АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Апеляційне провадження Головуючий у 1 інстанції Миколаєць І.Ю.
№22-ц/796/6634/2015 Доповідач Борисова О.В.
м. Київ
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 липня 2015 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва в складі:
головуючого судді: Борисової О.В.
суддів: Саліхова В.В., Гаращенка Д.Р.

при секретарі: Кутц А.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою представника позивача Автогосподарства ГУ МВС України в м. Києві Глушко Катерини Сергіївни на рішення Святошинського районного суду м. Києва від 19 березня 2015 року по справі за позовом Автогосподарства ГУ МВС України в м. Києві до ОСОБА_1 про відшкодування шкоди,-

В С Т А Н О В И Л А:
У листопаді 2010 року позивач звернувся до Святошинського районного суду м. Києва з позовом до ОСОБА_1 про відшкодування шкоди заподіяної внаслідок дорожньо-транспортної пригоди в сумі 83813,54 грн.
Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 19 березня 2015 року у задоволенні вимог Автогосподарства при ГУМВС України в м. Києві до ОСОБА_1 про відшкодування шкоди відмовлено.
Не погодившись з рішенням суду першої інстанції представник позивача Автогосподарства ГУ МВС України в м. Києві Глушко К.С. подала апеляційну скаргу в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким позов задовольнити.

Посилається на те, що надані відповідачем видаткові накладні не є належними та допустимими доказами на підтвердження виконання відповідачем оплати товару, оскільки не відповідають ст.9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», графа «отримав» містить підпис, який не дає можливості ідентифікувати особу, яка брала участь у господарській операції, а довіреність на отримання товару іншої особи відсутня, крім того деякі видаткові накладні не підписані, що взагалі виключає факт здійснення даної господарської операції.

Зазначає, що висновок автотоварознавчого дослідження від 10 квітня 2010 року №313-4 є належним та допустимим доказом для визначення матеріального збитку.

Вказує, що судом першої інстанції невірно застосовано норми п.п. 17-23 «Положення про матеріальну відповідальність військовослужбовців за шкоду, заподіяну державі», посилаючись на те, що у разі виявлення факту матеріальної шкоди командир (начальник) призначає розслідування для встановлення причин виникнення шкоди.

Також зазначає, що рахунок фактура від 30 березня 2010 року №183 не є підтвердженням відшкодування збитків, оскільки не відповідає ознакам первинного документа, а носить лише інформаційний характер.

В судовому засіданні апеляційного суду представник позивача апеляційну скаргу підтримала та просила її задовольнити.

Представник відповідача апеляційну скаргу не підтримав та просив відмовити в її задоволенні.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які з`явились в судове засідання, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Статтею 213 ЦПК України передбачено, що рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішенням, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Таким вимогам рішення суду першої інстанції не відповідає.

Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції виходив з того, що відповідачу було передано автомобіль у неробочому стані, останній за свої кошти відновив автомобіль про що надав суду видаткові накладні, крім того в матеріалах справи відсутні документи щодо проведення розслідування для встановлення причин виникнення шкоди, її розміру та винних осіб.

Колегія суддів не погоджується з таким висновком суду першої інстанції виходячи з наступного.

Судом встановлено, що згідно з свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_1 власником автомобіля «Фольксваген-Бора», державний номер НОМЕР_2 , 2004 року випуску є Автогосподарство ГУМВС України в м. Києві.
12 жовтня 2005 року згідно наказу ГУ № 567 зазначений автомобіль введений в експлуатацію до підрозділу УБОЗ та до моменту ДТП використовувався лише співробітниками УБОЗ.
Згідно акту введення в експлуатацію даний автомобіль переданий до УБОЗ в справному стані.
09 червня 2009 року ОСОБА_1 звернувся з рапортом до керівництва УБОЗ з проханням закріпити за ним транспортний засіб «Фольксваген-Бора», державний номер НОМЕР_2 .
11 червня 2009 року між позивачем та відповідачем було укладено договір про індивідуальну повну матеріальну відповідальність, відповідно до умов якого останній прийняв на себе повну матеріальну відповідальність за безпеку збереження довіреного йому автомобіля «Фольксваген-Бора», державний номер НОМЕР_2 .
Відповідно до п.5.1.3 та п.5.1.4. Настанови ТО-1 та ТО-2 виконуються через визначені пробіги. ТО-1 включає загальні контрольно-діагностичні роботи по визначенню технічного стану вузлів і деталей, кріпильні, змащувальні, регулювальні, електротехнічні та інші роботи. ТО-2 включає роботи що виконуються при ТО-1, повний обсяг контрольно-діагностичних робіт по визначенню технічного стану складових частин транспортних засобів, їх систем і спеціального обладнання, кріпильні, змащувальні, регулювальні, електротехнічні та інші роботи.
Як вбачається з дорожнього листа № 014948 на грудень 2009 року останнє проходження ТО-1 та ТО-2 відбулось 09 грудня 2009 року та протягом грудня водій прийняв справний автомобіль.
З постанови Святошинського районного суду м. Києва від 29 грудня 2009 року вбачається, що ОСОБА_1 13 грудня 2009 року о 00 год. 40 хв. керував автомобілем «Фольксваген-Бора», державний номер НОМЕР_2 з ознаками алкогольного сп`яніння на перехресті вул. Картвелішвілі - пр-т Л. Курбаса в м. Києві, не врахував дорожню обстановку, не вибрав безпечну швидкість руху внаслідок чого здійснив наїзд на бордюрний камінь, що призвело до пошкодження зазначеного транспортного засобу, чим порушив вимоги пп. 2.9, 12.1 Правил дорожнього руху. Вина ОСОБА_1 в повному обсязі підтверджується зібраними в справі доказами в їх сукупності та співставленні.
Вказаною постановою суду ОСОБА_1 притягнуто до адміністративної відповідальності за правопорушення передбачені ст.124, ч.1 ст.130 КУпАП та накладено адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі 150 неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що становить 2550 грн.
Відповідно до п.4 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01 березня 2013 року №4 «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» розглядаючи позови про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, суди повинні мати на увазі, що відповідно до статей 1166, 1187 ЦК шкода, завдана особі чи майну фізичної або юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її завдала. Обов`язок відшкодувати завдану шкоду виникає у її завдавача за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, незалежно від наявності вини.
У день скоєння дорожно-транспортної пригоди ОСОБА_1 перебував на посаді оперуповноваженого відділу боротьби з міжнародними організованими групами і злочинними організаціями управління по боротьбі з організованою злочинністю ГУ МВС України в м. Києві та керував автомобілем «Фольксваген-Бора», державний номер НОМЕР_2 на підставі дорожнього листа № 014948 та наказу начальника Автогосподарства ГУМВС України в м. Києві від 11 червня 2009 року № 71 про закріплення за ним службового автомобіля.
Постановою Верховної Ради України від 23 червня 1995 року №243/95-ВР затверджено Положення про матеріальну відповідальність військовослужбовців за шкоду, заподіяну державі.
Це Положення визначає підстави і порядок притягнення до матеріальної відповідальності військовослужбовців і призваних на збори військовозобов`язаних, винних у заподіянні шкоди державі під час виконання ними службових обов`язків, передбачених актами законодавства, військовими статутами, порадниками, інструкціями та іншими нормативними актами.
За шкоду, заподіяну державі не під час виконання службових обов`язків, зазначені особи несуть матеріальну відповідальність у порядку, передбаченому цивільним законодавством України.
Дія цього Положення поширюється також на осіб рядового та начальницького складу Міністерства внутрішніх справ України.
За правилом п.13 вищевказаного Положення військовослужбовці і призвані на збори військовозобов`язані несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини державі, зокрема у разі заподіяння шкоди особою, яка перебувала у нетверезому стані.
Пунктом 17 Положення встановлено, що командири підрозділів та інші посадові особи про наявні факти заподіяння матеріальної шкоди зобов`язані негайно подати рапорт командиру (начальнику) військової частини.

У разі виявлення факту заподіяння матеріальної шкоди командир (начальник) військової частини призначає розслідування для встановлення причин виникнення шкоди, її розміру та винних осіб.

Розслідування має бути завершено протягом одного місяця з дня виявлення шкоди. У необхідних випадках цей термін може бути продовжено вищим за підлеглістю командиром (начальником), але не більш як на один місяць.

Розслідування не проводиться, якщо причини, розмір шкоди та винних осіб встановлено в ході ревізії (перевірки), інвентаризації, дізнання, попереднього слідства або судом.

За висновками ревізії (перевірки), інвентаризації, органу дізнання, попереднього слідства або суду командир (начальник) військової частини в п`ятиденний термін з дня одержання такого висновку видає наказ про стягнення з винної особи відповідної суми.

Вину відповідача у скоєнні ДТП та пошкодженні автомобіля встановлено постановою Святошинського районного суду м. Києва від 29 грудня 2009 року.
Як вбачається з матеріалів справи наступного дня після скоєння відповідачем дорожно-транспортної пригоди 14 грудня 2009 року наказом №1178о/с ОСОБА_1 звільнено із займаної посади за власним бажанням, а тому висновок суду першої інстанції про відмову в позові, оскільки в матеріалах справи відсутні документи щодо проведення розслідування для встановлення причин виникнення шкоди, її розміру та винних осіб є помилковим.
Враховуючи викладене колегія суддів приходить до висновку, що вина відповідача у заподіяні шкоди позивачу встановлена судовим рішенням, яке набрало законної сили, а тому за правилами ст.1166 ЦК України та п.13 Положень про матеріальну відповідальність військовослужбовців за шкоду, заподіяну державі підлягає відшкодуванню.
Разом з тим колегія суддів вважає, що позовні вимоги про відшкодування матеріальних збитків підлягають частковому задоволенню виходячи з наступного.
Як вбачається з висновку автотоварознавчого дослідження від 10 квітня 2010 року № 313-4, проведеного Бюро експертиз та оцінки майна «Бюмекс», вартість відновлювального ремонту транспортного засобу, станом на 10 квітня 2010 року, складає 108050,56 грн. та перевищує ринкову вартість транспортного засобу визначену в розмірі 82315,39 грн., а тому відновлення автомобіля «Фольксваген-Бора», державний номер НОМЕР_2 , економічно не доцільне. Розмір матеріального збитку становить 82 315,39 грн., що є ринковою вартістю транспортного засобу на момент його дослідження.
Також позивачем були оплачені послуги експерта в розмірі 550 грн.
Згідно рахунку-фактури від 30 березня 2010 року № 183 ОСОБА_1 відшкодував Автогосподарству при ГУ МВС України в м. Києві матеріальні збитки в розмірі 3300 грн.
Згідно з п.15 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01 березня 2013 року №4 «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» ремонт вважається економічно необґрунтованим, якщо передбачені згідно з експертизою, проведеною відповідно до вимог законодавства, витрати на ремонт транспортного засобу перевищують вартість транспортного засобу до дорожньо-транспортної пригоди.
У разі якщо власник транспортного засобу не згоден із визнанням транспортного засобу фізично знищеним, йому відшкодовується різниця між вартістю транспортного засобу до та після дорожньо-транспортної пригоди, а також витрати з евакуації транспортного засобу з місця цієї пригоди.
Пунктом 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 березня 1992 року № 6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» встановлено, що коли відшкодування шкоди в натурі неможливе, потерпілому відшкодовуються в повному обсязі збитки відповідно до реальної вартості на час розгляду справи втраченого майна, робіт, які необхідно провести, щоб виправити пошкоджену річ, усунути інші негативні наслідки неправомірних дій заподіювача шкоди.
За змістом п.14 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01 березня 2013 року №4 «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» ухвалюючи рішення про стягнення на користь потерпілого відшкодування вартості майна, що не може використовуватись за призначенням, але має певну цінність, суд з урахуванням принципу диспозитивності, тобто за заявою заподіювача шкоди, одночасно повинен вирішити питання про передачу цього майна після відшкодування збитків особі, відповідальній за шкоду.
Як зазначено в п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року № 2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» розглядаючи і вирішуючи цивільні справи на засадах змагальності та диспозитивності, суди відповідно до положень статей 10, 11 ЦПК повинні роз`яснювати особам, які беруть у ній участь, їх права та обов`язки, попереджувати про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяти здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.
Колегією суддів сторонам роз`яснювались їх права та обов`язки, а також обговорювалось питання щодо можливості проведення експертизи залишкової вартості автомобіля та вирішення питання щодо передачі майна після відшкодування шкоди.
Представники сторін зазначили про відсутність клопотань щодо призначення експертизи для визначення залишкової вартості автомобіля, запчастин та агрегатів.
Представник відповідача пояснив, що ними не буде заявлятись клопотання про призначення автотоварознавчої експертизи для визначення розміру шкоди та ними не подається заява про передачу майна після відшкодування збитків.
Колегія суддів також не приймає до уваги надані відповідачем видаткові накладні на придбання запчастин для ремонту автомобіля після ДТП, оскільки в матеріалах справи відсутні докази передачі таких запчастин позивачу.
На підставі вищевикладеного колегія суддів дійшла висновку, що з урахуванням добровільно сплаченої відповідачем суми коштів в розмірі 3300 грн. стягненню з останнього на користь позивача підлягає матеріальна шкода в розмірі 82315,39 3300 +550 = 80513,54 грн.
На основі повно та всебічно з`ясованих обставин, на які посилаються сторони, як на підставу своїх вимог та заперечень підтверджених доказами, перевірених в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, а також достатність, взаємозв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, колегія суддів приходить до висновку про скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення про часткове задоволення позову та стягнення з відповідача на користь позивача матеріальної шкоди в розмірі 80513,54 грн.
В решті позову відмовити.
Відповідно до ст. 88 ЦПК України колегія суддів вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача 805,13 грн. судових витрат.
Керуючись ст.ст.218, 303, 304, 307, 309, 313, 314, 316, 317 ЦПК України, колегія суддів,-
В И Р І Ш И Л А:
Апеляційну скаргу представника позивача Автогосподарства ГУ МВС України в м. Києві Глушко Катерини Сергіївни задовольнити частково.
Рішення Святошинського районного суду м. Києва від 19 березня 2015 року скасувати та ухвалити нове рішення наступного змісту.
Позов Автогосподарства ГУ МВС України в м. Києві до ОСОБА_1 про відшкодування шкоди задовольнити частково.
Стягнути з ОСОБА_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_3 , на користь Автогосподарства ГУ МВС України в м. Києві на відшкодування матеріальної шкоди 80513 грн. 54 коп. та судовий збір в сумі 805 грн. 13 коп.
В решті позову відмовити.
Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення, однак може бути оскаржене до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий:

Судді: