Апеляційний суд Кіровоградської області
№ провадження 22-ц/781/1092/15 Головуючий у суді І-ї інстанції ОСОБА_1
Доповідач Суровицька Л. В.
РІШЕННЯ

Іменем України

25.06.2015 року колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Кіровоградської області у складі:

головуючої судді Суровицької Л.В.,

суддів - Авраменко Т.М., Суржика М.М.,

при секретарі - Кравченко Я.С.

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Кіровограді цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Добровеличківського районного суду Кіровоградської області від 06 березня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики та зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання договору позики недійсним.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення осіб, які прибули в судове засідання, дослідивши матеріали справи, колегія суддів,-

В С Т А Н О В И Л А :

У лютому 2015 року ОСОБА_3 звернулась в суд з позовом до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики.

Зазначала, що 01 лютого 2012 року між нею та ОСОБА_2 укладено договір позики, відповідно до якого відповідач взяв у неї в борг грошові кошти в сумі 95 510 доларів США, що за курсом Нацбанку України до гривні становило на час укладення договору 1 495 686 грн.60 коп., які відповідач зобовязався повернути їй до 15 грудня 2012 року. Проте, в порушення умов договору, відповідач кошти їй не повернув. Просила суд стягнути з відповідача на її користь борг за договором позики, а також згідно ст.625 ЦК України у звязку з простроченням виконання грошового зобовязання інфляційні та три відсотки річних від простроченої суми, всього 1 913 104 грн.18 коп. та розподілити судові витрати (а.с.2-3).

В ході розгляду справи збільшила позовні вимоги і просила суд стягнути з відповідача на її користь борг за договором позики з урахуванням інфляційних та трьох відсотків річних від простроченої суми, всього в сумі 3 257 074 грн.73 коп. (а.с.21-22).

ОСОБА_2 звернувся із зустрічним позовом до ОСОБА_3 про визнання договору позики недійсним.

В обґрунтування позову зазначав, що 05 червня 2013 року біля стадіону «Колос» в смт Добровеличківка по запрошенню на зустріч ОСОБА_3 під фізичним та моральним примусом розправи над ним та його родиною за участі спільників позивача ОСОБА_4 та ОСОБА_5, в їхньому автомобілі був примушений написати зазначену у позові розписку від 1 лютого 2012 року. З приводу цих дій, погроз про розправу над родиною та примусу до написання розписки його сестра ОСОБА_6 звернулась до міліції. Близько семи років назад він позичив у чоловіка ОСОБА_3 ОСОБА_7 гроші в сумі 30 тис.доларів США, які віддав з процентами. 24 жовтня 2012 року ОСОБА_7 помер, на час його смерті боргу перед ним у нього не було. Оскільки розписку він написав під примусом, внаслідок погроз, реально гроші йому позивачем не передавались, тому просив суд визнати договір позики від 1 лютого 2012 року недійсним (а.с.37-38).

Рішенням Добровеличківського районного суду Кіровоградської області від 06 березня 2015 року позов ОСОБА_3 задоволено. Стягнуто з ОСОБА_2 О,М. на її користь борг за договором позики з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення та трьох процентів річних з простроченої суми, всього 3 257 074 грн.73 коп. та судовий збір в сумі 3 654 грн.

В задоволенні зустрічного позову відмовлено (а.с.75-78).

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить рішення суду скасувати з підстав порушення норм матеріального і процесуального права та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позову ОСОБА_3 відмовити, а зустрічний позов задовольнити (а.с.83-86).

В судовому засіданні апеляційної інстанції представник відповідача підтримав доводи апеляційної скарги, а представник позивача заперечив проти доводів скарги і просив рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Колегія суддів, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково із наступних підстав.

За договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей такого ж роду та такої якості (ст.1406 ЦК України).

Частиною 1 ст.1049 ЦК України визначено, що позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позичальником ) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до ст.1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передавання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Оригіналом розписки від 01 лютого 2012 року, наданим представником позивача для огляду в судовому засіданні (ксерокопія розписки на а.с.6) підтверджується, що ОСОБА_2 отримав у ОСОБА_3 в борг грошові кошти в сумі, еквівалентній 95 510 (девяносто пять тисяч пятсот десять) доларів США для здійснення польових робіт, які зобовязався повернути в повному обсязі до 15 грудня 2012 року.

Факт особистого написання вказаної розписки та виконання підпису на ній, відповідачем не заперечується.

Проте, на заперечення позову та в обгрунтування зустрічного позову про визнання даної розписки недійсною, такою, що є безгрошовою, відповідач зазначав, що розписку написано не 1 лютого 2012 року, а 5 червня 2013 року із застосуванням до нього фізичного та психічного тиску у вигляді погроз йому та членам його родини.

Позичальник має право оспорювати договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором (ч.1 ст.1051 ЦК України).

При цьому, за змістом ч.2 ст.1051 ЦК України при укладенні договору позики в письмовій формі (крім випадків укладення його під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості представника позичальника з позикодавцем або під впливом тяжкої обставини) безгрошовість такого договору не може грунтуватись на поясненнях свідків, а може бути підтверджена лише належними і допустимими доказами (ч.2 ст.58, ст. 59 ЦПК України).

Загальні вимоги, дотримання яких є необхідним для чинності правочину, викладені в статті 203 ЦК України.

Згідно ст.204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом (нікчемний правочин) або якщо він не визнаний судом недійсним (оспорювані правочини).

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, то згідно з ч.3 ст.215 ЦК України такий правочин може бути визнаний недійсним (оспорюваний правочин).

Згідно ч.1 ст.231 ЦК України правочин, вчинений особою проти її справжньої волі внаслідок застосування до неї фізичного чи психічного тиску з боку другої сторони або з боку іншої особи, визнається судом недійсним.

Відповідно до розяснень в п.21 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 р. № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» при вирішенні спорів про визнання недійсним правочину, вчиненого особою під впливом насильства (ст.231 ЦК), судам необхідно враховувати, що насильство має виражатися в незаконних, однак не обовязково злочинних діях. Насильницькі дії можуть вчинятись як стороною правочину, так і іншою особою як щодо іншої сторони правочину, так і щодо членів її сімї, родичів тощо або їх майна.

Факт насильства не обовязково має бути встановлений вироком суду, постановленим у кримінальній справі.

Як пояснив в судовому засіданні апеляційної інстанції представник позивача, дійсно у червні 2013 року ОСОБА_3 в присутності інших осіб, яких відповідач зазначив свідками, зустрічалась з відповідачем і мала з ним розмову щодо того, коли він поверне кошти, взяті у неї в борг 1 лютого 2012 року. В ході розмови сторони домовились, що кошти будуть повернуті в період з 20 по 25 серпня 2013 року. Про це позивач власноручно написала внизу під текстом розписки, яку раніше написав їй ОСОБА_2 при отриманні грошей в борг. Представник позивача заперечив вчинення будь-якого тиску на відповідача та написання розписки 05 червня 2013 року.

Згідно постанови про закриття кримінального провадження від 21 червня 2013 року, здійснювалась перевірка повідомлення ОСОБА_6, сестри ОСОБА_2М, про те, що 05 червня 2013 року біля стадіону "Колос" ОСОБА_4 погрожував їй словесно фізичною розправою. З пояснень ОСОБА_6 її брат, який був разом зі своєю дружиною, мав зустріч з ОСОБА_3 , її сином ОСОБА_7, ОСОБА_8 та ОСОБА_4. Внаслідок погроз ОСОБА_4, її брат підписав розписку про те, що він зобов язаний повернути гроші в сумі 95 тисяч доларів США за два місяці.

Кримінальне провадження закрито у зв язку з відсутністю ознак складу кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.129 КК України та будь-якого іншого (а.с.47).

Допитані в суді першої інстанції свідки ОСОБА_9 та ОСОБА_10, які на прохання ОСОБА_2 знаходились на зустрічі з ОСОБА_3, підтвердили факт визнання ОСОБА_2 боргу перед ОСОБА_3 та заперечили вчинення на ОСОБА_2 будь-якого психічного або фізичного впливу чи тиску, вчинення насильницьких дій щодо нього або його родичів.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції відповідно до вимог ст.212 ЦПК України дав належну оцінку наданим сторонами доказам на підтвердження їх вимог та заперечень та дійшов обгрунтованого висновку про те, що відповідач взяв кошти у борг, що підтверджується письмовою розпискою, на погашення позики кошти не сплачував, вимоги зустрічного позову про визнання розписки недійсною з підстав, передбачених ст.231 ЦК України є недоведеними.

Доводи апеляційної скарги цих висновків суду не спростовують.

Суд першої інстанції обгрунтовано відмовив відповідачу у призначенні технічної експертизи розписки для встановлення дати її написання, оскільки необхідність експертного висновку не обумовлена обставинами, викладеними у його позовній заяві та поданими сторонами доказами.

Твердження відповідача про те, що фактично розписка була написана 05 червня 2013 року, а не 01 лютого 2012 року, не підтверджує факту її безгрошовості.

Згідно з правовою позицією Верховного Суду України у справі №6-63цс13 від 18 вересня 2013 року письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Безспірні докази того, що до відповідача застосовувався фізичний чи психічний тиск з боку другої сторони або з боку іншої особи, в матеріалах справи відсутні.

Наявність оригіналу розписки у позивача, підтверджує той факт, що відповідачем грошові кошти за договором позики не повернуто.

За положеннями статті 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Виходячи з положень частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Суд першої інстанції прийшов до правильного висновку, що з відповідача на користь позивача підлягає до стягнення заборгованість за договором позики в сумі 2 397 219,05 грн. та три проценти річних від простроченої суми - 155 458,01 грн.

Проте, до висновку, що з відповідача на користь позивача до стягнення на підставі ст.625 ЦК України підлягають інфляційні, суд прийшов з порушенням норм матеріального права, тому рішення в цій частині підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні цієї вимоги.

Відповідно до положень ч. 2 ст. 192 ЦК іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Згідно зі ст. 524 ЦК зобов'язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні, проте в договорі сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов'язання в іноземній валюті.

Як передбачено нормами Закону від 3 липня 1991 р. № 1282-ХІІ «Про індексацію грошових доходів населення», індекс інфляції (індекс споживчих цін) - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання, а ціни в Україні встановлюються в національній валюті - гривні. Офіційний індекс інфляції, що розраховується Державним комітетом статистики України, визначає рівень знецінення національної грошової одиниці України, тобто купівельної спроможності гривні, а не іноземної валюти.

Отже, індексації внаслідок знецінення підлягає лише грошова одиниця України - гривня, а іноземна валюта, яка була предметом договору , індексації не підлягає (рішення Верховного Суду України від 28 березня 2012 р. у справі 6-36736вов10). Тому норми ч. 2 ст. 625 ЦК щодо сплати боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції поширюються лише на випадки прострочення грошового зобов'язання, яке визначене у гривні.

Договір позики грошових коштів було визначено в іноземній валюті, тому в позові про стягнення коштів з урахуванням індексу інфляції, слід відмовити.

Прийняття судового рішення про стягнення з відповідача коштів в національній валюті не змінює природу договору позики, як такого, що визначений в іноземній валюті, і не є підставою для стягнення коштів з урахуванням встановленого індексу інфляції.

Правильність розрахунку суми боргу за договором позики, трьох процентів річних, відповідачем не заперечується.

За таких обставин, позов ОСОБА_3 підлягає задоволенню частково. З ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 підлягає до стягнення борг за договором позики в сумі 95 510 доларів США, що на час ухвалення рішення судом першої інстанції еквівалентно 2 397 219, 05 грн. та три проценти річних в сумі 155 458,01 грн.. Вимога про стягнення боргу з урахуванням індексу інфляції, задоволенню не підлягає.

Рішення суду про відмову в задоволенні зустрічного позову є законним і обґрунтованим, тому в цій частині підлягає залишенню без змін.

Рішення суду в частині стягнення судового збору підлягає зміні.

Відповідно до ст.88 ЦПК України з відповідача пропорційно до задоволених вимог, підлягають до стягнення на користь позивача документально підтверджені витрати по сплаті судового збору в сумі 2 553 грн.

Керуючись ст.ст.303, 304, п.2 ч.1 ст.307, ст.309, ч.2 ст.314, ст.316 ЦПК України, колегія суддів,-

В И Р І Ш И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Добровеличківського районного суду Кіровоградської області від 06 березня 2015 року в частині задоволення позову ОСОБА_3 скасувати, а в частині розподілу судових витрат, змінити.

Позов ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики, задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_11 заборгованість за договором позики в сумі 2 397 219, 05 грн. та три проценти річних в сумі 155 458,01 грн., всього 2 552 677, 06 грн. (2 мільйона пятсот пятдесят дві тисячі шістьсот сімдесят сім гривень шість копійок).

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 судовий збір в сумі 2 553 грн.

В решті рішення суду залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржено в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуюча суддя:

Судді: