Справа № 463/6215/14 Головуючий у 1 інстанції: Леньо С.І.
Провадження № 22-ц/783/2259/15 Доповідач в 2-й інстанції: Шеремета Н. О.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 березня 2015 року колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого - судді: Шеремети Н.О.

суддів: Зверхановської Л.Д., Цяцяка Р.П.

при секретарі: Ясиновській Я.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Личаківського районного суду м. Львова від 23 січня 2015 року, -

ВСТАНОВИЛА:

ОСОБА_2 звернувся з позовом до Публічного акціонерного товариства "Комерційний банк "Надра" про визнання недійсним кредитного договору від 21.09.2007 року №405/07-Ф, укладеного між ОСОБА_2 та ПАТ «КБ «Надра».

Оскаржуваним рішенням в задоволенні позову відмовлено.

Рішення в апеляційному порядку оскаржив ОСОБА_2, вважає, що таке ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права при неповно з'ясованих обставинах, що мають значення для справи, а висновки суду не відповідають дійсним обставинам справи. Покликається на те, що суд першої інстанції прийшов до невірного висновку про те, що п.1.1 спірного договору про «передачу грошових коштів у тимчасове користування" є допустимим у правовідносинах за кредитним договором. За правовою природою кредитний договір є різновидом договору позики. Статтею 1054 ЦК України не передбачено за кредитним договором ні передачі грошових коштів у користування, ні передачі грошових коштів у власність. У випадку неврегульованості питання, потрібно керуватись нормами параграфом 1 глави 71 ЦК України. Отже, передача грошових коштів саме у власність, а не у користування, є обов"язковою, істотною умовою, як договору позики, так і кредитного договору. Право користування, яке зазначене в п.1.1 оспорюваного договору не передбачає можливості розпорядження отриманими коштами, а тому, суд помилково визначив, що правовідносини між сторонами за спірним договором є правовідносинами за кредитним договором. Також апелянт зазначає, що в порушення вимог ч.1 ст. 1054 ЦК України, ч. 1 ст. 1046 ЦК України пунктом 1.1 спірного договору встановлено передачу коштів у тимчасове користування, замість передачі грошовиїх коштів у власність, а тому існують підстави для визнання даного пункту договору недійсним. З наведених підстав просить оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити.

Заслухавши суддю - доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване рішення суду відповідає зазначеним вимогам.

Положеннями ст. 214 ЦПК України передбачено, що під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їхнє підтвердження; які правовідносини сторін випливають зі встановлених обставин та яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції не вбачав правових підстав для визнання оспорюваного кредитного договору, укладеного між ОСОБА_2 та ПАТ «КБ» «Надра» недійсним з підстав, зазначених позивачем у позові.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа зобов'язується надати грошові кошти позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно вимог ч. 1 ст. 638 ЦК України, істотними умовами договору є, зокрема, умова про предмет договору, що визначені законом, як істотні, або є необхідними для договорів даного виду.

Предметом договору, відповідно до актів цивільного законодавства, є умови про ті права та обов'язки, які формують основу змісту зобов'язання, яке має виконуватись сторонами на підставі укладеного договору, а також умови про ті дії, які мають вчинити сторони виконуючи та реалізовуючи охоплені предметом договору права та обов'язки і про об'єкти, що сторони мають передати одна одній.

Виходячи зі змісту ст. ст. 638, 1054 ЦК України предметом кредитного договору є надання кредитодавцем грошових коштів позичальникові в порядку та на умовах, встановлених договором, які останній зобов'язаний повернути у встановлений строк та сплатити проценти за користування цими коштами.

Судом першої інстанції встановлено, що 21.09.2007р, між ОСОБА_2 та ВАТ КБ «Надра», правонаступником якого є ПАТ КБ «Надра», укладено кредитний договір № 405/07-Ф, згідно з п.1.1 якого банк надав позичальнику у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості та платності грошові кошти у сумі 72000.00 доларів США в порядку та на умовах, визначених договором, зі сплатою відстоків за користуванням кредитом у розмірі 12,49 % річних, зі строком користування кредитними коштами до 21.09.2027р.

Звертаючись з позовом про визнання кредитного договору недійсним, позивач, як на підстави для визнання кредитного договору недійсним, посилався на ст. ст. 203, 215 ЦК України, вважаючи, що зміст п.1.1 оспорюваного кредитного договору суперечить ч.1 ст. 1046, ч.1 ст. 1054 ЦК України, оскільки зазначеним пунктом договору банк надав позичальнику кошти у тимчасове користування, що на думку апелянта не відповідає змісту ч.1 ст.1054 ЦК України.

Разом з тим, ст. 1046 ЦК України визначає загальне поняття договору позики, в той час як поняття кредитного договору визначене ч. 1 ст. 1054 ЦК України. Правова природа цих договорів є різною, і відповідно, їх предмет не є тотожним. Якщо за договором позики кошти передаються у власність, то для кредитного договору така умова договору не є обов'язковою, оскільки зміст ст. 1054 ЦК України не передбачає надання позичальникові грошових коштів (кредиту) у власність чи у користування, а самі умови надання визначаються сторонами при укладенні кредитного договору.

Суд першої інстанції прийшов до вірного висновку про те, що за змістом п. 1.1 оспорюваного кредитного договору, який визначає його предмет, кошти в сумі 72000.00 доларів США надаються банком позичальнику на умовах забезпеченості повернення, строковості та платності. Така умова договору, всупереч доводам позивача, відповідає вимогам ч. 1 ст.638, ч. 1 ст. 1054 ЦК України, і виключає можливість вважати оспорюваний договір таким, що суперечить змісту ч. 1 ст. 203 ЦК України.

Передача позикодавцем позичальникові грошових коштів у власність передбачена договором позики. (ст. 1046 ЦК України), а відтак передача грошових коштів позичальникові у власність є істотною умовою саме для договору позики. При цьому, невірним є покликання позивача на норми ч. 1 ст. 1046 ЦК України, яка визначає, що грошові кошти передаються позичальнику у власність, в той час як за умовами кредитного договору він отримав кошти в тимчасове користування.

Враховуючи вищенаведене. невбачаючи підстав, на які посилався позивач для визнання недійсним оспорюваного кредитного договору, пункту п.1.1. цього договору, суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про безпідставність позовних вимог та вірно відмовив у задоволенні позову.

З огляду на те, що кредитний договір може видаватись позичальнику лише для використання коштів для певних цілей, тобто право позичальника на розпорядження тими коштами є обмеженим, вони не можуть передаватись у власність, що підтверджує висновки суду про відсутність підстав застосовувати до кредитних правовідносин норми ч. 1 ст. 1046 ЦК України.

Доводи апеляційної скарги не спростовують правильних висновків суду.

Відповідно до ч.1 ст.308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки суд першої інстанції повно та всебічно з»ясував обставини справи, ухвалив законне та обґрунтоване рішення, з дотриманням норм матеріального та процесуального закону, а тому колегія суддів не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування оскаржуваного рішення суду.

Керуючись ст. 303, п.1 ч.1 ст. 307, ст.ст. 308, 313, 314, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

апеляційну скаргу ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Личаківського районного суду м. Львова від 23 січня 2015 року - залишити без змін.

Ухвала суду набирає законної сили з моменту її проголошення, може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ухвалою апеляційного суду законної сили.

Головуюча: Шеремета Н.О.

Судді: Зверхановська Л.Д.

Цяцяк Р.П.