Справа № 308/9169/14-ц
У Х В А Л А

Іменем України

17 липня 2015 року м. Ужгород

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Закарпатської області в складі

головуючого судді КОНДОРА Р.Ю.

суддів КЕМІНЯ М.П., ДЖУГИ С.Д.

при секретарі МАРИНЕЦЬ Д.М.

за участю сторін розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Ужгороді цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства «Закарпатгаз» про визнання звільнення незаконним, зміну формулювання і дати звільнення та відшкодування моральної шкоди, за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Ужгородського міськрайонного суду від 19 травня 2015 р., -

в с т а н о в и л а :

ОСОБА_2 16.07.2014 звернувся до суду з позовом до ПАТ «Закарпатгаз» про визнання звільнення незаконним, зміну формулювання і дати звільнення та відшкодування моральної шкоди мотивуючи наступним.

Наказом від 12.11.2013 № 412/П позивач був прийнятий на роботу до ПАТ «Закарпатгаз» на посаду майстра. 09.05.2014 позивача було призначено головою дільничної виборчої комісії № 210610 по виборах Президента України, свої повноваження в комісії він здійснював на постійній платній основі. Роботодавець був обізнаний з цією обставиною і 13.05.2014 видав наказ № 57-П про увільнення позивача від роботи для виконання громадських обов'язків. Проте, в той же день, 13.05.2014, відповідач видав наказ № 50/П про звільнення позивача з роботи на підставі ст. 36 ч. 1 п. 2 КЗпП України у зв'язку із закінченням строку трудового договору, а текст наказу був підготовлений ще 30.04.2014. Дії роботодавця незаконні.

Так, трудові відносини позивача регулюються Указом Президії Верховної Ради СРСР від 24.09.1974 «Про умови праці тимчасових робітників і службовців», відповідно до якого позивач був тимчасовим працівником і оскільки трудовий договір, що був з ним укладений, тривав понад чотири місяці, його на підставі ст. 39-1 КЗпП України слід вважати безстроковим.

Позивача було прийнято на роботу без зазначення строку перебування на посаді і застосування до звільнення положень ст. 36 ч. 1 п. 2 КЗпП України неправомірне.

З документами щодо повернення на роботу працівника ОСОБА_3, у зв'язку з чим було проведено звільнення, позивача не було ознайомлено.

Звільнення усно було мотивовано позивачу його заявою про прийом на роботу із зазначенням строку роботи до 13.05.2014, однак, цю заяву позивач писав під тиском і вважає її недійсною, а правовою підставою для прийняття його на роботу вважає не заяву, а наказ, в якому немає вказівки на конкретні строки роботи.

07.06.2014 повноваження позивача як голови ДВК № 210610 були припинені і він, оскільки керівник підприємства ухилявся від зустрічі, рекомендованим листом звернувся 11.06.2014 до керівника з проханням хоча б видати наказ, яким звільнити позивача з роботи з 06.06.2014 за згодою сторін, визнавши попередній запис у трудовій книжці недійсним та змінивши дату звільнення. Це було необхідно для отримання допомоги по безробіттю. Лише 24.06.2014 позивач отримав відповідь роботодавця про те, що трудовий договір був строковим, а положення ст. 29 ч. 4 Закону України «Про вибори Президента України» не зобов'язують роботодавця продовжувати трудові відносини з працівником, трудовий договір з яким закінчився в період виконання останнім повноважень голови ДВК.

Незаконно звільнивши позивача з роботи, відмовившись змінити формулювання і дату звільнення, порушивши норми ст. 119 ч. 1 КЗпП України, ст. 29 ч. 4, ст. 40 Закону України «Про вибори Президента України», унеможлививши його облік як безробітного та отримання відповідної соціальної допомоги, позбавивши позивача засобів до існування, роботодавець спричинив йому незручності в житті, змусив позичати кошти, докладати зусиль для організації життя, завдав душевних страждань, чим заподіяв моральної шкоди, компенсація якої, з урахуванням збільшення позовних вимог в цій частині з огляду на тривалість страждань та знецінення національної валюти, оцінюється в 15000,00 грн.

