У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 липня 2015 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Кузнєцова В.О.,
суддів: Мартинюка В.І., Наумчука М.І.,
Мостової Г.І., Ситнік О.М.,
розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_6 до Публічного акціонерного товариства «Державне акціонерне товариство «Чорноморнафтогаз» про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, за касаційною скаргою ОСОБА_6 на рішення апеляційного суду м. Києва від 02 квітня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У листопаді 2014 року ОСОБА_6 звернулася до суду з позовом, у якому зазначала, що наказом від 01 квітня 2014 року № 8-К її прийнято на посаду заступника головного бухгалтера Публічного акціонерного товариства «Державне акціонерне товариство «Чорноморнафтогаз» (далі - ПАТ «ДАТ «Чорноморнафтогаз»).

Наказом від 15 серпня 2014 року № 29-к позивачку звільнено із займаної посади за власним бажанням.

18 серпня 2014 року її ознайомлено з наказом про звільнення, але при звільненні ПАТ «ДАТ «Чорноморнафтогаз» не було здійснено жодних виплат.

Просила стягнути з ПАТ «ДАТ «Чорноморнафтогаз» середній заробіток за прострочення виплати заробітної плати за липень 2014 року строком на 10 робочих днів у розмірі 10 273 грн 70 коп. та середній заробіток за прострочення виплати допомоги у зв'язку з тимчасовою непрацездатністю з 11 по 15 серпня 2014 року та компенсації за невикористану відпустку строком на 18 робочих днів у розмірі 16 731 грн 36 коп.

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 17 грудня

2014 року позов задоволено частково. Стягнуто з ПАТ «ДАТ «Чорноморнафтогаз» на користь ОСОБА_6 середній заробіток за час затримки розрахунку у розмірі 16 731 грн 36 коп. Вирішено питання про розподіл судових витрат. В іншій частині позову відмовлено.

Рішенням апеляційного суду м. Києва від 02 квітня 2015 року рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 17 грудня 2014 року у частині задоволення позову про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні скасовано, у цій частині в позові відмовлено. В іншій частині рішення суду залишено без змін.

У касаційній скарзі ОСОБА_6, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду апеляційної інстанції та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, заслухавши доповідь судді, дослідивши матеріали цивільної справи та вивчивши доводи касаційної скарги, вважає, що вона має бути задоволена.

Відмовляючи позові, апеляційний суд керувався тим, що позивачкою не доведено те, що вона заявляла до ПАТ «ДАТ «Чорноморнафтогаз» вимогу про розрахунок, а тому підстави вважати, що відповідачем порушено строки розрахунку при звільненні, відсутні.

Із такими висновками суду погодитися не можна.

За вимогами ст. ст. 213, 214, 316 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

При ухваленні рішення суд зобов'язаний з'ясувати питання, зокрема, щодо: наявності обставин (фактів), якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та навести докази на їх підтвердження; наявності інших фактичних даних, які мають значення для вирішення справи; правовідносин, зумовлених встановленими фактами. У рішенні суду обов'язково повинні бути зазначені встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини.

Вказані вимоги апеляційний судом не дотримано.

Із матеріалів справи вбачається, що наказом ПАТ «ДАТ «Чорноморнафтогаз» від 01 квітня 2014 року № 8-к ОСОБА_6 прийнято на посаду заступника головного бухгалтера (а. с. 6).

Наказом ПАТ «ДАТ «Чорноморнафтогаз» від 15 серпня 2014 року № 29-к ОСОБА_6 звільнено з посади заступника головного бухгалтера централізованої бухгалтерії апарату управління за власним бажанням за ст. 38 КЗпП України з 15 серпня 2014 року на підставі заяви ОСОБА_6 від 04 серпня 2014 року. З наказом про звільнення ОСОБА_6 ознайомлена 18 серпня 2014 року (а. с. 7).

Згідно з фотокопією листка непрацездатності серії АГІ № 984085, виданого з 11 по 15 серпня 2014 року, ОСОБА_6 була звільнена від роботи у зв'язку з тимчасовою непрацездатністю (а. с. 30).

За змістом ч. 1 ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Згідно із ч. 1 ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення.

Результат аналізу наведених норм матеріального права дає підстави для висновку, що передбачений ч. 1 ст. 117 КЗпП України обов'язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.

Такі висновки узгоджуються з правовою позицією, висловленою Верховним Судом України у постанові від 27 березня 2013 року у справі № 6-15цс13.

Конституційний Суд України у Рішенні від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012 у справі за конституційним зверненням громадянина ОСОБА_7 щодо офіційного тлумачення положень статті 233 Кодексу законів про працю України у взаємозв'язку з положеннями статей 117, 2371 цього Кодексу роз'яснив, що за статтею 47 Кодексу роботодавець зобов'язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в статті 116 Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Конституційний Суд України дійшов висновку, що невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог лише на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку.

Таким чином, для встановлення початку перебігу строку звернення працівника до суду з вимогою про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні визначальним є встановлення дня фактичного розрахунку з працівником.

Оскільки у день звільнення - 15 серпня 2014 року - позивачка не працювала, судом першої інстанції правильно зроблено висновок, що такий розрахунок мав бути проведений 21 серпня 2014 року, тобто з дня звернення позивачки за отриманням розрахунку.

Відповідно до п. 6.21 колективного договору, укладеного ПАТ «ДАТ «Чорноморнафтогаз» з трудовим колективом, відповідач зобов'язаний забезпечувати виплату заробітної плати своїм працівникам не рідше двох разів на місяць, з авансуванням 23 числа поточного місяця, не пізніше 7 числа наступного місяця.

Відповідачем не заперечується, що виплата заробітної плати за липень 2014 року була проведена частково і повністю виплачена лише 21 серпня 2014 року. Виплата лікарняних та компенсація невикористаної позивачем відпустки проведена 17 вересня 2014 року.

Установивши під час розгляду справи про стягнення середньої заробітної плати за час затримки розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, якщо він не був у цей день на роботі, − наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при непроведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності у цьому своєї вини. Відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності.

Вказані вимоги закону апеляційний суд не врахував та помилково скасував законне та обґрунтоване рішення суду першої інстанції, тому рішення суду апеляційної інстанції підлягає скасуванню, рішення суду першої інстанції - залишенню в силі.

Керуючись ст. ст. 333, 335, 336, 339, 343, 344, 345, 347, 349 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_6 задовольнити.

Рішення апеляційного суду м. Києва від 02 квітня 2015 року скасувати, рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 17 грудня

2014 року залишити в силі.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий: В.О. Кузнєцов
Судді: В.І. Мартинюк
Г.І. Мостова
М.І. Наумчук
О.М. Ситнік