22-ц/775/726/2015(м)
Головуючий у 1 інстанції Козлов Д.О.
Категорія 47 Суддя-доповідач ОСОБА_1
У х в а л а

І м е н е м У к р а ї н и

15 липня 2015 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Донецької області у складі:

головуючого судді - Мальцевої Є.Є.

суддів - Супрун М.Ю., Ткаченко Т.Б.,

при секретарі - Меркуловій Я.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Маріуполі справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 04 червня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2, третя особа Маріупольська міська рада, про усунення перешкод в користуванні дворовою каналізацією, встановлення земельного сервітуту та визначення його змісту,

в с т а н о в и л а :

В листопаді 2014 року ОСОБА_3 звернулась до суду із позовом до ОСОБА_2 про усунення перешкод в користуванні дворовою каналізацією, встановлення земельного сервітуту та визначення його змісту. В обґрунтування заявлених вимог посилалась на те, що вона є власником домоволодіння та земельної ділянки по проїзду Гончарова, №6, в м.Маріуполі. Відповідач є власником суміжного домоволодіння №4 по проїзду Гончарова. Дворова каналізація домоволодіння позивача була обладнана у 1973 році відповідно до проекту та технічним умовам на підключення. Складається каналізаційна мережа із трьох трубопроводів та двох колодязів. Внаслідок набуття права власності на домоволодіння до позивача також перейшло право власності на дворову каналізацію до домоволодіння. З 1973 року вказана каналізаційна система експлуатується без змін. Під час приватизації відповідачем суміжної земельної ділянки виявилось, що колодязь ПКК-2 каналізаційної системи позивача частково розташований на земельній ділянці ОСОБА_2. До вересня 2014 року суміжні земельні ділянки було розділено огорожею з сітки-рабиці, і позивач мала вільний доступ до експлуатації належного їй колодязя ПКК-2. Але у вересні 2014 року відповідач демонтувала каналізаційний люк, частково порушила цегляну кладку колодязя, а його внутрішній простір заклала цеглею, перекрила вказаний колодязь азбестоцементовим листом. Внаслідок таких дій відповідача обслуговування позивачем колодязя ПКК-2 стало неможливим. Позивач вважає, що її право власності підлягає захисту шляхом усунення перешкод з боку відповідачки у користуванні належним позивачці колодязем ПКК-2 та у встановлені земельного сервітуту. Просила суд усунути їй перешкоди в користуванні належною їй дворовою каналізацією, зобов'язати відповідача звільнити внутрішній простір каналізаційного колодязя ПКК-2 від цегляної кладки, поновити цегляну кладку каналізаційного люка, встановити кришку люка, відновити огорожу у місці розташування каналізаційного колодязя ПКК-2. Просила суд встановити їй постійний безоплатний земельний сервітут на частину земельної ділянки відповідача по проїзду Гончарова, 4, в м.Маріуполі, зайняту каналізаційним колодязем ПКК-2, з метою його обслуговування.

Рішенням Орджонікідзевського районного суду м.Маріуполя Донецької області від 04 червня 2015 року позов ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про усунення перешкод в користуванні дворовою каналізацією, встановлення земельного сервітуту та визначення його змісту - задовольнити частково. Вирішено усунути перешкоди в користуванні дворовою каналізацією, належною ОСОБА_3, шляхом зобовязання ОСОБА_2 відчистити внутрішній простір каналізаційного колодязя ПКК-2 від цегляної кладки із поновленням цегляної кладки каналізаційного люка та встановленням кришки люка. Встановлено ОСОБА_3 постійний безоплатний земельний сервітут для обслуговування каналізаційної системи на частину земельної ділянки, зайнятої каналізаційним колодязем ПКК-2, що розташована по проїзду Гончарова, 4, в м.Маріуполі, та яка належить ОСОБА_2. В задоволенні решти вимог відмовлено. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 витрати по сплаті судового збору в сумі 200 грн..

Не погоджуючись з рішенням суду, відповідач ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу і, посилаючись на порушення судом норм процесуального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати, справу направити до суду першої інстанції на новий розгляд.

У відповідності до вимог ч.2 ст.305 ЦПК України колегія суддів розглянула справу без участі представника третьої особи Маріупольської міської ради, належним чином повідомленого про час та місце розгляду справи, який про причини неявки суд не повідомив, заяву про відкладення розгляду не надавав.

Заслухавши суддю - доповідача, пояснення відповідача ОСОБА_2, її представника ОСОБА_4, які в апеляційному суді підтримали доводи апеляційної скарги, просили її задовольнити, рішення суду скасувати і ухвалити нове рішення про відмову в позові, заперечення ОСОБА_3 та її представника ОСОБА_5, які просили відхилити апеляційну скаргу, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню з наступних підстав.

Відповідно до ст.308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без зміни, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції, керуючись ч.3 ст.10 ЦПК України, виходив з того, що позивачем доведені обставини, на які вона посилалась, як на підставу для задоволення її вимог, а саме, існування перешкод для позивача в користуванні власною дворовою каналізацією з боку відповідача, які слід усунути, і необхідність встановлення для позивача сервітуту для обслуговування каналізаційною системою.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду з наступних причин.

Судом першої інстанції встановлено і підтверджується матеріалами справи, що позивач є власником домоволодіння №6 по проїзду Гончарова в м.Маріуполі на підставі договору дарування від 23 червня 2004 року (а.с. 7,8). Їй також належить земельна ділянка площею 0,0782 га за цією адресою, що підтверджується державним актом на право власності, виданого на підставі рішення Маріупольської міської ради від 23 грудня 2008 року (а.с.9).

Відповідач ОСОБА_2 на підставі договору дарування від 3 травня 1983 року, посвідченого нотаріально та належним чином зареєстрованого, є власником домоволодіння №4 по проїзду Гончарова в м.Маріуполі (а. с. 55-56). На підставі державного акту на право власності на земельну ділянку вона є власником земельної ділянки площею 0,0831 га, розташованої за цією адресою, яка межує із земельною ділянкою позивача (а. с. 69, 118-119).

Зі справи вбачається, що ОСОБА_6, колишній власник домоволодіння ОСОБА_3, 24 вересня 1973 року отримав технічну документацію, в якої є схема дворової каналізації домоволодіння №6 по проїзду Гончарова, виконана на підставі замовлення № 23 про дозвіл на підключення вказаного домоволодіння до центрального колектору, що також підтверджується копією квитанції від 20 вересня 1973 року (а. с. 10, 18).

Згідно з технічними умовами проектування каналізації в домоволодінні позивача, дворова каналізаційна система складається з трьох трубопроводів та двох колодязів (ПКК-1 та ПКК-2), та простягається від житлового будинку до міської каналізаційної мережі (ф400). При цьому вказаними технічними умовами передбачено наявність чавунних люків на колодязях (а. с. 19).

Вирішуючи спір про порушення з боку відповідача прав позивача, суд виходив з доведеності позивачем її права власності, і вказував в оскаржуваному рішенні, що ОСОБА_7 є власником домоволодіння, для обслуговування якого і була прокладена каналізаційна система у 1973 році, що складається з трьох трубопроводів та двох каналізаційних колодязів, і тому позивач, відповідно, є власником зазначеної каналізаційної системи також.

Як визначено нормами ст.186 ЦК України, призначена для обслуговування іншої (головної) речі і пов'язана з нею спільним призначенням, є її приналежністю. Приналежність слідує за головною річчю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Суд першої інстанції також дійшов до висновку про те, що між сторонами є спір з приводу експлуатації дворової каналізації позивача, а саме: колодязя ПКК-2, про що на думку суду свідчить звернення позивачки до правоохоронних органів та місцевих органів влади з приводу протиправних дій відповідачки (а. с. 14, 15, 16, 17, 103, 104, 105, 106).

Враховуючи наведене і сам факт звернення до суду ОСОБА_3 з даним позовом, невизнання її вимог відповідачем, колегія суддів погоджується із таким висновком суду.

Відповідно до положень п.2 ч.1 ст. 395 ЦК України до видів речових прав на чуже майно відноситься право користування (сервітут).

Як встановлено ч.1 статті 401 ЦК України, право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом.

Відповідно до ч.ч.1,3 статті 402 ЦК України сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду. В разі недосягнення домовленості про встановлення сервітуту та про його умови спір вирішується судом за позовом особи, яка вимагає встановлення сервітуту. Сервітут визначає обсяг прав щодо користування особою чужим майном, та може бути встановлений на певний строк або без визначення строку. Особа, яка користується сервітутом, зобов'язана вносити плату за користування майном, якщо інше не встановлено договором, законом, заповітом або рішенням суду (ст.403 ЦК України).

Частиною 1 статті 404 ЦК України передбачено, що право користування чужою земельною ділянкою або іншим нерухомим майном полягає у можливості проходу, проїзду через чужу земельну ділянку, прокладання та експлуатації ліній електропередачі, зв'язку і трубопроводів, забезпечення водопостачання, меліорації тощо.

Також частиною 2 статті 404 ЦК України передбачено право особи вимагати від власника (володільця) сусідньої земельної ділянки надання земельного сервітуту.

Згідно з вимогами ч.1 статті 98 Земельного Кодексу України право земельного сервітуту є правом власника або землекористувача земельної ділянки на обмежене платне або безоплатне користування чужою земельною ділянкою (ділянками).

Частиною 2 статті 98 ЗК України встановлено, що земельні сервітути можуть бути постійними і строковими. Частиною 3 даної норми визначено, що встановлення земельного сервітуту не веде до позбавлення власника земельної ділянки, щодо якої встановлений земельний сервітут, права володіння, користування та розпорядження нею.

Норми статті 99 ЗК України визначають перелік земельних сервітутів, встановлення яких власники земельних ділянок можуть вимагати, серед яких є право на експлуатацію трубопроводів.

Згідно з статтею 100 ЗК України сервітут може бути встановлений за рішенням суду.

Як розяснено п. 38 Постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 7 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», перелік видів земельних сервітутів, визначений статтею 99 ЗК України, та які можуть бути встановлені за рішенням суду, не є вичерпним.

У відповідності до положень статті 60 ЦПК України, під час розгляду справи в суді першої інстанції за клопотанням позивача була проведена судова експертиза, в ході якої було визначено, що входить у склад каналізаційної системи позивача, і в результаті якої експерт дійшов до висновку про необхідність частки земельної ділянки на території земельної ділянки № 4 для обслуговування та експлуатації каналізаційної мережі позивача, межами якої є дуга радіусом 1 метр від центру колодязя ПКК-2 в бік земельної ділянки № 4 та бік смуги завширшки 0,7 метрів й довжиною 13,6 метрів над ділянкою трубопроводу від колодязя ПКК-2 до колодязя СКК-1, розташованого на території земельної ділянки № 4. Форма та розміри земельної ділянки, необхідної для обслуговування та експлуатації каналізаційної мережі домоволодіння № 6 на земельній ділянці № 4 графічно експертом визначено.

В дослідницькій частині експертизи експертом зазначено, що розташування колодязя ПКК-2 в каналізаційній мережі домоволодіння № 6 відповідає вимогам державних будівельних норм України. Разом з тим, конструкція колодязя ПКК-2 по фактичному стану, тобто, на час експертного дослідження, не відповідає вимогам державних будівельних норм України, а також Правил. Існуюча конструкція огорожі із азбестоцементних та металевих листів, проволочної сітки-рабиці перешкоджає простір колодязя та не дозволяє експлуатувати та обслуговувати колодязь ПКК-2. Відсутність доступу до лотку, який підводить та випускає трубопровід, неможливість використання приладів для очищення каналізації в колодязі ПКК-2 не дозволяє здійснювати нормальну подальшу експлуатацію каналізаційної мережі домоволодіння № 6 в частині нагляду за роботою мережі, а також для прочищення, промивання трубопроводів та ліквідації можливих захаращень (а. с. 137-147).

Враховуючи наведене, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що заперечення відповідача проти позову не є обгрунтованими, і твердження відповідача про нібито перенесення колодязя ПКК-2 позивачем, факти пошкодження майна відповідача внаслідок неналежного обслуговування позивачем дворової каналізації, що нібито призвело до залиття земельної ділянки ОСОБА_2 з вини ОСОБА_3, не підтверджено належними доказами.

Оскільки суд першої інстанції виходив з того, що сторони не досягли згоди щодо порядку обслуговування позивачем колодязя ПКК-2, що підтверджується встановленими судом обставинами, то, відповідно, вважав, що ОСОБА_3 обгрунтовано звернулася до суду з позовом про встановлення земельного сервітуту. Задовольняючи такі вимоги позивача, судом було враховано, що дворова каналізація позивача була обладнана в 1973 році, і колишній користувач земельної ділянки, якою зараз користується відповідач, не заперечував.

Разом з тим, зі справи вбачається, що під час приватизації ОСОБА_2 земельної ділянки, якою вона користується, ОСОБА_3 заперечувала проти приватизації, вказуючи на розташування власної дворової каналізації.

Тому колегія суддів вважає правильним висновок суду першої інстанції про те, що оскільки система трубопроводів та каналізаційних люків позивача прокладена та встановлена ще в 1973 році, у відповідності до положень закону і технічних правил, а земельна ділянка відповідача після цього нею приватизована, то у позивача немає можливості обслуговувати каналізаційну систему без встановлення земельного сервітуту на земельній ділянці відповідача.

Доводи апеляційної скарги відповідача про те, що вона є фактичним власником домоволодіння №4 по проїзду Гончарова на даний час, і в 1973 році не давала згоди на прокладення каналізації домоволодіння №6, тому немає підстав для задоволення вимог позивача, не можуть бути прийняті до уваги, оскільки не грунтуються на законі.

Згідно з ч.1 ст.3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Колегія суддів вважає, що рішення суду постановлено з дотримання норм матеріального і процесуального права, в ньому повно відображені обставини, що мають значення для даної справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності, тому доводи апеляційної скарги про те, що висновки суду не відповідають дійсним обставинам справи, є безпідставними.

Не є слушним твердження відповідача в апеляційній скарзі про незаконність рішення у звязку із неправильною вказівкою в резолютивній частині рішення про часткове задоволення позову, в той час, як судом, на думку апелянта, фактично повністю задоволені вимоги позивача, оскільки це суперечить змісту оскаржуваного рішення, з якого вбачається, що позивачу разом із задоволеними вимогами відмовлено в частині позовних вимог щодо поновлення огорожі в місті розташування каналізаційного колодязя позивача.

Не погоджується колегія суддів і з доводами апеляції про незаконність оскаржуваного рішення у звязку з відмовою відповідачу у проведенні судової експертизи, яка була б повинна визначити питання про можливість позивача користування каналізаційною мережею без земельного сервітуту, а за умови прокладення нової мережі каналізації поза межами ділянки відповідача, оскільки судом першої інстанції у відповідності до вимог закону було вирішено таке клопотання під час розгляду справи, і обгрунтовано відмовлено в його задоволенні, враховуючи характер і зміст заявлених позовних вимог про захист прав користування існуючою каналізаційною системою.

Доводи апеляційної скарги про те, що судом першої інстанції порушено норми процесуального права при вирішенні процесуальних прав сторін, повязаних з розглядом заяв представника третьої особи, який не підтвердив належним чином свої повноваження, зокрема, відкладення розгляду справи і розгляд справи без його участі, не є підставами для скасування оскаржуваного рішення, оскільки не вплинули на правильність вирішення спору.

Інших порушень норм процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення справи та є безумовними причинами для скасування або зміни рішення, у справі не встановлено.

З урахуванням наведеного, переглядаючи справу відповідно до вимог ст..303 ЦПК України в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції, та в межах доводів апеляційного оскарження на підставі доказів, наданих сторонами, які відповідно до вимог ст.ст.10, 60 ЦПК України зобовязані довести ті обставини, на які вони посилаються як на підставу своїх вимог та заперечень, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду відповідає вимогам матеріального та процесуального права, апеляційних підстав для скасування чи зміни рішення суду не вбачається, тому рішення суду підлягає залишенню без зміни, а апеляційна скарга підлягає відхиленню.

Керуючись ст.ст.303,307,308,313-315 ЦПК України, колегія суддів

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Орджонікідзевського районного суду м.Маріуполя Донецької області від 04 червня 2015 року залишити без змін.

Ухвала суду набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Судді