Дата документу Справа №
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 22-ц/778/1486/15 Головуючий у 1 інстанції: Курдюков В.М.
2015 р. Суддя-доповідач: Савченко О.В.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

„19" березня 2015 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Запорізької області у складі:

головуючого: Савченко О.В.

суддів: Кочеткової І.В., Маловічко С.В.

при секретарі: Книш С.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю "Токмацька феросплавна компанія" на рішення Токмацького районного суду Запорізької області від 24 грудня 2014 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Товариства з обмеженою відповідальністю "Токмацька феросплавна компанія" про стягнення компенсації за затримку виплати заробітної плати та відшкодування моральної шкоди, -

В С Т А Н О В И Л А:

У листопаді 2014 року ОСОБА_2 звернуся до суду з позовом до ТОВ "Токмацька феросплавна компанія" про стягнення компенсації за затримку виплати заробітної плати та відшкодування моральної шкоди

У позові зазначав, що у період з 10.06.2009 року по 26.02.2014 року працював у відповідача на посаді охоронника і в цей період оплата за роботу в надурочний час йому не проводилась.

Після звільнення він звернувся із запитом від 21.06.2014 року до Міністерства соціальної політики. Перевіркою було встановлено, що за час роботи ним було відпрацьовано 957 понаднормовних годин, оплата за які відповідачем, у тому числі на день його звільнення, нарахована не була.

В результаті оплата за роботу в надурочний час була виплачена йому підприємством не у день звільнення, а лише 10.07.2014 року у сумі 6699 грн.

У зв"язку з цим 20.08.2014 року він звернувся до відповідача із заявою про виплату компенсації за порушення термінів виплати надурочної оплати та компенсації за затримку розрахунку в порядку ст.116 КЗпП, однак отримав відмову.

Посилаючись на зазначені обставини , просив суд стягнути з відповідача компенсацію за затримку виплати заробітної плати та за невиплату її у день звільнення, виходячи із суми 6 699 грн. 00 коп., відшкодувати моральну шкоду в сумі 6 699 грн. 00 коп., яка була спричинена тим, що відповідач на сплачував йому надбавки за працю в надурочний час протягом п"яти років.

Рішенням Токмацького районного суду Запорізької області від 24 грудня 2014 року позов задоволено частково.

Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю "Токмацька феросплавна компанія" на користь ОСОБА_2 середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні за період з 27.02.2014 року по 10.07.2014 року в сумі 7 533 грн. 48 коп.

Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю "Токмацька феросплавна компанія" на користь ОСОБА_2 відшкодування моральної шкоди в сумі 500 грн. 00 коп.

В задоволені іншої частини позовних вимог відмовлено.

Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю "Токмацька феросплавна компанія" в дохід держави судовий збір в сумі 487 грн. 20 коп.

В апеляційній скарзі ТОВ "Токмацька феросплавна компанія", посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, рішення суду в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_2 просить скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення, яким у задоволені позовних вимог щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільнення та моральної шкоди відмовити.

В решті рішення суду сторонами не оскаржується, а тому відповідно до вимог ч.1 ст. 303 ЦПК України в цій частині не є предметом перегляду в апеляційному порядку.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду доповідача, пояснення учасників процесу, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в оскаржуваній частині в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред"явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок.

В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Згідно з ч.1 ст. 117 КЗпП у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, за відсутністю спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, ОСОБА_2 з 10.06.2009 року працював у відповідача на посаді охоронника, наказом від 25.02.2014 року № 19-к з 26.02.2014 року був звільнений на підставі ст. 38 КЗпП за власним бажанням(а.с.4-5).

Сторони не заперечували, що за час роботи на підприємстві позивачем було відпрацьовано 957 понаднормовних годин, оплата за які відповідачем, у тому числі на день звільнення ОСОБА_2, нарахована та виплачена останньому не була.

Нарахована оплата за роботу в надурочний час в сумі 6699 грн. була виплачена позивачу лише 10.07.2014 року, згідно наказу від 10.07.2014 року № 36.

В розумінні положень Закону „Про оплату праці" та ст. 106 КЗпП України передбачена за оплату роботи в надурочний час сума у розмірі 6699 грн., що належала позивачу, який звільнявся, є розрахунком із заробітної плати.

Задовольняючи вимоги ОСОБА_2 про стягнення з відповідача в порядку ст. 117 КЗпП України середнього заробітку за час затримки оплати за надурочний час у сумі 6699 грн. за період з 26.02.2014 року, тобто з дня звільнення, по 10.07.2014 року, отже по день фактичного розрахунку, та частково задовольняючи вимоги щодо стягнення моральної шкоди у сумі 500 грн., суд виходив з доведеності того, що названа сума не була сплачена працівникові у день звільнення з вини відповідача і це спричинило позивачу моральні страждання, оскільки мало місце порушення його прав у сфері трудових відносин у виді невиплати належних йому грошових сум.

Разом з тим, прийшовши до висновку про необхідність стягнення вказаних сум з відповідача, суд не звернув уваги на те, що з названими вимогами ОСОБА_2, остаточний розрахунок з яким був здійснений 10.07.2014 року, звернувся до суду 08.11.2014 року(а.с.13).

Відповідно до ч.ч.1,2 ст. 233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

У разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

У п.25 постанови Пленуму Верховного Суду України № 13 від 24.12.1999 року „Про практику застосування судами законодавства про оплату праці" судам роз"яснено, що непроведення розрахунку з працівником у день звільнення або, якщо в цей день він не був на роботі, наступного дня після його звернення з вимогою про розрахунок є підставою для застосування відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП України.

Невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог лише на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку.

Рішенням Конституційного Суду України від 22 лютого 2012 року у справі № 1-5/2012 вирішено, що в аспекті конституійного звернення положення ч.1 ст. 233 КЗпП України у взаємозв"язку з положеннями ст.ст. 116, 117, 237-1 цього Кодексу слід розуміти так, що для звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні та про відшкодування завданої при цьому моральної шкоди встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично з ним розрахувався.

Встановивши, що з вимогами щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку та моральної шкоди ОСОБА_2 звернувся до суду з пропуском тримісячного терміну з дня проведення з ним фактичного розрахунку, на вказані обставини суд уваги не звернув і роз"яснення Рішення Конституційного Суду України від 22 лютого 2012 року при вирішенні вказаних вимог по суті не врахував.

Між тим, як зазначено у п.25 вказаної вище постанови Пленуму Верховного Суду України № 13 від 24.12.1999 року , пропуск без поважних причин тримісячного строку звернення до суду є самостійною підставою для відмови у позові, однак якщо суд установить, що останній є необгрунтованим, він відмовляє в його задоволенні саме з цих підстав.

Згідно ро"яснень п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.1992 року з подальшими змінами „Про практику розгляду судами трудових спорів", встановлені статтями 228, 233 КЗпП строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін.

За вимогами ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд має вирішити питання, зокрема, чи має місце пропущення строку позовної давності тощо.

Вказані вимоги судом при вирішенні питання про наявність підстав для стягнення на користь позивача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та моральної шкоди в порядку ст. 237-1 КЗпП України, а отже і судового збору у сумі 487 грн.20 коп. у дохід держави, дотримані не були, а тому ухвалене з цих питань рішення по справі, яке є предметом апеляційного розгляду, в порядку ст. 309 ЦПК України підлягає скасуванню з ухваленням в цій частині нового рішення, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ТОВ "Токмацька феросплавна компанія" про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 27.02.2014 року по 10.07.2014 року у сумі 7533 грн. 48 коп. та моральної шкоди слід відмовити з підстав пропуску ним строку звернення до суду.

Керуючись ст.ст. 307, 309, 314, 317 ЦПК України, колегія суддів,

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Токмацька феросплавна компанія" задовольнити.

Рішення Токмацького районного суду Запорізької області від 24 грудня 2014 року по даній справі в оскаржуваній частині про задоволення позовних вимог ОСОБА_2 та стягнення судового збору в дохід держави скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ТОВ "Токмацька феросплавна компанія" про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та моральної шкоди відмовити за пропуском строку звернення до суду.

В решті рішення не оскаржувалось.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржено до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: