Ухвала

іменем україни

22 липня 2015 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Червинської М.Є.,

суддів: Амеліна В.І., Карпенко С.О.,

Остапчука Д.О., Савченко В.О.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом публічного акціонерного товариства «Акціонерний комерційний банк «Київ» до ОСОБА_3, третя особа - приватне підприємство «Ассоль і Ко» про звернення стягнення на предмет іпотеки; за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, публічного акціонерного товариства «Акціонерний комерційний банк «Київ» (далі - ПАТ «АКБ «Київ»), третя особа - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Кондрат Наталія Леонідівна, про визнання правочинів недійсними, за касаційною скаргою ОСОБА_6, поданою в інтересах ОСОБА_4, на рішення Печерського районного суду м. Києва від 31 липня 2012 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 22 травня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У вересні 2011 року ПАТ «АКБ «Київ» звернулося до суду із зазначеним позовом, мотивуючи його тим, що 11 жовтня 2007 року між ним та приватним підприємством «Ассоль і Ко» (далі - ПП «Ассоль і Ко») укладено кредитний договір на суму 3 500 000 грн строком до 10 жовтня 2008 року. На забезпечення виконання умов кредитного договору між банком та ОСОБА_3, ОСОБА_7 укладено договір іпотеки, відповідно до умов якого останні передали в іпотеку належну їм на праві власності квартиру АДРЕСА_1. Посилаючись на неналежне виконання позичальником своїх зобов'язань за кредитним договором, позивач, уточнивши свої вимоги у зв'язку зі смертю ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_7, просив суд звернути стягнення належну на праві власності ОСОБА_3 квартиру АДРЕСА_1.

У листопаді 2011 року ОСОБА_3 пред'явила позов про визнання правочинів недійсними, обґрунтовуючи його тим, що вона та її чоловік ОСОБА_7 видали на ім'я дружини сина ОСОБА_4 довіреність, якою вона скористалася та уклала від їх імені іпотечний договір. Посилаючись на те, що вони видавали дану довіреність для того, щоб відповідач зробила в їх квартирі ремонт, а ОСОБА_4, отримавши довіреність з правом розпоряджатися квартирою, що належить їм на праві власності, ввела їх в оману та уклала іпотечний договір поза їх волею, просила визнати недійсними зазначені довіреність та договір іпотеки.

Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 20 грудня 2011 року зазначені позови об'єднані і одне провадження.

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 31 липня 2012 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду м. Києва від 22 травня 2014 року, позов ПАТ «АКБ «Київ» задоволено.

Звернуто стягнення на предмет іпотеки за іпотечним договором від 11 жовтня 2007 року, а саме: квартиру АДРЕСА_1, що належить на праві власності ОСОБА_3 для задоволення вимог ПАТ «АКБ «Київ» за кредитним договором від 11 жовтня 2007 року, укладеним між ПАТ «АКБ «Київ» та ПП «Ассоль і Ко» на загальну суму 7 044 160 грн 44 коп. за рахунок коштів, отриманих від реалізації предмета іпотеки на прилюдних торгах з початковою ціною 1 852 592 грн 50 коп.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_4 в особі свого представника ОСОБА_6, просить скасувати зазначені судові рішення та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову ПАТ «АКБ «Київ» відмовити, а її позов задовольнити, мотивуючи свою вимогу порушенням судами норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню з таких підстав.

Судами установлено, що 11 жовтня 2007 року між АКБ «Київ» (який є правонаступником ПАТ «АКБ «Київ») та ПП «Ассоль і Ко» укладено кредитний договір № 16/2007, відповідно до умов якого позичальник отримав кредит для господарських цілей в сумі 3 500 000 грн строком до 10 жовтня 2008 року, зі сплатою відсотків у розмірі 17,5% річних.

15 вересня 2008 року до вказаного кредитного договору укладено додаткову угоду №1, відповідно до умов якої з 05 вересня 2008 року розмір відсоткової ставки за користування кредитом встановлено на рівні 25% річних.

На забезпечення виконання умов кредитного договору між банком та ОСОБА_4, яка діяла в інтересах ОСОБА_7 та ОСОБА_3 на підставі виданої останніми довіреності від 19 вересня 2007 року, 11 жовтня 2007 року укладено договір іпотеки, предметом якого є належна останнім на праві власності квартира АДРЕСА_1.

За змістом статей 203 <nau://ukr/435-15|st203>, 215 ЦК України <nau://ukr/435-15|st215> підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою, шостою статті 203 цього Кодексу. Кожна із цих вимог є самостійною підставою недійсності правочину.

Відповідно до частини першої статті 230 ЦК України <nau://ukr/435-15|st230>, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним.

Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкоджати вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Виходячи із змісту зазначеної норми, правочин визнається вчиненим внаслідок обману у разі навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину.

Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення.

Як вбачається зі змісту довіреності від 19 вересня 2007 року ОСОБА_3 уповноважила ОСОБА_4 здійснювати нагляд за належною їй частиною спірної квартири та розпоряджатися (продати, обміняти, заставити) зазначеною кватирою. Для цього надала останній право, у тому числі, підписувати договори купівлі-продажу, міни, оренди, іпотеки тощо.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень.

Судами установлено, що ОСОБА_3 не надала доказів того, що оспорюваний нею договір доручення був вчинений внаслідок обману через навмисне введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину.

Судами також установлено, що ПП «Ассоль і Ко» свої зобов'язання за кредитним договором не виконало, у встановлений кредитним договором строк кредитні кошти не повернуло, у зв'язку з чим заборгованість станом на 13 липня 2011 року становила 7 044 160 грн 44 коп.: прострочена заборгованість за кредитом - 3 500 000 грн.; заборгованість по простроченим відсоткам за кредитом - 2 435 013 грн 86 коп.; пеня за несвоєчасне повернення кредиту - 553 972 грн 22 коп.; пеня за несвоєчасну сплату відсотків за кредитом - 321 238 грн 88 коп.; заборгованість по простроченій комісії за супроводження кредиту - 233 935 грн 48 коп.

Як передбачено ст. ст. 572 <nau://ukr/435-15|st572>, 575 ЦК України <nau://ukr/435-15|st575> в силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов'язання, забезпеченого заставою одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом. Іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи.

За змістом ст. 33 Закону України «Про іпотеку <nau://ukr/898-15|st33>» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.

З огляду на зазначені вимоги закону, встановивши фактичні обставини справи, дослідивши надані сторонами докази в їх сукупності, правильно визначивши, які правовідносини випливають із встановлених обставин справи та застосувавши до них норми права, які підлягають застосуванню, суд першої інстанції, з яким погодився й апеляційний суд, обґрунтовано задовольнив первісний позов та відмовив у задоволенні зустрічного позову, виходячи із наявності підстав для звернення стягнення на предмет іпотеки та відсутності належних та допустимих доказів того, що оспорюваний правочин (договір доручення) було вчинено під впливом обману.

Статтею 337 ЦПК України <nau://ukr/1618-15|st337> визначено, що суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Наведені в скарзі доводи не відносяться до тих підстав, з якими процесуальне законодавство пов'язує можливість прийняття рішення щодо скасування або зміни оскаржуваних судових рішень.

Встановлено й це вбачається з матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, доводи касаційної скарги про неправильне застосування судами матеріального права і порушення норм процесуального права безпідставні.

Керуючись ст. ст. 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_6, подану в інтересах ОСОБА_4, відхилити.

Рішення Печерського районного суду м. Києва від 31 липня 2012 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 22 травня 2014 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий М.Є. ЧервинськаГоловуючий
Судді:В.І. Амелін С.О. Карпенко Д.О. Остапчук В.О. СавченкоСудді: В.І. Амелін