Справа №473/437/15-ц 23.03.2015 23.03.2015 23.03.2015
Провадження №22ц/784/819/15 Головуючий у І інстанції Старжинська О.Є.
Категорія 5 Доповідач в апеляційній інстанції Лисенко П.П.
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

23 березня 2015 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Миколаївської області в складі:

головуючого Лисенка П.П.,

суддів: Самчишиної Н.В. та Галущенка О.І..

із секретарем судового засідання - Кудрою В.М.,

з участю:

представника позивача - ОСОБА_2,

переглянувши у відкритому судовому засіданні за апеляційною скаргою представника позивача ОСОБА_3 - ОСОБА_2 рішення Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 19 лютого 2015 року, ухваленого по цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5 та ОСОБА_6 про визнання договору купівлі-продажу квартири дійсним і визнання за нею права власності, -

у с т а н о в и л а :

04 лютого 2015 року ОСОБА_3 пред'явила зазначений позов до ОСОБА_4, ОСОБА_5 та ОСОБА_6, який обґрунтувала наступним.

На підставі свідоцтва на право власності на житло від 23 лютого 1994 року, виданого органом приватизації Вознесенського лісгоспзагу Миколаївської області, відповідачі були співвласниками без визначення часток квартири АДРЕСА_1.

Рішенням виконкому Вознесенської сільської ради № 45 від 12 грудня 1996 року нумерацію названої квартири і будинку було змінено, у зв'язку з чим квартира набула номер 1, а будинок став обліковуватися під № 4, про що на правовстановлюючому документі КП «Вознесенське МБТІ» було вчинено відповідний запис.

У травні 1995 року вона за договором купівлі-продажу, укладеного в усній формі, придбала у відповідачів названу квартиру, сплативши їм зразу ж усю ціну в 400 долари США і, отримавши, натомість, від них свідоцтво про право власності на продане житло, технічний паспорт на неї та ключі від вхідних дверей.

При цьому, через довірливі взаємні стосунки розписку про отримання грошей було складено відповідачами лише 22 квітня 2014 року.

Одночасно, з вчиненням дій, спрямованих на виконання названого договору, сторони домовилися, що у подальшому він буде посвідчений нотаріально, зразу ж після виготовлення відповідачами документів, необхідних для того.

Посилаючись на те, що на сьогодні відповідачі взятого слова не дотримуються і, ухиляються від нотаріального посвідчення договору, просила позов задовольнити.

Відповідачі ОСОБА_4, ОСОБА_5 та ОСОБА_6 в судовому засіданні позовні вимоги визнали, підтвердили, що ухиляються від нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу, оскільки не мають ні часу, ні грошей на те.

Рішенням Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 19 лютого 2015 року в задоволені позову відмовлено за його недоведеністю.

Представник позивача ОСОБА_3 - ОСОБА_2 подала на це рішення апеляційну скаргу, в якій просила його скасувати, оскільки воно ухвалене без дотримання положень цивільного законодавства, що діяло на час укладення договору, і ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити у повному обсязі.

Скаргу обгрунтовувала невідповідністю висновків суду дійсним обставинам справи та порушенням норм матеріального та процесуального права.

Апеляційну скаргу слід задовольнити частково, оскаржене рішення суду 1 інстанції в частині розподілу судових витрат змінити, виключивши з нього висновок про стягнення судового збору з відповідачів, і, додавши висновок про віднесення витрат по сплаті судового збору на рахунок держави.

В іншій частині залишити без змін, оскільки міськрайонний суд ухвалив його з додержанням норм матеріального й процесуального права.

Так, відмовляючи ОСОБА_3 у позові, міськрайонний суд виходив з того, що її право на спірну квартиру не може бути підтверджено в обраний нею спосіб, оскільки для його застосування немає передбачених умов, і, крім того, його не слід і підтверджувати, оскільки воно ніким не оспорюється, а відповідачами визнається.

При цьому, з відповідачів на користь держави слід стягнути судовий збір.

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Миколаївської області, в межах доводів апеляційної скарги, погоджується з обставинами та правовідносинами, встановленими судом І інстанції, вважає їх доведеними, а висновки, щодо результату вирішення справи - вірними, обґрунтованими й законними.

В той же час, висновок суду про стягнення з відповідачів судового збору на користь держави вважає незаконним і необґрунтованим.

Так, відповідно до статей 1,3 ЦК України, 1,3-4,10-11,303 ЦПК України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення, в порядку позовного, наказного та окремого провадження, цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також справ, розгляд яких, в порядку цивільного судочинства, прямо передбачено законом.

При цьому, слід зауважити, що, виходячи із загальних засад про неприпустимість свавільного втручання у сферу особистого життя людини; судовий захист цивільного права та інтересу; справедливість, добросовісність та розумність, в порядку цивільного судочинства регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників.

Кожна особа, а у встановлених законом випадках, органи та особи, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси, мають право в порядку, встановленому Цивільним процесуальним кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів; або прав, свобод та інтересів інших осіб, інтереси яких вони захищають, державних чи суспільних інтересів.

Відмова від такого права є недійсною.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України і обраний позивачем.

Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, наданих сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

При цьому, суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи, для чого роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і допомагає здійсненню їхніх прав.

Судовий розгляд, яким цивільна справа вирішується по суті, закінчується ухваленням рішення суду.

В силу статей 10, 59, 60, 213 ЦПК України та постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18 грудня 2009 року "Про судове рішення у цивільній справі" рішення суду у цивільні справі, як найважливіший акт правосуддя, покликаний забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини і наповнити реальністю принцип верховенства права, повинен ухвалюватися за неухильного додержання вимог чинного процесуального законодавства про його законність і обґрунтованість.

Рішення визнається законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільно-процесуального законодавства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

При ухваленні рішення суд бере до уваги, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при рівності прав щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.

Враховуючи принцип безпосередності судового розгляду цивільних справ, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в тому судовому засіданні, в якому ухвалюється рішення.

Суд оцінює докази відповідно до вимог статей 58 - 59, ч.3 ст. 61, 212 ЦПК України за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Обставини, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть вважатися встановленими в цивільній справі, якщо такі засоби доказування відсутні.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення.

Обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній справі, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

При цьому, згідно із статтею 60 ЦПК України, обов'язок доказування певних обставин лежить на стороні, яка посилається на них як на підставу своїх вимог та заперечень.

Недоведеність обставин, на наявності яких наполягає позивач - є підставою для відмови у позові; а у разі, якщо на тому наполягає відповідач - для відхилення його заперечень проти позову, а, відповідно, для задоволення вимог позивача.

Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їх права та обов'язки, мають право оскаржити рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку.

Під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Для цього він досліджує докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами.

При цьому, апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення.

Якщо поза увагою доводів апеляційної скарги залишилась очевидна незаконність або необґрунтованість рішення суду першої інстанції у справах окремого провадження, апеляційний суд перевіряє справу в повному обсязі.

Перевіряючи законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення суд апеляційної інстанції виходить з повноважень суду апеляційної інстанції, визначених статтею 307 ЦПК України, і відповідних їм підстав щодо перегляду судових рішень в апеляційному порядку, передбачених статтями 308-311 ЦПК України.

Зокрема, він повинен з'ясувати: чи враховані судом першої інстанції при ухваленні рішення всі факти, що входять до предмета доказування; чи підтверджені обставини (факти), якими мотивовано рішення, належними й допустимими доказами та чи доведені вони; чи відповідають висновки суду встановленим фактам; чи дотримано та чи правильно застосовані норми матеріального й процесуального права.

Як результат розгляду, апеляційний суд визначає підстави перегляду судового рішення, і відповідно до наданих йому повноважень формулює резолютивну частину своєї ухвали чи рішення.

Виходячи з викладеного, колегія суддів вважає, що оскаржене рішення міськрайонного суду ухвалено у повній відповідності з виписаним, а тому є законним та обґрунтованим.

Відповідно до ст. ст. 57-58 Конституції України, ст. 5 чинного ЦК України та ст. 3 ЦК України в редакції 1963 року, акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності.

Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом'якшує або скасовує цивільну відповідальність особи.

Як вбачається з матеріалів справи, спірні відносини виникли у лютому 1994 року, а, відповідно, для їх врегулювання слід застосувати ЦК України в редакції 1963 року, що вірно констатував і суд 1 інстанції .

Відповідно до глави 12 ЦК України в редакції 1963 року, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

При цьому, право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Зокрема, на той час, право власності на будинок (квартиру) могло виникнути у зв'язку з визнання у судовому порядку договору купівлі-продажу житла, укладеному без дотримання необхідної за законом нотаріальної форми його укладення, - дійсним .

Так, відповідно до ч. 2 ст. 47 ЦК України в названій редакції, бо саме названа норма діяла на час укладення відшукуваного позивачем договору, суд вправі за вимогою сторони, яка виконала угоду, визнати її дійсною - але це можливо лише за умови, що одна з сторін повністю або частково виконала угоду, яка потребує нотаріального посвідчення, а друга сторона ухиляється від нотаріального її оформлення (до речі, це ж правило збережено і ч. 2 ст. 220 чинного ЦК України).

З системно логічного аналізу названих норм можна зробити наступні висновки, що за час дії ЦК України в редакції 1963 року, суд міг визнати дійсним договір купівлі-продажу будинку (квартири) лише за дотримання наступних умов:

· продаж вчинено власниками житла, які мають належно оформлені правоустановчі документи на нього;

· є усі необхідні для нотаріального посвідчення договору документи, які вимагає чинне законодавство;

· сторони домовилися про усі істотні умови договору, про що є належні докази, і, більше того, одна з сторін повністю або частково виконала його;

· друга сторона ухиляється від нотаріального його оформлення і таке ухилення є реальним та ґрунтується на обставинах, які сторони не мають можливості усунути в інший законний спосіб;

· сторони з об'єктивних причин позбавлені можливості надати договору нотаріальної форми (посвідчити у нотаріуса).

Відсутність хоча б однієї умови, є беззастережною підставою для відмови у такому позові

Згідно позовної заяви ОСОБА_3 (а.с. - 2-4); ксерокопій розписки від 22 квітня 2014 року (а.с. - 6); свідоцтва на право власності на житло (а.с. - 7); витягу з реєстру прав власності на нерухоме майно від 17 квітня 2012 року серія НОМЕР_1 (а.с. - 8); технічного паспорту (а.с. - 9,10) квартира АДРЕСА_2 і до часу ухвалення судом 1 інстанції рішення перебуває у спільній власності відповідачів і перешкод для нотаріального оформлення її продажу немає.

Проте сторони із суб'єктивних міркувань за таким оформленням не зверталися і не бажають звертатися, доказів іншому, у матеріалах справи немає, при тому, що право на таке звернення у них зберігається й зараз.

За таких обставин і, взявши до уваги судову практику, відповідно до якої суди не повинні підміняти в своїй діяльності нотаріальні контори й визнавати дійсними договори, можливість нотаріального посвідчення яких зберігається, у позові ОСОБА_3 слід відмовити, з підстав його недоведеності і фактично відсутності між сторонами спору, про що свідчить визнання відповідачами у судовому засіданні позову у повному обсязі.

Відсутність у сторін коштів для нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу квартири теж не є підставою для оформлення права власності на житло, в обраний позивачем спосіб.

Оскільки цього ж, з таких же мотивів дійшов і міськрайонний суд, то підстав для задоволення апеляційної скарги немає.

В той же час, розподіляючи судові витрати суд розширено тлумачив ч. 3 ст. ст. 88 ЦПК України, в той час, як слід було виходити із буквального розуміння усієї названої статі.

За нею ж, у разі залишення позову без задоволення, закриття провадження у справі або залишення без розгляду позову позивача, звільненого від оплати судових витрат, судові витрати на користь держави з відповідачів не стягуються, відносяться за рахунок держави.

Оскільки суд 1 інстанції був іншої думки і стягнув судовий збір з відповідачів на користь держави, то в цій частині рішення слід змінити, виключивши зазначений висновок.

Керуючись ст.ст. 307, 309, 313-314, 316 ЦПК України, колегія суддів судової палати,

В И Р І Ш И Л А :

Апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_3 - ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 19 лютого 2015 року в частині розподілу судових витрат змінити, виключивши з нього висновок суду про стягнення з ОСОБА_4, ОСОБА_5 та ОСОБА_6 по 162 гривні 40 копійок, з кожного, судового збору на користь держави та, додавши висновок апеляційної інстанції, яким судовий збір, що підлягає стягненню на користь держави, віднести за рахунок держави Україна.

В іншій частині рішення суду 1 інстанції залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення і з цього часу протягом двадцяти днів може бути оскаржене в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий Судді: