягала на задоволенні позову, зазначила що ОСОБА_7 був її чоловіком. В 2003 році він перестав ходити в рейси, погано себе відчував, вживав корвалол від хвороби серця. Він був не в собі, був зеленого кольору, втрачав ключі, забував, був злим, нікого не любив. Коли він ходив в рейси, медичну довідку робив собі за гроші. Онука приходила до діда тільки перед смертю у вересні на 20 хвилин, він їй був не потрібен, подарунки не дарував.

Свідок ОСОБА_13 суду показала, що ОСОБА_7 був її братом, до його смерті вони часто спілкувалися. Брат був адекватним чоловіком, працював на флоті, в 2005 році він не хворів. Коли в 2006 році померла їх мати, брат їй повідомив, що бажає заповісти будинок своїй онуці ОСОБА_4 у зв'язку із тим, що батько дівчини погано до неї відноситься. Він про заповіт і раніше говорив. ОСОБА_4 сором'язлива дівчина, вона гарно навчалася, вони з дідусем любили один одного. Брат піклувався і про онуку купив їй піаніно, влаштував її до музичної школи. Зустрічалися ОСОБА_4 з дідусем не вдома у зв'язку із тим, що батько дівчини та бабуся були неадекватні та дуже погано відносилися до дівчини. Останній раз вона бачила брата на похоронах двоюрідної сестри в червні 2012 року, вони спілкувалися, брат був спокійним, акуратним, вів себе нормально. Він був нормальною людиною. Про хвороби брата їй не відомо.

Свідок ОСОБА_15 суду показала, що вона є матір'ю ОСОБА_4. ОСОБА_7 був дідусем ОСОБА_4. Відношення у ОСОБА_4 та дідуся були нормальні. Дідусь був добрим, допомагав онуці матеріально, з кожного рейсу дарував подарунки. ОСОБА_4 зустрічалася з дідусем не вдома у зв'язку із тим, що бабуся та батько ОСОБА_4 погано до неї відносилися. Про заповіт вони знали від ОСОБА_16, він завжди говорив про заповіт. ОСОБА_16 не хворів, він завжди був охайний, гарно одягався. В 2004 р. ОСОБА_16 прекрасно виглядав, в 2005 році він зробив ремонт в будинку. На похоронах ОСОБА_7 ні вона, ні донька не були присутні, у зв'язку із тим, що їм ніхто не сказав, що той помер.

Вислухав сторони, допитавши свідків, дослідивши матеріали справи, матеріали цивільної справи №266/15/14-ц, медичну картку ОСОБА_7, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як вбачається із суті позовної заяви та пояснень сторони позивача визнати недійсним заповіт позивач просить з підстав передбачених ст.225 ЦК України оскільки померлий в момент вчинення заповіту страждав психічним розладом здоров'я та у повній мірі не міг розуміти значення своїх дій та керувати ними.

Сторони не спростовують, що померлий за життя був дієздатний.

Як роз'яснено в п. 16 постанови Пленум Верховного Суду України від 06 листопада 2011 року N 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" правила ст. 225 ЦК України поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо). Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд відповідно до ст. 145 ЦПК України зобов'язаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї зі сторін. Справи про визнання правочину недійсним із цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів відповідно до статті 212 ЦПК України. Висновок такої експертизи має стосуватися стану особи саме на момент вчинення правочину.

Судом встановлено, що 14.04.2005 р. ОСОБА_7 було складено заповіт, за яким він усе його майно де б воно не було та з чого б воно не складалося і взагалі все те, що йому належатиме на день смерті і на що він по закону матиме право заповів ОСОБА_4. Заповіт посвідчений державним нотаріусом Другої маріупольської державної нотаріальної контори ОСОБА_18 (а.с. 15).

Згідно свідоцтва про смерть виданого Приморським відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Маріупольського міського управління юстиції у Донецькій області, ОСОБА_7 помер ІНФОРМАЦІЯ_6 року, про що зроблено відповідний запис №808 (а.с. 89 цивільної справи №266/15/14-ц). З довідки про причину смерті вбачається, що причиною смерті є набряк головного мозку та легень, хронічна ішемічна хвороба серця (а.с. 16).

З відповіді на запит суду начальника Приморського РВ від 17.02.2014р. вбачається, що 11.07.2002 р. ОСОБА_7 ІНФОРМАЦІЯ_1 Приморським РВ Маріупольського МУ ГУМВС України в Донецькій області видавався дозвіл на придбання, збереження, носіння газового пістолету ПГШ-790, калібру 9 мм, НОМЕР_3, цей пістолет ОСОБА_7 05.07.2004 р. здав у Приморський РВ ММУ для подальшого знищення, 11.07.2005 р. йому видано дозвіл на придбання, збереження, носіння газового пістолета Маузер, 9 мм, НОМЕР_1 дозвіл НОМЕР_2 і дійсний до 11.07.2014 р..(а.с. 47, оригінал відповіді з доданими документами міститься в матеріалах цивільної справи № 266/15/14-ц (а.с. 41-51)).

В матеріалах справи міститься медична довідка Серія 2БББ №434337 від 13.07.2005р. в якій вказано, що ОСОБА_7 проведено медичне освідування з метою вирішення питання про наявність чи відсутність медичних протипоказань для отримання дозволу на вогнепальну зброю. За висновками медичної комісії протипоказань не має. Аналогічні довідки 2БББ №558822 від 21.07.2008р., 10ААА №307449 від 27.02.2012р. (а.с. 47,48,51 цивільної справи № 266/15/14-ц)

В фотокопії рапорту ОСОБА_19 на ім'я начальника РВ ОСОБА_20 від 15.05.2002р. зазначено: «Мною перевірено за місцем проживання у зв'язку із допуском до газової зброї ОСОБА_7, що проживає за адресою АДРЕСА_1. За цією адресою проживає з дружиною, зі слів сусідів характеризується добре. Веде нормальний спосіб життя. Для зберігання газової зброї міститься дерев'яний ящик, що закривається. Доступ до зброї сторонніх осіб виключено.» (а.с.45 цивільної справи № 266/15/14-ц). Аналогічний рапорт від 28.02.2012р. (а.с.49 цивільної справи № 266/15/14-ц).

Головним лікарем ЦПМСП №4 (відповідь №128 від 18.02.2014р) повідомлено, що ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_2 що проживав за адресою АДРЕСА_1 на диспансерному обліку в ЦПМСП №4 не перебував (а.с. 48) оригінал відповіді з доданими документами міститься в матеріалах цивільної справи № 266/15/14-ц (а.с. 52)).

Згідно довідки №446 від 17.02.2014р. Міської психіатричної лікарні № 7 ОСОБА_7, 1938 р.н., що мешкає за адресою АДРЕСА_1 на диспансерному обліку в КЛПУ «Міська психіатрична лікарня №7» м. Маріуполя не значиться (а.с. 49) оригінал відповіді міститься в матеріалах цивільної справи № 266/15/14-ц (а.с. 53)).

Як вбачається з медичного свідоцтва моряка №139 від 26.11.2003 р. ОСОБА_7 годен до роботи, строк дії посвідчення до 26.11.2004 року, згідно психологічного тесту є адекватно реагуючою особою (цивільної справи № 266/15/14-ц а.с. 58).

Як вбачається з посвідчення особи моряка ОСОБА_7 ІНФОРМАЦІЯ_2 -21.11.2001р. отримав посвідчення моряка строком дії до 21.11.2006 року, та здійснював закордонні подорожі з останньою відміткою 30.04.2004 р. (а.с. 59, 67-68 цивільної справи № 266/15/14-ц).

З аналізу показань свідків з боку відповідача ОСОБА_13 та ОСОБА_15 встановлено, що нині померлий ОСОБА_7 проживав АДРЕСА_1 зі своєю дружиною, та до 2004 року працював на суднах дальнього плавання. Коли він приходив з рейсу то регулярно спілкувався з відповідачем ОСОБА_4, проявляв до неї турботу як до онуки, завжди мав намір заповісти їй будинок, так як усвідомлював, що позивач ОСОБА_1 погано відноситься до доньки та не потурбується про неї. Свідки також вказали, що ОСОБА_7 був завжди охайним, слідкував за собою, був адекватною людиною, якимись хворобами не страждав.

У п.16 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 «Про практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз'яснено, що при розгляді справ за позовами про визнання недійсними заповітів на підставі статті 225, частини другої статті 1257 ЦК суд відповідно до статті 145 ЦПК за клопотанням хоча б однієї зі сторін зобов'язаний призначити посмертну судово-психіатричну експертизу. Висновок такої експертизи має стосуватися стану особи саме на момент вчинення правочину.

Для визначення наявності у ОСОБА_7 такого стану на момент складення ним заповіту від 14 квітня 2005 року відповідно до ст. 145 ЦПК України за клопотанням представника позивача судом було призначено посмертну судово-психіатричну експертизу.

Висновок експертизи №5 від 22.01.2015р. не містить даних про неспроможність ОСОБА_7, в момент складання заповіту у повній мірі усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними і експертна комісія своїм висновком підтвердила, що ОСОБА_7 в цей момент 14.04.2005р. яким небуть психічним розладом не страждав, по своєму психічному стану в той період часу він міг розуміти значення своїх дій та керувати ними. До вказаного висновку експертна комісія прийшла на підставі дослідження матеріалів цієї цивільної справи, цивільної справи № 266/15/14-ц, медичної документації, показань свідків ОСОБА_13, ОСОБА_15, ОСОБА_21, ОСОБА_22, що свідчить про правильну орієнтацію ОСОБА_7 у всесвіті та розумінні значення своїх дій та керувати ними. (а.с. 109-112).

Від повторного допиту свідків ОСОБА_21, ОСОБА_22 сторона позивача відмовилася. Їх показання, данні попередньому складу суду та покладені у висновок експертизи судом в судовому засіданні були досліджені, проте з їхніх показів у сукупності із іншими дослідженими доказами у суду відсутні підстави вважати про хибність висновку експертів.

Згідно даних приватного нотаріуса ОСОБА_23 після смерті ОСОБА_7 07.11.2013 року заведено спадкову справу №33/2013 року (а.с. 85-115 цивільної справи № 266/15/14-ц).

Згідно спадкової справи до приватного нотаріуса із заявами про прийняття спадщини після померлого ОСОБА_7 звернулися ОСОБА_1- син, заява надійшла 07.11.2013 р. за №61 (а.с. 87 цивільної справи № 266/15/14-ц), ОСОБА_4- дружина заява надійшла 08.11.2013 р. за №62 (а.с. 97 цивільної справи № 266/15/14-ц) ОСОБА_4 - онука, заява надійшла 30.11.2013 р. за №38 (а.с. 101 цивільної справи № 266/15/14-ц).

Відповідно до ст.ст. 1233-1234 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок її смерті, при цьому право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю і здійснюється воно особисто.

Отже судовому засіданні було встановлено, що ОСОБА_7 за життя, в тому числі і на момент складання заповіту, не страждав на психічні розлади та в повній мірі усвідомлював значення своїх дій, до 2004 року працював на суднах дальнього плавання. Відповідно до наявних в матеріалах справи медичних довідок ОСОБА_7 на диспансерному обліку в ЦПМСП №4 не значився, на диспансерному обліку в КЛПУ «Міська психіатрична лікарня №7» м. Маріуполя не перебував, мав дозвіл на придбання, збереження, носіння газової зброї, проходив медичне обстеження для отримання медичного свідоцтва моряка, а тому повідомлення позивача ОСОБА_1 про те, що нині померлий ОСОБА_7 на час складання заповіту перебував у тяжкому психологічному та фізичному стані, не міг повністю усвідомлювати свої дії в судовому засіданні підтвердження не знайшло.

Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених ст. 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Позивачем в обгрунтування своїх вимог надано Акт обстеження жилого будинку від 29.11.2013р. та фотографії (а.с. 5-11), проте суд не приймає його до уваги, оскільки вказаний акт складено після смерті ОСОБА_7 та не містить відомостей про психічний розлад його здоров'я в момент складання заповіту 14.04.2005р.. Посилання про страждання померлим на серцевосудинні захворювання не є самостійною обставиною для визнання заповіту недійсним з підстав ст. 225 ЦК України.

Інших доказів, які б підтверджували перебування ОСОБА_1 на момент підписання заповіту 14.04.2005р. у стані, коли він не усвідомлював значення своїх дій і не міг керувати ними стороною позивача не наведено.

Таким чином, суд приходить до висновку, що ОСОБА_1 не доведено, що померлий ОСОБА_7 в момент вчинення заповіту 14.04.2005 року страждав психічним розладом здоров'я та у повній мірі не міг розуміти значення своїх дій та керувати ними. За таких умов позов не підлягає задоволенню.

Інші документи, які містяться в матеріалах справи суд до уваги не приймає, оскільки вони не містять інформації що стосуються предмету позову і не спростовують висновків суду.

Оскільки позов не підлягає задоволенню за відсутності підстав матеріального права, питання про застосування строків позовної давності судом не вирішується.

Згідно ст. 88 ЦПК України судові витрати у зв'язку з відмовою позивачу в задоволенні його позову стягненню не підлягають.

Враховуючи викладене, керуючись ст.ст. 10, 11,60, 209, 212, 214-215 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про визнання недійсним заповіту від 14.04.2005р. ОСОБА_7, померлого ІНФОРМАЦІЯ_6. - відмовити повністю.

На рішення може бути подано апеляційну скаргу до Апеляційного суду Донецької області в м. Маріуполі через Приморський районний суд м. Маріуполя протягом 10 днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, у разі подання апеляційної скарги, рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя: Шишилін О. Г.