АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/7193/15 Справа № 188/332/15-ц Головуючий у 1 й інстанції - ОСОБА_1 Доповідач - Городнича В.С.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 липня 2015 року м. Дніпропетровськ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Дніпропетровської області в складі:

головуючого - Городничої В.С.,

суддів - Варенко О.П., Лаченкової О.В.,

при секретарі - Назаренко А.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпропетровську апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Петропавлівського районного суду Дніпропетровської області від 11 червня 2015 року по справі за позовом ОСОБА_2 до товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Автофінанс» про захист прав споживача та застосування наслідків недійсності (нікчемного) правочину,

ВСТАНОВИЛА:

У березні 2015 року позивач звернувся з позовом до відповідача про захист прав споживача та застосування наслідків недійсності (нікчемного) правочину. В обґрунтування своїх позовних вимог позивач посилається на те, що 04 вересня 2014 року між ним та відповідачем було укладено договір № 010983 фінансового лізингу. Згідно умов вказаного договору відповідач брав на себе зобов'язання придбати предмет лізингу (автомобіль Geely МК - Сross) у власність та передати його в користування позивачеві. Згідно умов договору позивачем 04.09.2014 року було сплачено на рахунок відповідача комісію за організацію та оформлення договору, 10% від вартості предмету лізингу, у розмірі 10000 грн. 04.09.2014 року позивачем також було сплачено на рахунок відповідача авансовий платіж, 50% від вартості предмету лізингу, у розмірі 50000 грн. Позивач вказує, що ним були виконані всі умови договору, які були необхідні для передачі йому у користування вказаного автомобілю вартістю 100 000 гривень. Всупереч п.1.7. Договору позивач не отримав в користування предмет лізингу. В січні 2015 року позивач дізнався від відповідача, що вартість автомобіля зросла до 180000 гривень. 15.01.2015 року позивач, не погодившись з такою вартістю автомобілю, звернувся до відповідача з заявою про розірвання договору та просив повернути йому сплачені гроші. Відповідач прийнявши пропозицію позивача, письмово повідомив останнього, що договір вважається розірваним з 13.02.2015 р., однак сплачена комісія за організацію у розмірі 10000 гривень та авансовий платіж в сумі 50000 грн., згідно умов договору, поверненню не підлягають. Умови договору позивач вважає несправедливими з посиланням на ст. 18 ЗУ «Про захист прав споживача». Позивач посилається на ст. 799 ЦК України, і вказує, що підставою для визнання договору нікчемним є те, що цей договір не був нотаріально посвідчений, що на його думку суперечить чинному законодавству. Також Позивач наводить ряд обставин, які на його думку є підставою для визнання договору нікчемним.

Враховуючи зазначене, позивач просив суд застосувати наслідки нікчемності правочину, а саме стягнути з відповідача на його користь сплачені кошти в сумі 10000 грн. та 50000 грн.

Рішенням Петропавлівського районного суду Дніпропетровської області від 11 червня 2015 року в задоволені позову відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду та постановити нове рішення, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню, а рішення суду залишенню без змін з таких підстав.

Судом встановлено, що договір фінансового лізингу № 010983 від 04 вересня 2014 року, укладений між позивачем та відповідачем, був розірваний за ініціативою позивача 13.02.2015 року, даний факт не оспорюють сторони, він підтверджується заявою позивача від 25.02.2015 року, та листом відповідача № 19611 від 02.03.2015 року.

На даний час договірних відносин між сторонами не існує. Договір був частково виконаний. За його умовами позивач сплатив комісію на користь відповідача 10% від вартості предмету лізингу, у розмірі 10000 грн., що підтверджується квитанцією № 769.78.1.

04.09.2014 року позивачем також було сплачено на рахунок відповідача авансовий платіж, 50% від вартості предмету лізингу, у розмірі 50000 грн., що підтверджується квитанцією № 769.77.1.

Судом встановлено, що позивачем не виконані умови п. 1.7 договору фінансового лізингу № 010983 від 04 вересня 2014 року щодо сплати комісії за передачу предмета лізингу, розмір цієї комісії становить 3 % від вартості предмету лізингу, тобто 3 000,00 грн.

Враховуючи зазначене, суд дійшов висновку, що відповідач не порушив зазначений строк і станом на сьогодні у нього не виник обов'язок поставити предмет лізингу, а у позивача не виникло право на отримання предмету лізингу.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд посилався на те, що позивачем не надано належних і допустимих доказів, на які він посилається як на підставу своїх вимог та які доводять обґрунтованість його позовних вимог.

З'ясувавши в достатньо повному обсязі права та обов'язки сторін, обставини по справі, перевіривши доводи сторін та давши їм правову оцінку, суд постановив рішення, що відповідає вимогам закону. Висновки суду достатньо обґрунтовані і підтверджені наявними в матеріалах справи письмовими доказами.

Апелянт в своїй скарзі посилається на те, що відповідач веде нечесну підприємницьку практику, що є порушенням чинного законодавства України, а саме ЗУ «Про захист прав споживачів». Крім того, договір фінансового лізингу містить цілу низку несправедливих умов, які призводять до істотного дисбалансу прав та обовязків сторін договору та прямо передбачені ст. 18 ЗУ «Про захист прав споживачів». Також, апелянт вказує, що йому була нанесена матеріальна шкода, яка полягає в тому, що він витратив на придбання автомобіля 60000 грн., однак автомобіль не отримав та втратив кошти.

Однак погодитися з доводами апелянта не можна, з таких підстав.

Відповідно до ст. 2 Закону України «Про фінансовий лізинг» передбачено, що відносини, що виникають у зв'язку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями ЦК України про лізинг, найм, (оренду), купівлю-продаж, поставку з урахуванням особливостей, що встановлюються цим Законом.

Правовідносини, що виникають із договору лізингу, регулюються параграфом 6 глави 58 ЦК України, в якому відсутні положення щодо обов'язковості нотаріального посвідчення такого договору.

Згідно ст. 6 Закону України «Про фінансовий лізинг» договір лізингу має бути укладений в письмові формі. Істотними умовами договору лізингу є: предмет лізингу, строк, на який лізингоодержувачу надається право користування предметом лізингу, розмір лізингових платежів та інші умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Частиною 2 ст. 806 ЦК України передбачено, що до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) лише з урахуванням особливостей, встановлених параграфом 6 та законом. Особливості окремих видів і форм лізингу встановлюється законом.

Відповідно до ст. 759-786 параграфу 1 «Загальні положення про найм (оренду)» глави 58 «Найм (оренда)» ЦК України врегульовані відносини предмету договору найму, плати за користування, строку договору, правових наслідків неналежного виконання договорів тощо. При цьому загальні положення про найм (оренду), викладені у ст. 759-786 ЦК України не встановлюють вимог про обовязкове нотаріальне посвідчення договорів оренди та лізингу.

Згідно з ст. 799 параграфу 5 «Найм (оренда) транспортного засобу» глави 58 «Найм (оренда)» ЦК України договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі. Договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню.

Проте, в даній справі між сторонами не було укладено договір найму транспортного засобу. Сторони уклали договір фінансового лізингу, а отже у даних договорів різна правова природа та наслідки.

Як вбачається з наведеного, договір фінансового лізингу повинен відповідати вимогам статей параграфу 6 «Лізинг» глави 58 «Найм (оренда)», параграфу 1 «Загальні положення про найм (оренду)» глави 58 «Найм (оренда)» ЦК України та ЗУ «Про фінансовий лізинг», які не містять вимог про обовязкове нотаріальне посвідчення договорів фінансового лізингу. При цьому, ст. 799 ЦК України міститься у параграфі 5 «Найм (оренда) транспортного засобу» глави 58 «Найм (оренда)», який не регулює відносини фінансового лізингу. А отже до договорів лізингу можуть застосовуватися загальні положення про найм (оренду) лише з урахуванням спеціальних особливостей, встановлених цим параграфом та законом.

На підставі викладеного, можна зробити висновок, що не існує норми, яка б встановлювала обовязковість нотаріального посвідчення договору лізингу, незалежно від того, якого виду майно передається у лізинг та кому саме.

Як вбачається з матеріалів справи, даний договір фінансового лізингу є дійсним в силу дотримання сторонами при його укладенні всіх істотних умов, що визначаються чинним законодавством України. Таким чином, даний правочин не може бути визнаний недійсним (нікчемним) лише з підстав заперечення його дійсності позивачем.

Колегія вважає, що суд першої інстанції в достатньо повному обсязі зясував права та обовязки сторін, обставини справи, перевірив доводи сторін та дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону, з дотриманням норм матеріального та процесуального права. Висновки суду достатньо обґрунтовані і підтверджені наявними в матеріалах справи письмовими доказами, поясненнями самих сторін.

Приведені в апеляційній скарзі доводи апелянта не можуть бути прийняті до уваги, оскільки зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх переоцінці та особистого тлумачення апелянтом норм матеріального та процесуального закону.

Відповідно ж до ст. 212 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному та обєктивному розгляді у судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Інші доводи апеляційної скарги не є суттєвими для вирішення спірного питання.

Порушень матеріального чи процесуального закону, які могли б привести до скасування судового рішення, судом апеляційної інстанції не встановлено.

Таким чином, доводи апеляційної скарги є необґрунтовані, а рішення суду відповідає вимогам закону та матеріалам справи.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308 ЦПК України, колегія суддів,

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Петропавлівського районного суду Дніпропетровської області від 11 червня 2015 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий: В.С. Городнича

Судді: О.П. Варенко

ОСОБА_3