Посилаючись на ці обставини, окрім наведених вище, також на норми ст.ст. 232, 233, 235, 237-1 КЗпП України, позивач просив: поновити йому строк на звернення з позовом; визнати звільнення його з роботи незаконним; визнати формулювання і дату звільнення за ст. 36 ч. 1 п. 2 КЗпП України з 13.05.2014 «у зв'язку з закінченням строкового трудового договору» невірними; змінити формулювання і дату звільнення, вказавши їх «за згодою сторін по п. 1 ст. 36 КЗпП України з 9 червня 2014 року»; стягнути на його користь з відповідача 15000,00 грн у рахунок відшкодування моральної шкоди.

Рішенням Ужгородського міськрайонного суду від 19.05.2015 у позові відмовлено.

Позивач ставить в апеляції питання про скасування рішення суду як ухваленого з порушенням норм матеріального та процесуального права. Посилається на обставини, якими мотивувався позов, крім того, зазначає, що суд безпідставно не прийняв до розгляду його заяву про зміну предмета позову та відмовив у його законному праві в поновленні на роботі, порушив процесуальні права позивача.

На думку позивача, суд дійшов необґрунтованого висновку про відсутність поважних причин для пропуску строку звернення з позовом, оскільки такі причини були і полягали у виконанні позивачем обов'язків голови ДВК та в ухиленні керівника підприємства прийняти його для врегулювання питання, а вважаючи строк пропущеним, суду слід було застосувати норми ст. 72 ЦПК України, чого той не зробив. Суд невірно вважав, що мав місце строковий трудовий договір, не дав оцінки неправомірним діям відповідача при прийнятті позивача на роботу, не звернув уваги на неналежне оформлення роботодавцем документів, зокрема, наказу про прийом на роботу позивача, на невиплату позивачу як тимчасовому працівнику вихідної допомоги при звільненні. Не були враховані й особливості трудових відносин позивача у зв'язку з роботою в ДВК, згідно з якими на період виконання обов'язків голови ДВК позивачу гарантувалося збереження місця роботи. Неправильно, на думку апелянта, складені й документи щодо відновлення роботи на посаді ОСОБА_3

Апелянт просив скасувати рішення суду та ухвалити нове відповідно до тих вимог, які були зазначені в заяві про зміну предмета позову, а саме: визнати звільнення позивача незаконним та скасувати наказ від 30.04.2014 № 50/П про припинення трудового договору; поновити позивача на посаді майстра служби з експлуатації газопроводів, ГРП, ШРП ПАТ «Закарпатгаз»; стягнути на користь позивача з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу, а також стягнути на його користь з відповідача 15000,00 грн у рахунок відшкодування моральної шкоди.

Заслухавши доповідь судді, пояснення позивача ОСОБА_2, який апеляцію підтримав, представника відповідача Попович А.А., яка апеляцію не визнала, обговоривши доводи сторін, дослідивши матеріали справи, суд приходить до такого.

Встановлено, що ОСОБА_2 08.11.2013 подав керівнику ПАТ «Закарпатгаз» заяву, якою просив прийняти його на посаду майстра служби з експлуатації газопроводів, ГРП, ШРП «тимчасово на час відпустки основного працівника до 13 травня 2014 р. з оплатою праці згідно штатного розпису» (а.с. 21). На підставі наказу по ПАТ «Закарпатгаз» від 12.11.2013 № 412/П позивач був прийнятий з цього дня на посаду майстра служби з експлуатації газопроводів, ГРП, ШРП, згідно із заповненими реквізитами наказу: працівник був прийнятий на основне місце роботи; на період відсутності основного працівника ОСОБА_3 до його фактичного повернення на посаду; був установлений строк випробування у два місяці - по 13.01.2014; працівник власноручним підписом виявив свою згоду умовами роботи, пройшов інструктаж з охорони праці (а.с. 22). Позивач фактично приступив до роботи, одержував зарплату за посадою, що підтверджується записами в трудовій книжці (а.с. 24), даними про оплату праці (а.с. 74), іншими матеріалами справи та визнано сторонами. Доказів написання заяви про прийом на роботу під тиском, примусом, доказів оспорювання працівником законності наказу про прийняття на роботу в справі немає.

Таким чином, за змістом положень КЗпП України щодо: трудового договору як угоди між працівником і роботодавцем, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, а роботодавець зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати належні умови праці (ст. 21 ч. 1); кваліфікації трудового договору як укладеного на визначений строк, встановлений за погодженням сторін (строкового трудового договору) (ст. 23 ч. 1 п. 2, ч. 2); письмової форми трудового договору (ст. 24 ч.ч. 1, 3), укладення трудового договору передбачає чітку фіксацію волевиявлення сторін та вид трудового договору стосовно строку, а між сторонами в належній формі був укладений строковий трудовий договір, що ґрунтується на добровільному, вільному волевиявленні сторін, на підставі якого між сторонами виникли та реалізувалися взаємні права та обов'язки у сфері трудових відносин.

Міркування позивача про те, що підставою для виникнення трудових правовідносин був лише наказ про прийняття на роботу, без урахування заяви, не ґрунтуються на законі та суперечать суті й характеру цих правовідносин, у яких особа, яка бажала отримати роботу, проявила ініціативу, подала роботодавцю відповідну заяву, а роботодавець на підставі цієї заяви видав наказ про прийняття на роботу. Заява та наказ нерозривно пов'язані між собою як елементи письмової форми укладеного сторонами трудового договору, ці документи з огляду на їх зміст, реквізити містять чіткі ознаки, що кваліфікують укладений трудовий договір як строковий.

Указом Президії Верховної Ради СРСР від 24.09.1974 «Про умови праці тимчасових робітників і службовців» визначено, що тимчасовими робітниками і службовцями вважаються робітники і службовці, прийняті на роботу на строк до двох місяців, а для заміщення тимчасово відсутніх працівників, за якими зберігається їх місце роботи (посада), - до чотирьох місяців (п. 1); при прийманні на роботу тимчасовими робітниками і службовцями випробування з метою перевірки відповідності робітника або службовця доручуваній йому роботі не встановлюється (п. 4). Оскільки трудовий договір сторони уклали на інших, ніж визначені цим Указом, умовах і не керувалися ним при врегулюванні трудових правовідносин (прийняття на посаду за основним місцем роботи, на погоджений сторонами строк, з випробувальним строком і на період понад чотири місяці), позивач необґрунтовано вважав себе тимчасовим працівником у розумінні Указу, який не регулює спірні правовідносини сторін у справі, тож не може йтися і про виплату вихідної допомоги, яка у певних випадках передбачалася Указом (п. 7).

30.04.2014 роботодавець видав наказ № 50/П про припинення трудового договору з ОСОБА_2 (звільнення) з 13.05.2014 у зв'язку із закінченням терміну строкового трудового договору, п. 2 ст. 36 КЗпП України (а.с. 23). Рекомендованими листами з повідомленням про вручення від 30.04.2014, одержаними позивачем 03.05.2014, роботодавець повідомив працівника про закінчення 13.05.2014 строку трудового договору та просив з'явитися до відділу кадрів для ознайомлення з наказом (а.с. 56-58). Актом від 05.05.2014, підписаним чотирма службовими особами ПАТ «Закарпатгаз», стверджується факт ознайомлення ОСОБА_2 з наказом про звільнення з 13.05.2014 і відмови від підпису про ознайомлення з наказом (а.с. 59).

Як випливає з постанови Окружної виборчої комісії з виборів Президента України територіального виборчого округу № 69 Закарпатської області від 09.05.2014 № 9, з постанови Дільничної виборчої комісії з виборів Президента України виборчої дільниці № 610 територіального виборчого округу № 69 Закарпатської області від 12.05.2014 № 1, протокольного рішення Окружної виборчої комісії від 07.06.2014 № 2, ОСОБА_2 з 12.05.2014 як голова ДВК № 210610 виконував свої повноваження на платній основі відповідно до ст. 29 ч. 4, ст. 40 Закону України «Про вибори Президента України» (Закон № 474-XIV) до припинення цих повноважень з 07.06.2014 (а.с. 5-8, 10).

13.05.2014 ОСОБА_2 подав за місцем роботи заяву, якою просив тимчасово звільнити його від виконання службових обов'язків з 13.05.2014 у зв'язку з виконанням обов'язків голови дільничної виборчої комісії (а.с. 52). 13.05.2014 роботодавець видав наказ № 57-П, яким увільнив ОСОБА_2 від виконання службових обов'язків 13.05.2014 у зв'язку з виконанням ним повноважень голови ДВК із збереженням місця роботи, без збереження заробітної плати (а.с. 9). ОСОБА_2 зробив на наказі запис, датований 16.05.2014, про незгоду, вважаючи, що в цьому наказі повинно бути зазначено, на який період особа звільняється від виконання трудових обов'язків, а саме - до відповідного рішення ОВК.

13.05.2014 ОСОБА_3 подав роботодавцю заяву про переведення його на посаду майстра служби з експлуатації газопроводів, ГРП, ШРП з 14.05.2014 у зв'язку із закінченням строку, встановленого рішенням суду, наказом від 13.05.2015 № 58-П переведено ОСОБА_3 з 14.05.2014 на зазначену посаду з посади слюсаря 6 розряду цієї служби у зв'язку з закінченням терміну вироку суду, яким йому було заборонено обіймати посади, пов'язані з організаційно-розпорядчими та адміністративно-господарськими функціями, ОСОБА_3 працює на посаді майстра (а.с. 41-44).

Актами від 13.05.2014, підписаними чотирма службовими особами ПАТ «Закарпатгаз», стверджуються факти: ознайомлення ОСОБА_2 з наказом про звільнення з 13.05.2014 і відмови від підпису про ознайомлення з наказом (а.с. 60); пропозиції ОСОБА_2 отримати трудову книжку та відмови останнього одержати її через незгоду з датою звільнення та записом у трудовій книжці (а.с. 61).

Актом від 16.05.2014, підписаним чотирма службовими особами ПАТ «Закарпатгаз», стверджується факт пропозиції ОСОБА_2 отримати трудову книжку та відмови останнього одержати її через незгоду з датою звільнення та записом у трудовій книжці (а.с. 62). Рекомендованим листом з повідомленням про вручення від 24.06.2014, одержаним позивачем 25.06.2014, роботодавець ще раз пропонував працівнику отримати трудову книжку (а.с. 63-65).

Водночас з наявного в справі примірника наказу від 30.04.2014 № 50/П, засвідченого роботодавцем, видно, що з цим наказом ОСОБА_2 ознайомився 16.05.2014 і зробив на ньому запис про незгоду, оскільки, як він вважає, звільнення може відбуватися лише після закінчення виконання ним обов'язків на посаді голови ДВК.

Закінчення строку (п.п. 2 і 3 ст. 23 КЗпП України), крім випадків, коли трудові відносини фактично тривають і жодна з сторін не поставила вимогу про їх припинення, є підставою припинення трудового договору (ст. 36 ч. 1 п. 2 КЗпП України). Твердження позивача про укладення безстрокового трудового договору з самого початку та про набуття трудовим договором характеру безстрокового по спливу чотирьох місяців роботи з одного боку є взаємовиключними, з іншого - не відповідають обставинам справи та вимогам закону, оскільки умови, що передбачені ст. 39-1 ч. 1 КЗпП України, відсутні. Доказів укладення трудового договору на інших, ніж були передбачені заявою позивача та наказом роботодавця про прийняття на роботу, умовах (безстрокового трудового договору), у справі немає, позивач не має правових підстав стверджувати про укладення з відповідачем трудового договору на невизначений строк (ст. 23 ч. 1 п. 1 КЗпП України). Понад те, у справі з певністю встановлено, що відповідач, укладаючи трудовий договір, мав на увазі роботу позивача саме протягом обумовленого строку і у зв'язку з передбачуваною необхідністю оформлення трудових відносин з працівником, який повернеться на цю посаду, завчасно прийняв рішення про припинення з визначеної дати трудового договору з позивачем, про що останнього повідомив. Тобто, роботодавець чітко і однозначно проявив своє волевиявлення у спірних відносинах.

Посилання позивача як на підстави для задоволення позову на ст. 119 ч. 1 КЗпП України, згідно із якою на час виконання державних або громадських обов'язків, якщо за чинним законодавством України ці обов'язки можуть здійснюватись у робочий час, працівникам гарантується збереження місця роботи (посади) і середнього заробітку, та на ст. 29 ч. 4 Закону № 474-XIV, за якою члени дільничної виборчої комісії, які виконують свої повноваження з оплатою їх праці відповідно до ст. 40 цього Закону, на цей період звільняються від виконання виробничих або службових обов'язків за основним місцем роботи із збереженням відповідного стажу, не можуть бути враховані.

Відповідно до правової природи строкового трудового договору, він підлягає припиненню в установлений ним строк. Наведеним нормам закону щодо відповідних гарантій це не суперечить, оскільки якщо під час дії гарантій час припинення строкового трудового договору не настав, то трудові права працівника підлягають захисту згідно із зазначеними гарантіями. Саме так діяв роботодавець, увільнивши позивача від виконання трудових обов'язків на один день (у день звільнення). Проте, якщо строк припинення трудового договору настав у період дії вищезазначених гарантій, строковий трудовий договір підлягає припиненню. Закон не зобов'язує роботодавця в такому випадку продовжувати дію трудового договору, тим більше, не зобов'язує змінювати характер трудових відносин і замінювати строковий трудовий договір безстроковим. Ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством (ст. 19 ч. 1 Конституції України), припинення трудового договору з підстав, передбачених ст. 36 ч. 1 п. 1 КЗпП України, також повинно ґрунтуватися на угоді сторін, вчиненій внаслідок їх вільного волевиявлення, тому роботодавець не може бути без законних на те підстав примушений припинити трудовий договір за угодою сторін, якщо трудовий договір відповідно до його умов та вимог закону належить припинити з інших підстав. Протилежне означало б порушення волевиявлення обох сторін трудового договору, проявленого первісно при його укладенні, протиправне втручання у волевиявлення та компетенцію роботодавця, якому належить право найму працівника, а в спірному випадку означало б також порушення прав працівника, який повертається на попереднє місце роботи і з огляду на характер трудових відносин позивача з відповідачем вправі розраховувати на таке повернення у визначений строк. Не може ґрунтуватися на законі реалізація позивачем трудових прав за рахунок порушення трудових прав іншого працівника, тимчасовою відсутністю якого на відповідній посаді була обумовлена можливість роботи позивача.

Зазначене врахувала Територіальна державна інспекція з питань праці у Закарпатській області, яка листом від 19.05.2014 № 01-14/733 на адресу ПАТ «Закарпатгаз» повідомила про відсутність у роботодавця обов'язку продовжувати трудові відносини з працівником, трудовий договір з яким завершився в період виконання останнім повноважень голови ДВК (а.с. 26). Ця позиція листом від 23.06.2014, одержаним позивачем 24.06.2014, була доведена роботодавцем до позивача у відповідь на його заяву від 11.06.2014 (а.с. 11, 12).

Отже, суд першої інстанції не мав підстав для висновку про незаконність звільнення позивача з роботи по суті. Відмовляючи в позові відповідно до вимог, первісно зазначених у позовній заяві, суд правильно виходив з їх необґрунтованості та недоведеності, з похідного від основних вимог характеру вимоги про відшкодування моральної шкоди, яка, відповідно, теж не підлягала задоволенню, таке рішення суду відповідає нормам закону, обставинам справи та ґрунтується на доказах, яким дано правильну оцінку.

Позивач пропустив місячний строк звернення до суду (ст. 233 ч. 1 КЗпП України) без поважних причин, оскільки з наказом про звільнення був ознайомлений 05.05. і 13.05.2014, а розписався в наказі 16.05.2014, до суду ж звернувся 16.07.2014. Пропущеним є цей строк і виходячи власне з доводів позивача, повноваження якого в ДВК були припинені 07.06.2014 і який звертався після цього до роботодавця, що є його правом, проте, не може вважатися перешкодою для звернення до суду та поважною причиною пропуску відповідного строку. Суд вірно виходив з того, що у випадку пропуску без поважної причини строку для звернення до суду по захист трудових прав і за встановленої одночасно необґрунтованості та недоведеності пред'явлених вимог у позові належить відмовити внаслідок його необґрунтованості та недоведеності. Твердження апелянта у контексті строку звернення до суду з позовом про необхідність застосування судом норм ст. 72 ЦПК України необґрунтоване, оскільки звернення громадянина до суду за захистом гарантується і позовна заява приймається судом незалежно від пропуску (спливу) матеріально-правового строку, встановленого законом для такого звернення, а норма, на яку вказує апелянт, стосується процесуальних строків і дій.

Стосовно доводів апелянта щодо подачі заяви про зміну предмету позову, колегія суддів констатує таке. За правилами, встановленими ЦПК України, суд розглядає цивільну справу не інакше як за зверненням фізичної особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених вимог (ст. 11 ч. 1); до початку розгляду судом справи по суті позивач має право шляхом подання письмової заяви змінити предмет або підставу позову (ст. 31 ч. 2), така заява повинна відповідати вимогам, встановленим ст.ст. 118, 119 ЦПК України, при цьому, позивач може змінити або підставу, або предмет позову, одночасна зміна підстав і предмету позову не допускається, якщо повністю змінюються підстави й предмет позову, то слід пред'явити встановленим порядком новий позов. Розгляд справи по суті розпочинається доповіддю головуючого про зміст заявлених вимог (ст. 173 ч. 1 ЦПК України).

Розгляд справи по суті розпочався 26.03.2015, тоді як «Заяву про додаткові пояснення та зміну предмету позову» позивач подав до суду 21.04.2015. Окрім того, що заява про зміну предмету позову була подана після початку розгляду справи по суті, вона не відповідає вимогам процесуального закону, оскільки порівняно з первісними вимогами незмінними залишилися лише вимоги про визнання звільнення позивача з роботи незаконним і про стягнення на його користь з відповідача 15000,00 грн у рахунок відшкодування моральної шкоди. Інші ж вимоги: про скасування наказу від 30.04.2014 № 50/П про припинення трудового договору; про поновлення позивача на посаді майстра служби з експлуатації газопроводів, ГРП, ШРП ПАТ «Закарпатгаз»; про стягнення на користь позивача з відповідача середнього заробітку за час вимушеного прогулу не пред'являлися первісно і фактично позивач пред'явив інший позов - про поновлення на роботі та оплату вимушеного прогулу, де вимоги про визнання звільнення незаконним, про скасування наказу не мають самостійного значення та поглинаються основною вимогою про поновлення працівника на роботі, а вимога про відшкодування моральної шкоди є похідною та залежить від вирішення основної вимоги. Відповідно, позивач навів і нові підстави нового позову. Водночас позивач не відмовився від первісно заявлених вимог, процесуальне рішення з цього приводу не приймалося (ст. 174 ч.ч. 1, 3, ст. 205 ч. 1 п. 3 ЦПК України).

Виходячи з наведеного, суд першої інстанції не мав підстав для прийняття заяви про зміну предмету та підстав позову і розглянувши справу в межах первісно пред'явлених вимог і з відповідних підстав діяв відповідно до норм цивільного процесуального закону. Поряд із цим, суд припустився процесуальної помилки, оскільки з приводу поданої позивачем заяви слід було постановити ухвалу з урахуванням вимог закону щодо її відповідності формі, змісту, прийнятності та можливості і потреби приєднання до матеріалів справи (ст. 31 ч. 2, ст.ст. 118-120, ст. 208 ч. 2, ст. 209 ч.ч. 4-6 ЦПК України), чого не зробив. Утім, суд у рішенні вказав на відхилення ним заяви внаслідок порушення позивачем правил, встановлених ст. 31 ч. 2 ЦПК України, тож неістотна помилка не вплинула на законність і правильність по суті рішення. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

У межах первісно заявлених позивачем вимог переглядається рішення суду й апеляційним судом, який за будь-яких обставин не вправі вирішувати вимоги, які не були предметом розгляду судом першої інстанції (ст. 303 ч. 1 ЦПК України). Між тим, саме до задоволення таких вимог зводиться зміст апеляції позивача. Відтак, відмовляючи в позові, суд першої інстанції вірно виходив з необґрунтованості та недоведеності пред'явлених вимог, тому на підставі ст. 308 ЦПК України апеляцію, доводи якої законності та обґрунтованості рішення суду першої інстанції не спростовують, слід відхилити, рішення суду - залишити без змін.

Керуючись ст. 307 ч. 1 п. 1, ст.ст. 308, 314, 315 ЦПК України, колегія суддів -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити, рішення Ужгородського міськрайонного суду від 19 травня 2015 р. - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, але протягом двадцяти днів може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Судді