Справа № 357/9229/15-ц
У Х В А Л А

"01" липня 2015 р. cуддя Білоцерківського міськрайонного суду Київської області Дмитренко А. М. , розглянувши позовну заяву ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» про захист прав споживача шляхом визнання дій неправомірними, визнання правочину з реалізації заставного майна недійсним,-

В С ТА Н О В И В :

Позивач звернувся до суду з вказаним позовом мотивуючи тим, що 24.09.2007 року між ним та відповідачем укладено кредитний договір, за умовами якого позичальнику надано кредит на споживчі цілі у розмірі 48914,80 грн. з розрахунку 0,75 % на місяць на строк до 23.09.2014 року, одночасно 24.09.2007 року між банком та позичальником укладено договір застави рухомого майна, за умовами якого в забезпечення виконання зобов»язань по кредитному договору заставодавець передав в заставу наступне майно: автомобіль ВАЗ 207 року випуску д.н.з. НОМЕР_1, транспортний засіб зареєстровано на ОСОБА_1 11.06.2012 року за актом приймання-передачі даний транспортний засіб переданий уповноваженому представнику банку, а 11.08.2014 року між банком та покупцем ОСОБА_2 складений акт приймання передачі вказаного автотранспортного засобу, від реалізації якого отримано грошові кошти в розмірі 13122,00 грн., які зараховано до установи банку. Позивач вважає, що порядок укладення правочину по реалізації предмету застави не відповідає вимогам законодавства, а тому позивач просить суд визнати неправомірними дії відповідача по визначенню вартості автотранспортного засобу ВАЗ 07 року випуску д.н.з. НОМЕР_2, дії по підготовці автотранспортного засобу до продажу, приховування інформації щодо умов, строків та порядку продажу цього автотранспортного засобу, та по усуненню позивача від можливості реалізувати свій обов»язок, встановлений в п.17.11.Договору щодо пошуку покупців та реалізації предмету застави за ціною, яка б покрила всі зобов»язання по кредиту; визнати правочин з купівлі-продажу автотранспортного засобу ВАЗ 07 року випуску д.н.з. НОМЕР_2 недійсним.

Позивач звертається з даним позовом до Білоцерківського міськрайонного суду Київської області, посилаючись на положення Закону України «Про захист прав споживачів».

Відповідно до п.5 ст.110 ЦПК України позови про захист прав споживача можуть пред»являтися також за зареєстрованим місцем проживання чи перебування споживача або за місцем заподіяння шкоди чи виконання договору.

Застосування Закону України «Про захист прав споживачів» можливе при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин щодо споживчого кредитування.

Згідно з приписами п.п.22, 23 ст.1 зазначеного Закону споживчий кредит-кошти, що надаються кредитодавцем споживачеві на придбання продукції.

Споживач фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов»язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов»язків найманого працівника.

Так, в ст.11 Закону «Про захист прав споживачів» передбачено вимоги, яких необхідно дотримуватися при укладенні договорів про надання споживчого кредиту; врегульовано питання щодо відомостей, які кредитодавець має повідомити споживачеві до укладення договору споживчого кредиту; визначено права споживача, які можливо реалізувати під час виконання договору споживчого кредиту, зокрема, це право споживача відкликати згоду на укладення договору про надання споживчого кредиту, не бути примушеним під час виконання договору сплачувати платежі, встановлені на незаконних засадах, достроково повернути споживчий кредит, не бути примушеним достроково повернути суму споживчого кредиту у разі незначних порушень договору, бути захищеним від суспільного поширення інформації про несплату боргу тощо.

В рішенні Конституційного Суду України від 10.11.2011 року № 15-рп/2011 встановлено, що дія положень п.п.22, 23 статті 1, статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником /споживачем/ за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору.

Звертаючись до суду з позовом, позивач фактично оскаржує дії кредитодавця щодо реалізації предмету застави, а також просить визнати недійсним договір купівлі-продажу автотранспортного засобу предмету застави.

Ці правовідносини не врегульовано ст.ст.1,11 Закону України «Про захист прав споживачів», дія яких поширюється на правовідносини споживчого кредитування.

Тобто, до даного спору підлягає застосування не Закон України «Про захист прав споживачів», а спеціальне законодавство.

Відповідно до ч.2 ст.109 ЦПК України позови до юридичних осіб пред»являються в суд за їхнім місцезнаходженням.

Для даної категорії справ не передбачено виключної або альтернативної підсудності.

Сам позивач в позовній заяів вказує адресу місцезнаходження юридичної особи: м. Дніпропетровськ, вул. Набережна Перемоги,50.

А тому ця справа не підсудна Білоцерківському міськрайонному суду Київської області.

Згідно ст.115 ЦПК України якщо суддя, вирішуючи питання про відкриття провадження у справі, встановить, що справа не підсудна цьому суду, заява повертається позивачеві для подання до належного суду, про що постановляється ухвала. Ухвала суду разом із заявою та всіма додатками до неї надсилається позивачеві.

За п.4 ч.3 ст.121 ЦПК України заява повертається у випадках, коли справа не підсудна цьому суду.

А тому враховуючи наведене та керуючись ст.ст.109, 115, 121 ЦПК України, -

У Х В А Л И В :

Позовну заяву ОСОБА_1 повернути позивачу разом з доданими до неї документами в звязку з непідсудністю справи Білоцерківському міськрайонному суду Київської області.

Ухвала може бути оскаржена до апеляційного суду Київської області через Білоцерківський міськрайонний суд протягом пяти днів з дня отримання копії ухвали.

Суддя ОСОБА_3