Справа № 367/305/15 Головуючий у І інстанції Оладько С.І.
Провадження № 22-ц/780/2036/15 Доповідач у 2 інстанції Савченко
Категорія 56 26.03.2015
У Х В А Л А

іменем України

26 березня 2015 року м.Київ

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Київської області в складі:

головуючого судді Савченка С.І.,

суддів Гуля В.В., Касьяненко Л.І.,

при секретарі Токар Т.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні апеляційного суду Київської області цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Ірпінського міського суду Київської області від 4 лютого 2015 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Євразіябуд» про визнання майнових прав на об'єкт нерухомого майна,-

в с т а н о в и л а:

У грудні 2014 року ОСОБА_1 звернувсядо суду із вказаним вище позовом,який мотивував тим, що 27 липня 2013 року року між ним та ТОВ «Євразіябуд Трейд» було укладено попередній договір, за умовами якого вони зобов'язалися укласти в майбутньому договір купівлі-продажу нерухомого майна у вигляді 2-х кімнатної квартири АДРЕСА_1. Згідно попереднього договору укладення основного договору передбачалося у строк - кінець І кварталу 2015 року за умови внесення повної оплати ним вартості квартири або не пізніше 30 днів після внесення повної оплати вартості квартири, яка визначена сторонами у розмірі 50925 доларів США. При цьому згідно п.п.2.1-2.2 договору він мав сплатити аванс, який відповідав вартості квартири, таким чином сума в розмірі 36000 доларів мала бути сплачена не пізніше 3-х банківських днів після дати підписання цього договору, а 14295 доларів США він повинен був сплатити починаючи 1 серпня 2013 року по 31 липня 2016 року рівними частинами , але не менше ніж 414,58 доларів США щомісяця.

Вказував, що він виконує свої обов'язки і сплачує кошти згідно п.2.1 попереднього договору в повному об'ємі, проте відповідач не виконує умови договору і ухиляється від здачі об'єкта нерухомості в експлуатацію. Вважає, що він є добросовісним інвестором і здійснив фінансування об'єкту інвестування, а відтак набув майнових прав на об'єкт інвестування. Посилаючись на порушення відповідачем його прав, просив визнати за ним майнові права на двохкімнатну квартиру АДРЕСА_1 загальною площею 58,2 кв.м.

Рішенням Ірпінського міського суду Київської області від 4 лютого 2015 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із судовим рішенням, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове, яким його позовні вимоги задоволити в повному обсязі, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення і неправильне застосування судом норм матеріального і процесуального права. Скаргу мотивує тим, що суд безпідставно стягнув із нього судовий збір, не врахувавши, що йдеться про захист його прав як споживача. Крім того, суд застосував норми права, зокрема ст.ст.328,331,392 ЦК України, які не регулюють спірних відносин.

Учасники справи, в тому числі апелянт ОСОБА_1, належним чином повідомлені про час розгляду справи, що стверджується рекомендованими повідомленнями про вручення судових повісток, до суду не з'явилися, причини неявки не повідомили, їх неявка відповідно до ст.305 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.

Відповідно до ст.308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення із додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції обгрунтовував свої висновки тим, що між сторонами було укладено лише попередній договір, щодо укладення в майбутньому основного договору купівлі-продажу нерухомості, який не породжує у позивача ніяких прав, в тому числі майнових на об'єкт нерухомості.

При цьому суд керувався тим, що сплачені за попереднім договором кошти є авансовим платежом і лише передумовою укладання основного договору, а відтак не породжують у позивача ніяких майнових прав на предмет купівлі-продажу.

Такі висновки суду є правильними і такими, що відповідають обставинам справи і вимогам закону.

Відповідно до ст.3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних, або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно ст.15 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових правовідносин.

За змістом вказаних процесуальних норм, об'єктом захисту є порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес, і саме вони є підставою для звернення особи за захистом.

Згідно ч.1 ст.635 ЦК України попереднім є договір, сторони якого зобов'язуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір в майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором. Попередній договір укладається у формі встановленій для основного договору.

Судом першої інстанції встановлено і з матеріалів справи вбачається, що 24 липня 2013 року між ОСОБА_1 і ТОВ «Євразіябуд трейд» було укладено попередній договір № Є/ІІІ-3-55. Відповідно до умов договору сторони зобов'язалися в майбутньому, в строк кінець І-го кварталу 2015 року за умови внесення повної оплати ОСОБА_1 вартості квартири або не пізніше 30 днів після внесення повної оплати вартості квартири, укласти договір купівлі-продажу нерухомого майна у вигляді 2-кімнатної квартири АДРЕСА_1, на умовах, визначених цим договором.

Згідно п.п.2.1-2.3 попереднього договору, до оформлення основного договору ОСОБА_1 зобов'язався сплатити товариству аванс у гривнях, що дорівнює 50925 доларів США, який відповідає вартості квартири. При цьому частина авансу в розмірі 36000 доларів мала бути сплачена не пізніше 3-х банківських днів після дати підписання цього догвоору, а решту авансу в сумі 14295 доларів США він повинен був сплатити починаючи 1 серпня 2013 року по 31 липня 2016 року рівними частинами , але не менше ніж 414,58 доларів США щомісяця.

Права і обов'язки сторін визначені у п.п.4.1-4.2 догвоору. Зокрема товариство як продавець зобов'язалося підготувати до укладання основого догвору необхідні документи, укласти нотаріально посвідчнений договір квартир із певними характеристиками (у певному стані готовності). ОСОБА_1 як покупець зобов'язався провести розрахунки із продавцем у встановениі договором строки, з'явитися у зазначене продавцем місце, день і час для укладення догвоору купівлі-продажу, укласти договір на утримання будинку.

Відповідно до п.5.8 попереднього договору у випадку неукладення основного договору з вини продавця, товариство повертає всі сплачені ОСОБА_1 кошти упродовж трьох місяців іззня отриманн вимоги про повернення коштів від покупця.

Згідно п.5.9 попереднього договору у разі неукладення основного договору з вини покупця, продавець має право звернутися до суду із вимого про зобов'язання покупця до примусового укладення догвоору або повернути фактично отримані від покуупця кошти, стягнувши із останнього штраф в розмірі 10 % від суми отриманих коштів.

Вказані обставини підтверджуються наявними у справі доказами.

За таких обставин, суд першої інстанції прийшов до обгрунтованого висновку, що між сторонами виникли правовідносини щодо укладання в майбутньому договору купівлі-продажу об'єкта нерухомості у вигляді квартири, а сплачені кошти є авансовим платежем за попереднім договором і не тягнуть виникнення майнових прав на об'єкт нерухомості, а відтак підстави для задоволення позову відсутні.

Доводи апеляційної скарги про те що суд безпідставно стягнув із позивача судовий збір на користь держави, бо має місце захист прав споживача, необгрунтовані, поскільки з матеріалів справи вбачається, що спір між сторонами виник у зв'язку із укладенням попереднього договору щодо укладення в майбутньому основного договору купівлі-продажу нерухомого майна. Отже спір виник із договірних зобов'язань і не пов'язаний із захистом прав позивача у якості споживача, як помилково вважає останній.

Посилання апелянта на те, що суд безпідставно послався у рішенні на ст.ст.328, 331, 392 ЦК України безпідставні, поскільки подаючи позовну заяву ОСОБА_1 на обгрунтування своїх вимог посилався саме на вказані норми, а тому суд обгрунтовано дав їм оцінку у рішенні.

Доводи апелянта про те, що має місце договір підряду, що у свою чергу свідчить про виникнення у позивача прав на об'єкт нерухомості, не грунтуються на матеріалах справи та вимогах закону. Суд першої інстанції обгрунтовано виходив з того, що зміст договору будівельного підряду, а також права і обов'язки за цим договром, визначені у ст.875 ЦК України. Укладений між сторонами попередній договір за своїм змістом не є договором підряду, бо його умови не відповідають вимогам ст.875 ЦК України.

Доводи апелянта, про те, що укладений договір є інвестиційним також безпідставні, поскільки попередній договір не відповідає вимогам Закону України «Про інвестиційну діяльність», бо не смістить обов'язків, вказаних у закону, на що послався суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні позову.

Правовий аналіз положень ЦК України, Закону України «Про іпотеку» та Закону України «Про іпотечне кредитування, операції з консолідованим іпотечним боргом та іпотечні сертифікати» дозволяє дійти висновку про те, що майнове право - це обумовлене право набуття в майбутньому прав власності на нерухоме майно (право під відкладальною умовою), яке виникає тоді, коли виконані певні, але не всі правові передумови, що є необхідними й достатніми для набуття речового права.

Виконання зобов'язань за угодою пайової участі у фінансуванні будівництва житлового будинку свідчить про вчинення дій, спрямованих на виникнення юридичних фактів, необхідних і достатніх для отримання права вимоги переходу права власності на об'єкт будівництва або набуття майнових прав на цей об'єкт.

Інших доводів незаконності судового рішення в апеляційній скарзі не наведено.

Відхиляючи апеляційну скаргу колегія суддів також вважає за необхідне зазначити наступне.

Згідно ч.1 ст.635 ЦК України попередній договір укладається у формі встановленій для основного договору.

Згідно ст.657 ЦК України договір купівлі-продажу житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.

Згідно ст.220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідченя договору такий договір є нікчемним. Згідно ст.216 ЦПК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані із його недійсністю.

З огляду на те, що при укладенні 27 липня 2013 року між ОСОБА_1 і ТОВ «Єарзіябуд трейд» попереднього договору про придбання в майбутньому квартири, сторонами не були додержані вимоги закону про його нотаріальне посвідчення, такий договір є нікчемним, а відтак ніяких прав і обов'язків за вказаним договором у сторін не виникло.

Представником позивача до суду апеляційної інстанції подана заява про залишення позову ОСОБА_1 без розгляду.

Колегія суддів не приймає до уваги дану заяву з наступних міркувань.

Частина 1 ст.304 ЦПК України передбачає, що справа розглядається апеляційним судом за правилами, встановленими для розгляду справи судом першої інстанції, з винятками і доповненнями, встановленими главою «Апеляційне провадження». Стаття 310 ЦПК України, яка відсилає до ст.207 цього Кодексу, застосовується лише для тих підстав, які спеціально передбачені у вказаній главі.

За змістом наведених норм позовна заява може бути залишена без розгляду за заявою позивача лише до ухвалення рішення судом першої інстанції. За таких обставин підстави для залишення позову без розгляду відсутні.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, розглядаючи спір повно та всебічно дослідив і оцінив обставини справи, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює, а тому визнає дане рішення законним та обґрунтованим.

Підстав для скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 314, 315 ЦПК України, колегія судів, -

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Ірпінського міського суду Київської області від 4 лютого 2015 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий

Судді: