Провадження № 22-ц/780/3583/15 Доповідач у 2 інстанції Кашперська Т. Ц.
Категорія 1 21.07.2015
РІШЕННЯ

Іменем України

21 липня 2015 року колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Київської області у складі:

головуючого судді Кашперської Т.Ц.,

суддів Фінагєєва В.О., Яворського М.А.,

за участю секретаря Нагорної Г.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Апеляційного суду Київської області цивільну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_2, ОСОБА_3 на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 23 квітня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, третя особа ОСОБА_4 про поділ спільного майна подружжя,

заслухавши доповідь судді, перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, колегія суддів, -

в с т а н о в и л а :

У листопаді 2014 року позивач ОСОБА_2 звернулася до суду із позовом про поділ спільного майна подружжя. Заявлені вимоги мотивувала тим, що 31 грудня 2011 року уклала із відповідачем шлюб, але фактично вступили у шлюбні відносини вони з листопада 2010 року. У червні 2011 року вони придбали у власність квартиру в АДРЕСА_1, де проживали разом з вересня 2011 року і вели спільне господарство. ІНФОРМАЦІЯ_1 року у подружжя народилася дочка ОСОБА_6, а 23 жовтня 2011 року вони обвінчалися. За час сумісного проживання до реєстрації шлюбу, знаходячись у фактичних шлюбних відносинах, вони за спільні кошти зробили ремонт квартири, купували необхідні в побуті речі, меблі, побутову техніку та інше майно, оплачували житло, комунальні послуги. У жовтні 2013 року вона звернулася до суду з позовом до відповідача про розірвання шлюбу, який задоволено рішенням від 02 грудня 2013 року. В період сумісного проживання із відповідачем до моменту фактичного припинення шлюбних відносин відповідачем за спільні кошти в листопаді 2011 року було придбано за 15000 доларів США автомобіль НОМЕР_1 та в липні за 36000 доларів США автомобіль НОМЕР_2. Як їй стало відомо, відповідач, маючи у своєму розпорядженні свідоцтва про реєстрацію транспортних засобів, самостійно продав автомобілі, а гроші використав на свій розсуд. Також за період шлюбу відповідачем були відкриті рахунки в ПАТ «Дельта Банк», де зберігалися спільні кошти подружжя, але у період розгляду справи про розірвання шлюбу він закрив рахунки та зняв усі кошти. Просила зобов'язати відповідача грошові кошти у сумі 203745 грн. покласти на депозитний рахунок ТУ ДСА України в Київській області, визнати за нею право власності на ? частину автомобілів НОМЕР_1 та Peugeot д.н.з. НОМЕР_3, стягнути із відповідача на її користь грошову компенсацію у сумі 203745 грн., що становить ? частину вартості автомобілів.

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 23 квітня 2015 року позов ОСОБА_2 задоволено частково. В порядку поділу майна подружжя визнано за ОСОБА_2 право власності на ? частину автомобіля НОМЕР_2, у решті позову відмовлено, вирішено питання про розподіл судових витрат.

Позивач ОСОБА_2, не погоджуючись із рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 23 квітня 2015 року, подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на його незаконність і необґрунтованість, порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просила скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов, визнати спільною сумісною власністю ОСОБА_2 та ОСОБА_3 автомобілі НОМЕР_1 та Peugeot д.н.з. НОМЕР_3, грошові кошти в сумі 23002 долари США; стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 вартість ? частини автомобіля Mazda 110360 грн., вартість ? частини автомобіля Peugeot 194910 грн., ? частину грошових коштів в розмірі 11501 доларів США та судові витрати по справі. Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, посилалася на те, що автомобіль Mazda було придбано сторонами під час фактичних шлюбних відносин, а тому він також є спільним сумісним майном подружжя. Суд неправомірно відмовив в приєднанні до матеріалів справи довідок ТОВ «Каратай і партнери», які підтверджували орієнтовну вартість спірних транспортних засобів. Також суду було відомо про зняття відповідачем коштів з поточного рахунку у ПАТ «Дельта Банк», при цьому представником позивача в судовому засіданні 06 квітня 2015 року заявлено вимогу про стягнення з відповідача половину вказаної суми, та повторено цю вимогу у судових дебатах 23 квітня 2015 року, однак вказані кошти не були розподілені у оскаржуваному судовому рішенні. Крім того, у мотивувальній частині рішення суд послався на те, що позивачем не заявлені вимоги про встановлення факту спільного проживання без реєстрації шлюбу, однак це посилання не має відношення до суті позову, оскільки факт сумісного проживання був доведений матеріалами справи.

Відповідач ОСОБА_3 також подав апеляційну скаргу на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 23 квітня 2015 року, в якій, посилаючись на незаконність і необґрунтованість рішення суду першої інстанції, неповноту зібраних доказів, відсутність їх дослідження та оцінки, упередженості суду на користь позивача, просив скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову. Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, посилався на те, що позивач не заявляла вимог про визнання фактичного припинення шлюбних відносин до винесеного судом рішення про розірвання шлюбу між нею та ОСОБА_3, і суд упереджено на користь позивача посилається тільки на пояснення ОСОБА_2 в позовній заяві; датою укладення шлюбу зазначив не 31 грудня 2011 року, а 31 серпня 2011 року. Посилався також на те, що ним надано докази, що автомобіль Peugeot придбаний та проданий ОСОБА_3 в період шлюбу із ОСОБА_2, а кошти витрачені спільно на користь сім'ї. Вважав, що судом першої інстанції було винесено ряд незаконних ухвал, які не підлягають оскарженню, виходять за межі позовних вимог, зокрема ухвала про витребування інформації з банку. Крім того, суд першої інстанції визнав за позивачем право власності на ? частину автомобіля Peugeot, хоча мав достовірні відомості, що його власником є третя особа ОСОБА_4; також суд вийшов за межі позовних вимог, визнавши за позивачем право власності на автомобіль в натурі, хоча вона просила стягнути із відповідача грошову компенсацію.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційних скарг та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_3 підлягає до часткового задоволення, а апеляційна скарга ОСОБА_2 - до відхилення з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Разом із тим рішення суду першої інстанції в повній мірі даним вимогам закону не відповідає.

Із матеріалів справи колегія суддів вбачає, що з 31 грудня 2011 року ОСОБА_3 та ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі, свідоцтво про шлюб НОМЕР_6, є батьками неповнолітньої ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1.

26 листопада 2011 року ОСОБА_3 придбав автомобіль НОМЕР_4, 2008 року випуску, а 12 липня 2013 року - автомобіль НОМЕР_2.

10 вересня 2013 року ОСОБА_3 відчужив автомобіль НОМЕР_2, а 18 березня 2014 року - також автомобіль НОМЕР_4, ОСОБА_4, яка перереєструвала транспортні засоби на своє ім'я.

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 02 грудня 2013 року в справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про розірвання шлюбу позов задоволено. Розірвано шлюб, укладений 31 грудня 2011 року, зареєстрований ВРАЦС Житомирського МУЮ, актовий запис № 2708. Змінено прізвище позивача ОСОБА_2 на «ОСОБА_2».

18 червня 2014 року ОСОБА_3 та ОСОБА_4 зареєстрували шлюб.

Вказані обставини підтверджуються наявними у справі доказами.

Згідно із ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до вимог ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 1 ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним до шлюбу.

Відповідно до ст. 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

За правилами ч. 1 ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Відповідно до ч. 1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Згідно ст. 74 СК України якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними.

Відповідно до п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Відмовляючи в задоволенні позову ОСОБА_2 в частині визнання за нею права власності на ? частину автомобіля НОМЕР_4 та стягнення з відповідача грошову компенсацію за ? частину вартості автомобіля, суд першої інстанції виходив із того, що спірний автомобіль придбаний відповідачем в листопаді 2011 року, тобто до реєстрації шлюбу, а тому є його особистою приватною власністю.

Перевіряючи в цій частині доводи апеляційної скарги ОСОБА_2, колегія суддів враховує наступне.

Так, ОСОБА_2, звертаючись до суду із позовом, зазначала, що із відповідачем вони почали проживати разом та вести спільне господарство з листопада 2010 року, відтак автомобіль Mazda набутий ними за час спільного проживання та належить їм на праві спільної сумісної власності.

Разом із тим, позивачем всупереч вимог ст. 60 ЦПК України не доведено, що автомобіль НОМЕР_5 з огляду на вимоги ст. 74 СК України був придбаний за час спільного проживання сторін та належить їм на праві спільної сумісної власності. Так, народження позивачем дитини та вінчання саме по собі не є беззаперечними доказами спільного проживання сторін однією сім'єю.

Вимог про встановлення факту проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без шлюбу позивачем заявлено не було.

Таким чином, колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги, що послідовність подій у вигляді року сумісного проживання, придбання квартири у спільну власність, народження спільної дитини ОСОБА_6 та вінчання вказує на спільне ведення господарства та проживання однією сім'єю без шлюбу, а також що судом були порушені її процесуальні права через відмову в задоволенні клопотання про виклик свідків, які могли підтвердити факт спільного проживання.

Отже, оскільки автомобіль НОМЕР_4 був особистим майном ОСОБА_3, він правомірно розпорядився ним шляхом відчуження.

Із цих же підстав не можуть бути прийняті доводи апелянта ОСОБА_2, що відповідач продав автомобіль НОМЕР_4 і використав отримані гроші на свій розсуд.

Колегія суддів враховує, що при поданні апеляційної скарги ОСОБА_2 змінено вимоги порівняно із вимогами, заявленими в позові. Так, звертаючись до суду, позивач просила зобов'язати відповідача покласти грошові кошти на депозитний рахунок, визнати за нею право власності на ? частину транспортних засобів і стягнути із відповідача грошову компенсацію за ? частину транспортних засобів. У апеляційній скарзі позивач просила визнати транспортні засоби спільною сумісною власністю подружжя, стягнути із відповідача на свою користь ? частину їх вартості та ? частину грошових коштів, що знаходилися на поточному рахунку у ПАТ «Дельта Банк» та були привласнені відповідачем.

Оскільки позовних вимог про стягнення грошових коштів, що знаходились на банківському рахунку, позивачем не заявлялось при зверненні до суду і такі вимоги заявлені нею лише на стадії апеляційного перегляду, суд першої інстанції згідно із принципом диспозитивності цивільного процесу, передбаченого ст. 11 ЦПК України, не виходив за межі позовних вимог і дану вимогу не розглядав, а отже і доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 в цій частині відхиляються колегією суддів.

Відхиляються колегією суддів також і доводи апелянта ОСОБА_2, що в судовому засіданні представником позивача було заявлено вимогу про стягнення із відповідача половини знятої з поточного рахунку суми та повторено цю вимогу в судових дебатах, однак ці вимоги судом першої інстанції розглянуті не були. Як вбачається із матеріалів справи, заяви про збільшення позовних вимог в установленому законом порядку позивачем подано не було, відтак вимоги про стягнення половини грошових коштів, що знаходились на поточному рахунку на ім'я відповідача, судом першої інстанції і не вирішувались.

Враховуючи необхідність дотримання меж позовних вимог, не погоджується колегія суддів також з доводами ОСОБА_2, що суд неправомірно відмовив в задоволенні клопотання про витребування у Державної фіскальної служби України відомості щодо обліку за ОСОБА_3 рахунків у банківських установах України за період з січня 2010 року по грудень 2013 року. Так, позовних вимог про поділ грошових коштів, які знаходиться на спільних рахунках подружжя, позивачем заявлено не було.

Таким чином, в частині відмови в задоволенні вимог ОСОБА_2 рішення суду першої інстанції є правомірним, обґрунтованим, ухваленим в результаті всебічного з'ясування обставин, які мають значення для справи, застосування норм матеріального права, що їм відповідають і не підлягає скасуванню із підстав, зазначених в апеляційній скарзі.

Також не спростовують правильності висновків суду доводи апеляційної скарги ОСОБА_3 щодо фактичного припинення шлюбних відносин між сторонами, оскільки суд таких обставин не встановлював, а встановлення в мотивувальній частині рішення, що шлюб між сторонами укладено 31 серпня 2011 року, а не 31 грудня 2011 року, є очевидною опискою, яка може бути усунута шляхом постановлення ухвали про виправлення описки, а не підставою для скасування правильного по суті рішення з цих підстав.

Водночас колегія суддів не може погодитись із висновками суду першої інстанції в частині задоволення позову про визнання права власності на ? частину автомобіля НОМЕР_2, яке суд першої інстанції мотивував тим, що автомобіль було придбано в період перебування сторін в зареєстрованому шлюбі, докази його відчуження відповідачем не надані, а тому автомобіль належить сторонам на праві спільної сумісної власності подружжя в рівних частках.

На забезпечення ухвали суду про витребування доказів Управлінням ДАІ ГУ МВС України в Київській області надано належним чином завірені копії реєстраційних документів, які стали підставою для реєстрації та перереєстрації спірних автомобілів (а. с. 68 - 102), із яких беззаперечно вбачається, що 12 липня 2013 року ОСОБА_4 зареєструвала право власності на автомобіль НОМЕР_2.

Отже, висновки суду щодо відсутності доказів відчуження вказаного автомобіля спростовуються доказами, наявними в матеріалах справи.

Відповідно до ч. 2 ст. 65 СК України при укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового.

Однак даних вимог судом першої інстанції не враховано, як і тих обставин, що автомобіль відчужено під час перебування сторін у шлюбі, і правочину, за яким спірний автомобіль було відчужено, ОСОБА_2 оспорено не було; не доведено, що відповідач здійснив його відчуження проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім'ї чи не на її потреби, таким чином, вважається, що ОСОБА_3 при відчуженні автомобіля діяв за згодою дружини.

Також суд першої інстанції залишив поза увагою ті обставини, що визнання права власності на частину автомобіля, який на даний час належить на праві власності третій особі, без оскарження підстав правомірності набуття нею права власності на нього суперечить вимогам ст. 321 ЦК України щодо непорушності права власності.

Крім того, колегія суддів звертає увагу, що позовні вимоги про визнання за позивачем права власності на ? частину автомобіля та про стягнення із відповідача на свою користь грошової компенсації за ? частину автомобіля не можуть бути заявлені одночасно, оскільки компенсація за частину вартості майна сплачується лише у разі визнання права власності на дане майно в цілому за одним із співвласників.

Відтак вимоги позивача про визнання права власності на 1/2 частину автомобіля Peugeot як частку в спільному майні подружжя безпідставно задоволені судом першої інстанції, оскільки спірний автомобіль відповідач продав третій особі і на час розгляду справи не є його власником, а договір купівлі-продажу позивачем не оспорений.

Також відсутні передбачені законом підстави для стягнення на користь позивача половини вартості даного автомобіля, оскільки автомобіль був реалізований відповідачем під час шлюбу із позивачкою, доказів, що спірний автомобіль було реалізовано під час окремого проживання подружжя всупереч інтересам сім'ї позивачем не надано.

Отже, рішення суду першої інстанції в цій частині не може залишатися в силі і підлягає скасуванню із ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позову.

За таких обставин рішення суду першої інстанції в частині задоволення позову ухвалене за неповного з'ясування обставин, що мають значення для справи, висновки суду не відповідають обставинам справи та зроблені із порушенням та неправильним застосуванням судом норм матеріального та процесуального права, що відповідно до вимог ст. 309 ЦПК України є підставами для його скасування в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_2 із ухваленням в цій частині нового рішення про відмову в задоволенні позову.

В іншій частині рішення суду першої інстанції відповідає обставинам справи, ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасоване з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

Відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України суд змінює розподіл судових витрат та стягує із ОСОБА_2 на користь до ОСОБА_3 судові витрати в розмірі 244 грн.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 309, 314, 316 ЦПК України, колегія суддів, -

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити, апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 23 квітня 2015 року скасувати в частині задоволення позову та судових витрат та ухвалити в цій частині нове рішення.

Відмовити ОСОБА_2 в задоволенні позову до ОСОБА_3, третя особа ОСОБА_4 про поділ спільного майна подружжя.

В іншій частині рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 23 квітня 2015 року залишити без змін.

Стягнути із ОСОБА_2 на користь до ОСОБА_3 судові витрати в розмірі 244 грн.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий: Кашперська Т.Ц

Судді: Фінагєєв В.О.

Яворський М.А.