Дата документу Справа №
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/778/1911/15 Головуючий у 1-й інстанції: Куценко М.О.
Суддя-доповідач: Трофимова Д.А.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 березня 2015 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з цивільних справ апеляційного суду Запорізької області у складі:

Головуючого: Крилової О.В.

Суддів: Трофимової Д.А.

Дзярука М.П.

При секретарі: Семенчук О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Енергодарського міського суду Запорізької області від 17 січня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, треті особи - приватний нотаріус Енергодарського міського нотаріального округу Запорізької області Сіра Ірина Євгенівна, Публічне акціонерне товариство "ОТП Банк", Комунальне підприємство "Енергодарське бюро технічної інвентаризації", про визнання договору купівлі-продажу недійсним,

ВСТАНОВИЛА :

У жовтні 2009 року ОСОБА_3 звернулася до суду з вищевказаним позовом, в обґрунтування якого зазначала, що 04 липня 2008 року між нею та відповідачем був укладений нотаріально посвідчений договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1.

Вважає, що зазначений договір є недійсним внаслідок укладення його у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та не могла ними керувати. На час укладення договору вона мала психічне захворювання, неодноразово знаходилась на стаціонарному лікуванні з 2004 року по 2007 рік з діагнозом біполярний афективний розлад. Договір купівлі-продажу квартири від 04 липня 2008 року не спрямований на реальне настання правових наслідків, що ним обумовлені, він був спрямований виключно на надання квартири у заставу та отримання за рахунок неї кредитних коштів.

Крім того, оскільки вона не отримувала грошових коштів за спірним договором, вважає, наслідки недійсності правочину, передбачені ст. 216 ЦК України не повинні застосовуватись.

Посилаючись на зазначені обставини, позивач на підставі ст.ст. 203, 225, 236 ЦК України просила суд визнати недійсним з моменту вчинення договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1, від 04 липня 2008 року, що укладений між нею та ОСОБА_4, стягнути з відповідача судові витрати.

У листопаді 2009 року ОСОБА_4 подав зустрічну позовну заяву до ОСОБА_3 про усунення перешкод у здійсненні права власності та виселення, яка ухвалою Енергодарського міського суду Запорізької області від 14 травня 2013 року залишена без розгляду (т. 2, а.с. 144).

Рішенням Енергодарського міського суду Запорізької області від 18 травня 2013 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Запорізької області від 14 серпня 2013 року, позов задоволено.

Визнано недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1, укладений 04 липня 2008 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4, посвідчений приватним нотаріусом Енергодарського міського нотаріального округу Запорізької області Сірою І.Є. за № 4441, зареєстрований в ДКП Енергодарське БТІ від 13 серпня 2008 року в реєстрову книгу № 5, номер запису НОМЕР_1.

Приведено сторони до попереднього стану з припиненням права власності ОСОБА_4 на квартиру АДРЕСА_1, набутого на підставі договору купівлі-продажу квартири за № 4441, укладеного 04 липня 2008 року, скасовано державну реєстрацію в ДКП Енергодарське БТІ від 13 серпня 2008 року в реєстрову книгу № 5, номер запису НОМЕР_1.

Поновлено право власності ОСОБА_3 на квартиру АДРЕСА_1 на підставі договору дарування квартири, посвідченого Сірою І.Є., приватним нотаріусом Енергодарського міського нотаріального округу Запорізької області 11 грудня 2003 року за реєстровим номером 509.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 отриману за договором купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 суму у розмірі 388 000 грн.

Вирішено питання про розподіл судових витрат (т. 2, а.с. 173-174, т. 3, а.с. 58-62).

Ухвалою колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 25 грудня 2013 року рішення Енергодарського міського суду Запорізької області від 18 травня 2013 року та ухвала апеляційного суду Запорізької області від 14 серпня 2013 року скасовані, справа передана на новий розгляд до суду першої інстанції (т. 3, а.с. 136-138).

Як зазначено в ухвалі колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 25 грудня 2013 року, проведеною у справі експертизою не зроблено висновку про абсолютну неспроможність ОСОБА_3 у момент підписання договору розуміти значення своїх дій та керувати ними, а лише стверджується, що існуючі у той час порушення її психічної діяльності істотно впливали на її здатність усвідомлювати значення своїх дій і керувати ними, що саме по собі не є підставою для визнання укладеного у такому стані договору недійсним з підстав, передбачених ч. 1 ст. 225 ЦК України. Суд першої інстанції, розглядаючи справу, на зазначені вище обставини та вимоги закону уваги не звернув, не взяв до уваги те, що перша експертиза була зроблена після спливу майже трьох років після укладення спірного договору, друга експертиза - п'яти років, та ухвалив рішення, що не відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України щодо його законності й обґрунтованості. Апеляційний суд, розглядаючи справу, на порушення вимог ст. 303 ЦПК України, допущені судом першої інстанції недоліки не усунув, доводи апеляційної скарги у повній мірі не перевірив та ухвалив судове рішення, яке не відповідає вимогам статей 212-214 ЦПК України.

При новому розгляді справи в суді першої інстанції рішенням Енергодарського міського суду Запорізької області від 17 січня 2015 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із рішенням суду, ОСОБА_3 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги.

Заслухавши у судовому засіданні суддю-доповідача, пояснення учасників апеляційного розгляду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню з наступних підстав.

Згідно п. 1 ч. 1 ст. 307 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право постановити ухвалу про відхилення апеляційної скарги і залишення рішення без змін.

Відповідно ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Стаття 203 ЦК України встановлює загальні вимоги, додержання яких є необхідним для вчинення правочину, а саме (в редакції, яка діяла на час укладення спірного договору купівлі-продажу): зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 ЦК України. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Отже, ст. 203 ЦК України встановлює загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, а конкретні підстави для визнання договорів недійсними визначені ст.ст. 215, 218-235 ЦК України, і такі підстави повинні мати місце саме на час укладення такого договору.

За договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму (ст. 655 ЦК України).

Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (ст. 328 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи.

За ч. 1 ст. 143 ЦПК України для з'ясування обставин, що мають значення для справи і потребують спеціальних знань у галузі науки, мистецтва, техніки, ремесла тощо, суд призначає експертизу за заявою осіб, які беруть участь у справі.

Частиною 6 ст. 147 ЦПК України передбачено, що висновок експерта для суду не є обов'язковим і оцінюється судом за правилами, встановленими ст. 212 цього Кодексу, яка передбачає, що жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення.

Відповідно до роз'яснень, наданих у п. 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" правила статті 225 ЦК України поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала у такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо).

Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд відповідно до ст. 145 ЦК зобов'язаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї із сторін. Справа про визнання правочину недійсним із цих підстав вирішується з врахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів відповідно до ст. 212 ЦПК України.

Згідно з постановою Верховного Суду України від 29 лютого 2012 року № 6-9цс12, правова позиція висловлена яким є обов'язковою для судів, висновок про тимчасову недієздатність учасника правочину слід робити, перш за все, на основі доказів, які свідчать про внутрішній, психічний стан особи в момент вчинення правочину. Хоча висновок експертизи в такій справі є лише одним із доказів у справі і йому слід давати належну оцінку в сукупності з іншими доказами, будь-які зовнішні обставини (показання свідків про поведінку особи тощо) мають лише побічне значення для встановлення того, чи була здатною особа в конкретний момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними.

Статтею 3 Закону України "Про психіатричну допомогу" визначена презумпція психічного здоров'я, суть якої полягає в тому, що кожна особа вважається такою, яка не має психічного розладу, доки наявність такого розладу не буде встановлено на підставах та в порядку, передбачених цим Законом та іншими законами України.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, 04 липня 2008 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 був укладений договір купівлі-продажу нерухомого майна - квартири АДРЕСА_1. Вищевказаний договір був посвідчений приватним нотаріусом Енергодарського міського нотаріального округу Запорізької області Сірою І.Є., зареєстрований в реєстрі за № 4441 (т. 1, а.с. 8-10).

За умовами п. 2.1. договору продаж вчинено за 388 000 грн., що еквівалентно 80 000 доларів США, з яких 121 250 грн., що еквівалентно 25 000 доларів США, продавець отримав до підписання цього договору, а решту грошей, тобто 266 750 грн., що еквівалентно 55 000 доларів США, покупець зобов'язаний сплатити продавцеві 04 липня 2008 року до 18 годин 00 хвилин.

Як вбачається з нотаріально посвідченої заяви ОСОБА_3 від 04.07.2008 року, що зареєстрована в реєстрі за НОМЕР_2, позивач отримала 04.07.2008 року від ОСОБА_4 гроші в розмірі 266 750 грн., що еквівалентно 55 000 доларів США, як остаточний розрахунок за договором купівлі-продажу квартири, посвідченого Сірою І.Є., приватним нотаріусом Енергодарського міського нотаріального округу Запорізької області від 04.07.2008 року за реєстровим № 4441. Будь-яких матеріальних претензій, які б стосувалися розрахунку за договором, укладеним між нею та ОСОБА_4 не має (т. 1, а.с. 11).

Наявність коштів у відповідача підтверджується копіями кредитного договору від 04.07.2008 року, договору іпотеки від 04.07.2008 року, за якими ОСОБА_4 отримав гроші в сумі 55 000 доларів США для придбання спірної квартири (т. 1, а.с. 80-83, 84-87).

Згідно з висновками первинної амбулаторної судово-психіатричної експертизи від 01 квітня 2011 року № 193 ОСОБА_3 під час підписання спірного договору купівлі-продажу від 04 липня 2008 року проявляла ознаки хронічного психічного захворювання у формі біполярного афективного розладу, стан нестійкої ремісії, гипоманікальний синдром, у силу чого вона не у повній мірі могла розуміти значення своїх дій та керувати ними (т. 1, а.с. 210-220).

За висновками стаціонарної комісійної комплексної судової психолого-психіатричної експертизи від 19 лютого 2013 року № 35 ОСОБА_3 станом на 04 липня 2008 року страждала стійким хронічним психічним розладом у вигляді Біполярного афективного розладу, поточний гіпоманіакальний епізод; ОСОБА_3 на час підписання договору купівлі-продажу нерухомого майна (04.07.2008р.) виявляла такі психічні розлади, які істотно впливали на її здатність усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними; ОСОБА_3 під час підписання договору купівлі-продажу нерухомого майна від 04.07.2008р., з урахуванням обставин події, не була здатна повною мірою усвідомлювати фактичний зміст власних дій та їх наслідки і керувати ними; ОСОБА_3 під час підписання договору купівлі-продажу нерухомого майна від 04.07.2008р. у своєму психічному стані виявляла такі психічні розлади, що істотно впливали на її здатність усвідомлювати значення своїх дій і керувати ними, обмежуючи цю здатність (т. 2, а.с. 116-124).

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що проведеними у справі експертизами не зроблено висновку про абсолютну неспроможність ОСОБА_3 у момент підписання договору купівлі-продажу від 04.07.2008 року розуміти значення своїх дій та керувати ними, а лише стверджується, що існуючі у той час порушення її психічної діяльності істотно впливали на її здатність усвідомлювати значення своїх дій і керувати ними, що саме по собі не є підставою для визнання укладеного у такому стані договору недійсним з підстав, передбачених ч. 1 ст. 225 ЦК України.

Такі висновки суду є правильними, відповідають нормам матеріального та процесуального права.

Так, за ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Аналогічним чином питання обов'язків доказування і подання доказів регулює ст. 60 ЦПК України, за якою кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

За ст. 11 ЦПК України про диспозитивність цивільного судочинства, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Виходячи з цих положень закону, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, надавши докази відповідно до вимог ст.ст. 57-60 ЦПК України.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_3 про те, що суд не розглянув її позов про визнання недійсним договору купівлі-продажу з підстав, передбачених ст. 230 ЦК України як такий, що вчинений під впливом обману, ст. 231 ЦК України, який вчинено під впливом насильства, а також безгрошовості договору спростовані під час апеляційного розгляду справи.

Суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що при викладенні обставин на обґрунтування позовних вимог ОСОБА_3 як підставу позовних вимог зазначала наявність в неї психічного захворювання, яке не дозволяло їй в момент укладення спірного правочину розуміти значення своїх дій та керувати ними, з чим вона пов'язує всі події пов'язані з укладенням спірного правочину (т. 1, а.с. 3-7).

Щодо позову ОСОБА_3 до ОСОБА_4, треті особи - приватний нотаріус Енергодарського міського нотаріального округу Запорізької області Сіра І.Є., ЗАТ "ОТП Банк", про визнання недійсним договору купівлі-продажу від 04.07.2008 року квартири АДРЕСА_1, з підстав укладення його під впливом обману (справа № 0807/2337/12), то ухвалою Енергодарського міського суду Запорізької області від 17 жовтня 2012р. провадження у вказаній справі було закрито у зв'язку з відмовою позивача від позову (т. 2, а.с. 156, т. 4, а.с. 169, т. 5, а.с. 34). Ухвала набрала законної сили 23.10.2012р.

Доводи ОСОБА_3 в апеляційній скарзі про недоведеність отримання нею грошей за договором купівлі-продажу від 04.07.2008 року спростовуються матеріалами справи, а посилання на покази свідків не можуть бути прийняті до уваги, оскільки не є допустимими доказами.

Докази, які можуть підтверджувати виконання зобов'язання, передбачені в ст. 545 ЦК України.

Відповідно до ч. 2 ст. 59 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Як зазначалося вище, продаж квартири вчинено за 388 000 грн. Отримання ОСОБА_3 121 250 грн. підтверджується договором, в п. 2.1 якого зазначено про отримання вказаної суми до підписання договору. Повний розрахунок проведено після укладення договору і це підтверджується нотаріально посвідченою заявою про отримання ОСОБА_3 від ОСОБА_4 266 750 грн. (т. 1, а.с. 8-10, 11).

З огляду на зазначене, пояснення позивача, покази свідків у спростування факту розрахунку продавця з покупцем є недопустимим доказом.

Також, ухвалою Енергодарського міського суду Запорізької області від 12 січня 2015р. відмовлено у прийнятті уточненого позову ОСОБА_3 до ОСОБА_4, треті особи - приватний нотаріус Енергодарського міського нотаріального округу Запорізької області Сіра І.Є., ПАТ "ОТП Банк", КП "Енергодарське бюро технічної інвентаризації", про визнання договору купівлі-продажу недійсним (т. 5, а.с. 27).

Суд дійшов правильного висновку, що вказаний уточнений позов був поданий з порушенням вимог ч. 2 ст. 31 ЦПК України.

Так, предмет позову - це частина позову, яка становить матеріально-правову вимогу позивача до відповідача, щодо якої суд повинен ухвалити рішення. Ця вимога повинна мати правовий характер, тобто бути врегульованою нормами матеріального права, а також підпадати під цивільну юрисдикцію.

Позивач має право до початку розгляду судом справи по суті шляхом подання письмової заяви змінити предмет позову (ч. 2 ст. 31 ЦПК). Зміна предмета позову може означати заміну однієї матеріально-правової вимоги позивача до відповідача або доповнення позивачем первісних вимог новими. Таке право позивача забезпечує швидкість і оперативність розгляду справи. Однак зміна предмета позову можлива лише до початку розгляду судом справи по суті та в межах спірних правовідносин. У випадку, коли нова вимога позивача виходить за межі спірних правовідносин, позивач зобов'язаний пред'явити новий позов.

Підстава позову - це частина позову, яка відображає обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги (п. 5 ч. 2 ст. 119 ЦПК) і докази, що підтверджують кожну обставину, а також наявність підстав для звільнення від доказування (п. 6 ч. 2 ст. 119 ЦПК).

У поданій 12.01.2015 року в порядку ч. 2 ст. 31 ЦПК України заяві про уточнення позовних вимог ОСОБА_3 на вирішення суду додатково поставила вимогу про визнання недійсною заяви про отримання нею коштів в сумі 266 750 грн., що еквівалентно 55 000 доларів США, та просила визнати недійсним спірний договір, як з підстав, передбачених ч. 1 ст. 225 ЦК України, так ще й з підстав "вчинення правочину під впливом обману та погроз застосування насильства; безгрошовість правочину" (т. 5, а.с. 55-58).

Вищевказані вимоги змінюють предмет та підстави позову, подані після початку розгляду судом справи по суті, тому суд обґрунтовано повернув заяву про уточнення позовних вимог як подану з порушенням вимог ст. 31 ЦПК України.

Доводи ОСОБА_3 про те, що Енергодарським МВ ГУ МВС України розпочате досудове розслідування у кримінальному провадженні за фактом шахрайства не ставлять під сумнів правильність висновків суду. При перевірці законності рішення суду першої інстанції апеляційний суд має виходити з предмету і підстав позову та обставин, які існували на момент ухвалення рішення.

Доводи апеляційної скарги про невірне дослідження і оцінку доказів спростовані під час апеляційного розгляду справи.

Інші доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, оскільки є повторенням обставин, якими позивач обґрунтовувала свої позовні вимоги, всебічна оцінка яким була дана судом першої інстанції, і зводяться лише до особистої незгоди з висновками суду щодо їх оцінки.

Докази та обставини, на які посилається позивач в апеляційній скарзі, були предметом дослідження суду першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом були дотримані норми матеріального і процесуального права.

За таких обставин колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає обставинам справи, ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасоване з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313 - 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Енергодарського міського суду Запорізької області від 17 січня 2015 року по цій справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня проголошення.

Головуючий:

Судді: