Справа № 192/503/15-ц
Провадження № 2/192/271/15
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"20" липня 2015 р. Солонянський районний суд Дніпропетровської області в складі:

головуючого - судді Щербини Н. О.

за участі секретаря судового засідання - Сербіної Л. Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в смт Солоне цивільну справу за зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, Військової сільської ради Солонянського району Дніпропетровської області про визнання права особистої власності, визнання недійсними державного акту про право власності на землю, свідоцтва про право власності, рішення про визнання права власності, рішення про передачу в приватну власність земельної ділянки, визнання дійсними договорів дарування,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про поділ спільної сумісної власності.

ОСОБА_1, з урахуванням уточнень до зустрічного позову (а.с.112-118, 132-139), звернулася з зустрічним позовом до ОСОБА_2, Військової сільської ради Солонянського району Дніпропетровської області, в якому просить визнати нечинним рішення виконавчого комітету Військової сільської ради Солонянського району Дніпропетровської області № 9 від 23 листопада 2010 року про визнання права власності за відповідачем - ОСОБА_2 на спірне домоволодіння, визнати недійсним свідоцтво про право власності, видане на імя відповідача за зустрічним позовом, визнати нечинним рішення 8 сесії ХХІІ скликання від 16 січня 1997 року в частині передання у приватну власність відповідачу за зустрічним позовом земельної ділянки площею 0,2686 га для обслуговування жилого будинку та ведення особистого підсобного господарства, визнати недійсним державний акт на право приватної власності, виданий на ім'я відповідача за зустрічним позовом. Також позивач за зустрічним позовом просить визнати дійсними договори дарування грошових коштів, які були укладені між нею та її померлою матірю ОСОБА_3 і визнати за нею право особистої власності на спірне майно - будинок № 12 по вул. Дніпровській в с. Військове Солонянського району Дніпропетровської області.

Ухвалою Солонянського районного суду Дніпропетровської області від 15 квітня 2015 року зустрічний позов був прийнятий до спільного попереднього розгляду з первісним позовом про поділ спільної сумісної власності (а.с.61), а ухвалою суду від 15 травня 2015 року первісний позов залишений без розгляду на підставі поданої заяви (а.с.90).

На обґрунтування своїх вимог позивач за зустрічним позовом посилається на те, що перебуває з відповідачем ОСОБА_2 у зареєстрованому шлюбі з 21 грудня 1985 року, проте спірне майно будинок № 12 по вул.Дніпровській в с.Військове Солонянського району Дніпропетровської області, був побудований не за спільні кошти подружжя, а за кошти її матері ОСОБА_3, яка померла.

При цьому позивач посилається на те, що ОСОБА_2 не мав грошових коштів для будування спірного домоволодіння, оскільки в період з 1988 по 1997 роки працював механіком на Дніпропетровському машинобудівельному заводі і його заробітна плата задовольняла лише мінімальні потреби сім?ї, а сама позивач у вказаний період знаходилася у декретній відпустці по догляду за дітьми 1986 та 1991 років народження, а тому також не мала відповідного доходу для будівництва спірного майна.

Вважає, що спірне майно є її особистою приватною власністю, оскільки будувалося за кошти, які належали їй особисто, а саме були надані їй матірю за договорами дарування від 10 травня 1994 року, від 05 серпня 1994 року, від 26 серпня 1994 року, однак вказані договори не були нотаріально посвідчені, а тому зазначене майно не підлягає поділу.

ОСОБА_4 того, позивач посилається на те, що рішення виконкому Військової сільської ради Солонянського району Дніпропетровської області № 9 від 23 листопада 2010 року повинно бути визнано нечинним, оскільки не відповідає вимогам ст.ст.203,215 ЦК України. На цій же підставі підлягає визнанню недійсним і свідоцтво про право власності, яке видане на ім'я відповідача по справі.

Позивач за зустрічним позовом додатково посилається на те, що земельна ділянка, на якій розташований спірний будинок, була надана її чоловікові - відповідачу по справі, з порушенням процедури передачі земельних ділянок у власність, встановленої ст. 17 ЗК України в редакції 1991 року, оскільки проект відведення земельної ділянки не виготовлявся. На підставі чого просить визнати нечинним рішення Військової сільської ради від 16 січня 1997 року про передачу земельної ділянки, а державний акт на право приватної власності на землю від 26 вересня 1997 року, виданий на імя ОСОБА_2 недійсним.

ОСОБА_1 в судовому засіданні позовні вимоги, з урахуванням їх уточнень, підтримала в повному обсязі та просила їх задовольнити.

Представник позивача - ОСОБА_5, який діє на підставі угоди про надання юридичних послуг від 15 квітня 2015 року (а.с.41,42) пояснив суду, що спірний будинок будувала мати позивача ОСОБА_3 за свої кошти, які вона передавала своїй донці в дар, а відповідач не вкладав будь-яких власних коштів в будівництво спірного будинку, оскільки не заробляв їх в достатній кількості. Представник позивача зазначив, що ОСОБА_3 самостійно займалася будівництвом, наймала будівельників, закуповувала будівельні матеріали, розраховувалася за роботу, а тому спірний будинок не може бути спільним майном подружжя ОСОБА_1. Оформлення свідоцтва про право власності на будинок на ім'я відповідача є лише формальністю, а земельну ділянку він отримав у власність з порушенням вимог чинного законодавства, оскільки не замовляв проекту відводу, як було передбачено ЗК України в редакції, яка діяла на той час. Тому, просив позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Відповідач ОСОБА_2, який належним чином був повідомлений про час та місце розгляду справи (а.с.64,76,109,122,129,145,148), в судове засідання не зявився, про причини неявки суд не повідомив, надав суду заяву, згідно якої просив здійснювати розгляд справи за його відсутності, проти позову не заперечував та визнав його в повному обсязі (а.с.131).

Суд ухвалив здійснювати розгляд справи за його відсутності, оскільки інтереси відповідача в судовому засіданні представляє його представник ОСОБА_6, яка діє на підставі нотаріально посвідченої довіреності від 18 вересня 2013 року (а.с.40) та яка в судовому засіданні 15 травня 2015 року позовні вимоги визнала в повному обсязі (а.с.89). При цьому представник пояснила, що дійсно будинок будувався за кошти матері позивача, а земельну ділянку відповідач отримав з порушенням вимог законодавства без замовлення та погодження проекту відводу.

Суд, керуючись ст. 174 ЦПК України в судовому засіданні 15 травня 2015 року постановив ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і ухвалив продовжити судовий розгляд (а.с.127 оборот).

Представник відповідача - Військової сільської ради Солонянського району Дніпропетровської області, який про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином (а.с.150), в судове засідання 20 липня 2015 року не з'явився, згідно поданої заяви просили розглядати справи за відсутності їхнього представника, проти позову не заперечували (а.с.124, 151).

Свідок ОСОБА_7 в судовому засіданні 15 травня 2015 року пояснив суду, що з середини 1970-х років займався будівництвом та його знайомий порадив його в якості будівельника ОСОБА_3, яка замовила об'єкт - будинок в с. Військове. Об'єкт будувався з 1993 по 1996 роки, а ОСОБА_3 була як замовником будівництва, так і розрахувалася з ним за виконані роботи та говорила що будує цей дім для дочки. Інколи за роботу розрахувалася ОСОБА_1, а її чоловік - ОСОБА_2 грошових коштів йому ніколи не давав. Інші наймані працівники отримувала гроші за роботу від ОСОБА_7, оскільки він виконував функції виконробу.

Свідок ОСОБА_4 в судовому засіданні 15 травня 2015 року пояснив суду, що на протязі 1993-1995 років працював на будівництві будинку в с. Військове, який будувався поетапно. Про існування проекту будівництва свідку нічого не відомо, проте він знає, що замовником будівництва була ОСОБА_3 та її дочка - ОСОБА_1 Зі свідком завжди за виконану роботу розраховувався ОСОБА_7, а чоловік ОСОБА_1 участі у будівництві не приймав. За чиї кошти відбувався будинок - свідку не відомо.

Свідки ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10 в судовому засіданні 15 травня 2015 року надали суду аналогічні пояснення по справі.

Суд, заслухавши пояснення позивача за зустрічним позовом та її представника, представника відповідача за зустрічним позовом, заслухавши пояснення свідків, дослідивши матеріали справи, приходить до наступного висновку.

Відповідно до ст.ст.10,11 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін і кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, а суд розглядає справи у межах заявлених вимог та на підставі доказів сторін. Відповідно до ст.60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, а згідно ч. 1 ст. 3 цього Кодексу кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Судом встановлено, що сторони з 21 грудня 1985 року перебувають у шлюбі, зареєстрованому Жовтневим відділом запису актів громадянського стану м. Дніпропетровська, актовий запис №2579 (а.с.33), в період якого 15 грудня 2010 року Військовою сільською радою Солонянського району Дніпропетровської області було видано свідоцтво про право власності на нерухоме майно жилий будинок, розташований за адресою: вул. Дніпровська, буд.12 в с. Військове, Солонянського району Дніпропетровської області на імя ОСОБА_2 (а.с.11). Також судом встановлено, що 28 грудня 2010 року Товариством з обмеженою відповідальністю «Абріс» було здійснено державну реєстрацію права власності (а.с.12) відповідно до вимог ст. 334 ЦК України, частина 4 якої встановлює, що права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону. Таким чином, право власності у ОСОБА_2 на спірний житловий будинок виникло з моменту його державної реєстрації, а саме з 28 грудня 2010 року (а.с.12).

Згідно пояснень представника відповідача ОСОБА_2 та поданої до матеріалів справи копії позовної заяви про розірвання шлюбу, яка подана до Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська, сторони припинили шлюбні стосунки з серпня 2013 року, проживають окремо (а.с.22).

Відповідно до технічного паспорту, складеного Товариством з обмеженою відповідальністю «Абріс» станом на 27 лютого 2010 року домоволодіння по вул.Дніпровська, № 12 в с. Військове складається з: житлового будинку літ «А» загальною площею 171,1 кв.м, житловою площею 79,7 кв.м, гаражу літ «Б», підвалу літерою «пд.», душу літ «Д», вбиральні літ «У» та споруд 1-4, літ «С», «І» та розташоване на земельній ділянці площею 0,2686 га (для обслуговування жилого будинку 0,25 га та для ведення особистого підсобного господарства 0,02 га), яка належить позивачу на праві приватної власності згідно державного акту серії ІV-ДП №091014, виданого Військовою сільською ОСОБА_7 народних депутатів 26 вересня 1997 року (а.с.21). Звітом про інвентаризаційну вартість житлового домоволодіння, який був виконаний ТОВ «Європейська оціночна компанія», встановлено, що станом на 02 квітня 2015 року вартість спірного майна становить 331 529 гривень 00 копійок (а.с.23-32).

У звязку з тим, що судом встановлено факт набуття права власності на спірне нерухоме майно в грудні 2010 року, під час перебування сторін між собою у зареєстрованому шлюбі, то до спірних правовідносин підлягають застосуванню норми глави 8 Сімейного кодексу України.

Згідно зі ст. 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи.

Відповідно до ст. 60 Сімейного кодексу України, який набрав чинності з 1 січня 2004 року, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Аналогічна норма міститься в ст. 22 Кодексу про шлюб та сімю України - майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю.

Відповідно до п. 23 постанови пленуму ВСУ від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановити обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, зясувати джерело і час його придбання.

В якості доказів стосовно того, що позивач ОСОБА_1 має право особистої власності на спірне нерухоме майно, вона посилалася на покази свідків, які в судовому засіданні 15 травня 2015 року підтвердили факт лише виконання будівельних робіт в с. Військове по вул. Дніпровська, буд. № 12, які їм замовляла ОСОБА_3, та яка відповідно до свідоцтва про народження серії VI-УР №148637 та свідоцтва про одруження серії ІІІ-КИ №425611 (а.с.33,54) є матірю позивача та здійснювала особисто розрахунки за проведені будівельні роботи.

ОСОБА_4 того, позивачем також було надано до матеріалів справи копію договору №04/03 від 15 березня 1993 року поставки будівельних матеріалів (а.с.83) та копії накладних від 10 травня 1994 року, 18 серпня 1995 року, 05 серпня 1994 року, 26 серпня 1994 року, 14 квітня 1995 року (а.с.84-88), оригінали яких були оглянуті в судовому засіданні.

З вказаних доказів вбачається, що ОСОБА_3, яка відповідно до свідоцтва про смерть серії І-КИ №616075 померла 14 жовтня 2012 року (а.с.55) дійсно уклала з МП «Скарб», як замовник, договір на поставку будівельних матеріалів, які відповідно до умов договору (п.1.3) повинні були доставлятися за адресою: Дніпропетровська область, Солонянський район, с.Військове, вул. Дніпровська, буд. 12, а з накладних вбачається, що на вказану адресу було доставлено будівельних матеріалів всього на загальну суму 233 889 000 карбованців, з яких 108 009 000 карбованців були подаровані їй матір'ю, проте позивач посилається на те, що такі договори дарування не були нотаріально посвідчені відповідно до вимог ЦК України в редакції 1963 року, але підлягають визнанню дійсними на підставі норм ЦК України 1963 року.

Суд зазначає, що договір поставки та накладні, а також покази свідків не є належними доказами того, що будівництво спірної нерухомості відбувалося за грошові кошти, які належали особисто позивачу.

Оскільки правовідносини щодо дарування грошових коштів між позивачем та її матірю виникли в 1994 році, то до них підлягають застосуванню норми ЦК України в редакції 1963 року.

Відповідно до ст. 244 ЦК України 1963 року договір дарування на суму понад 500 карбованців повинен бути нотаріально посвідчений, а недодержання в цих випадках нотаріальної форми тягне за собою недійсність угоди з наслідками, передбаченими частиною другою статті 48 цього Кодексу, відповідно до якої , якщо одна з сторін повністю або частково виконала угоду, що потребує нотаріального посвідчення, а друга сторона ухиляється від нотаріального оформлення угоди, суд вправі за вимогою сторони, яка виконала угоду, визнати угоду дійсною.

Судом встановлено, що вимоги про визнання дійсними договорів дарування грошових коштів від 10 травня 1994 року, від 05 серпня 1994 року, від 26 серпня 1994 року заявлені позивачем у справі, відповідачем за якою не є сторона договорів дарування, оскільки ОСОБА_3 згідно свідоцтва про смерть померла 14 жовтня 2012 року (а.с.55). ОСОБА_4 того, відповідно до ст. 71 ЦК України 1963 року загальний строк для захисту права за позовом особи, право якої порушено (позовна давність), встановлюється в три роки та застосовується судом незалежно від заяви сторін (ст. 75 ЦК України 1963 року).

На підставі наведеного, суд приходить до висновку, що позивачем пропущено встановлений строк позовної давності для захисту права в частині визнання дійсними договорів дарування грошових коштів, оскільки останні були укладені в 1994 році, а тому до спірних правовідносин суд, за правилами ЦК України 1963 року, застосовує строк позовної давності, що є самостійною підставою для відмови в задоволенні позову в цій частині.

Відповідно до положень ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Отже, у сенсі положень ст. 60 СК України набуття майна за час шлюбу створює презумпцію виникнення права спільної сумісної власності, наявність права спільної сумісної власності на майно, набуте у шлюбі, доведенню ні чоловіком, ні дружиною не підлягає. Натомість, у сенсі положень п. 3 ч. 1 ст. 57 СК України належність майна, набутого за час шлюбу, особисто дружині чи чоловікові підлягає доведенню.

Судом було встановлено, що право власності на спірне нерухоме майно у відповідача ОСОБА_2 виникло 28 грудня 2010 року під час перебування у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_1, а остання не довела суду іншого джерела походження грошових коштів для його будівництва ніж спільні кошти подружжя, оскільки матері позивача, яка сплачувала кошти за будівництво, було достовірно відомо про перебування її дочки в зареєстрованому шлюбі як під час будівництва, так і під час реєстрації права власності за відповідачем.

На підставі наведеного, суд вважає, що ОСОБА_1 не довела належними та допустимими доказами належність коштів, за які здійснювалося будівництво спірного майна особисто їй, а відтак, презумпція права спільної сумісної власності на цей будинок не спростована і правові підстави для задоволення позову в частині визнання права особистої власності за позивачем ОСОБА_1 на спірне нерухоме майно відсутні.

Також відсутні правові підстави для визнання нечинним рішення виконавчого комітету Військової сільської ради Солонянського району Дніпропетровської області № 9 від 23 листопада 2010 року про оформлення права власності за ОСОБА_2 (а.с.59) та недійсним свідоцтва про право власності на спірне нерухоме майно від 15 грудня 2010 року (а.с.11) з наведених вище підстав, оскільки під час прийняття оспорюваного рішення сільської ради про оформлення права власності та під час видачі свідоцтва про право власності відповідачем Військовою сільською радою не було допущено порушень чинного законодавства, а також відсутні визначені ст.ст.203,215 ЦК України підстави, на які посилається позивач, для визнання нечинним рішення та недійсним свідоцтва про право власності.

Щодо позовних вимог про визнання нечинним рішення 8 сесії ХХІІ скликання від 16 січня 1997 року в частині передачі у приватну власність відповідачу земельної ділянки площею 0,2686 га для обслуговування жилого будинку та ведення особистого підсобного господарства, визнання недійсним державного акту на право приватної власності, виданого на ім'я відповідача, то суд зазначає наступне.

До спірних правовідносин підлягають застосуванню норми ЗК України в редакції від 13 березня 1992 року, оскільки рішення Військової сільської ради Солонянського району Дніпропетровської області «Про передачу земельних ділянок у приватну власність і користування» відповідно до якого відповідачу ОСОБА_2 була передана у власність земельна ділянка площею 0,2686 га для обслуговування жилого будинку та ведення особистого підсобного господарства, було прийнято 16 січня 1997 року, а державний акт серії ІV-ДП № 091014 виданий йому 26 вересня 1997 року (а.с.21, 58).

Відповідно до ст. 17 Земельного кодексу України в редакції від 13 березня 1992 року, надання земельних ділянок здійснюється за проектами відведення цих ділянок, а розробку проектів відведення земельних ділянок, перенесення їх меж у натуру (на місцевість) і виготовлення документів, що посвідчують право користування землею, здійснюють державні та інші землевпорядні організації.

Замовниками виконання вказаних робіт є відповідні місцеві ОСОБА_7 народних депутатів, підприємства, установи і організації. Умови і строки розробки проектів відведення земельних ділянок і перенесення їх меж у натуру (на місцевість) визначаються договором, укладеним замовником з виконавцем цих робіт. Проект відведення земельної ділянки погоджується з власником землі або землекористувачем та подається до сільської, селищної, міської ОСОБА_7 народних депутатів, яка розглядає його у місячний строк і в межах своєї компетенції приймає рішення про надання земель.

На підставі наведеного, посилання представника позивача стосовно обовязку ОСОБА_2 розробити проект відводу та здійснити його погодження, суперечать чинному на той час законодавству.

Відповідно до ст. 99 ЗК України, в редакції від 13 березня 1992 року, землеустрій включає систему заходів, спрямованих на здійснення положень земельного законодавства, рішень ОСОБА_7 народних депутатів щодо організації використання та охорони земель, створення сприятливого екологічного середовища і поліпшення природних ландшафтів. Основні положення землеустрою визначаються Кабінетом Міністрів України.

Разом з тим, ні ЗК України, ні інші закони або акти Кабінету Міністрів України, що діяли на час прийняття рішення № 4 від 16 січня 1997 року не давали визначення терміну «проект відведення земельної ділянки», не встановлювали вимог щодо його форми, змісту, механізму його розробки та затвердження.

Закон України Про місцеве самоврядування в Україні, статтею 33 якого виконавчим органам сільських, селищних, міських рад були надані повноваження щодо погодження проектів землеустрою, був прийнятий 21 травня 1997 року, а в березні 1997 року, наказом Держкомітету України земельних ресурсів № 39 від 11 березня 1997 року, зареєстрованим в Міністерстві України 12 квітня 1997 року, було затверджене Положення про здійснення державної землевпорядної експертизи.

Таким чином, на час прийняття спірного рішення № 4 від 16 січня 1997 року, належним чином не було врегульовано питання щодо погодження проектів землеустрою та відводу земельних ділянок.

В травні 2004 року постановою Кабінету Міністрів України № 677 від 26.05.04 року був затверджений Порядок розробки проектів землеустрою для відведення земельних ділянок (проект відведення земельної ділянки). Відповідно до п. 2. даної постанови проект відведення земельної ділянки не розробляється у випадку, якщо земельна ділянка, межи якої визначені в натурі (на місцевості), надається в користування без зміни її цільового призначення.

Позивачем за зустрічним позовом надано лист відділу Держземагенства у Солонянському районі Дніпропетровської області від 03 липня 2015 року (а.с.154), згідно якого проекти землеустрою щодо відведення земельних ділянок у власність ОСОБА_2 площею 0,02 га та 0,25 га по вул. Дніпровська, 12 в с.Військове не виготовлялись.

Відповідно до Закону України «Про землеустрій» від 22.05.2003 року проект землеустрою це сукупність нормативно-правових, економічних, технічних документів для обґрунтування заходів по використовуванню і охороні земель, які передбачається здійснити впродовж 5-10 і більше років; землевпорядна документація - це затверджені в установленому порядку текстові і графічні матеріали, якими регулюється використовування і охорона земель державної, комунальної і приватної власності, а також матеріали обстеження і розвідки земель, авторського нагляду за використовуванням проектів і т. і.

Наявна у відповідача ОСОБА_2 документація щодо його земельної ділянки, а саме державний акт, в якому міститься план зовнішніх меж земельної ділянки, її розмір, опис меж, зазначені суміжні землекористувачі, які погоджені інженером-землевпорядником (а.с.21) відповідає вимогам землевпорядної документації в розумінні Закону України «Про землеустрій». Відсутність на документації відповідача назви „проект відводу земельної ділянки, не дає підстав стверджувати, що ця документація не є таким проектом за своєю суттю.

Відповідно до вимог ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, а доказування не може ґрунтуватися на припущення.

Тому, судом не приймаються посилання позивача та її представника стосовно порушення вимог земельного законодавства відповідачами по справі під час прийняття рішення про передачу земельної ділянки та під час видачі державного акту на підставі того, що до матеріалів справи наданий лист архівного відділу Солонянської районної державної адміністрації від 09 квітня 2015 року, відповідно до якого рішення виконкому Військової сільської ради за грудень 1992 року в архів на державне зберігання не надходили (а.с.60), оскільки спірне рішення Військової сільської ради приймалося 16 січня 1997 року, а не в 1992 році та сам факт відсутності рішення на зберіганні в архіві не підтверджує факт порушення вимог законодавства при його прийнятті.

Суд критично ставиться до довідки Військової сільської ради Солонянського району Дніпропетровської області від 10 червня 2015 року, згідно якої інформація про прийняття рішення про надання ОСОБА_2 в користування земельної ділянки за період з 1991 по 1997 роки відсутня (а.с.140), а також до листа від 01 липня 2015 року, згідно якого інформація стосовно виготовлення проектів на земельні ділянки площами 0,02 га та 0,25 га по вул. Дніпровська, буд. 12 в с. Військове відсутня (а.с.152), оскільки відсутність такої інформації у відповідача по справі не може бути підставою для визнання нечинним рішення № 4 від 16 січня 1997 року з підстав порушення вимог земельного законодавства, чинного на час прийняття рішення.

Також суд критично ставиться до листів архівного відділу Солонянської районної державної адміністрації від 11 червня 2015 року та від 01 липня 2015 року (а.с.141, 153), відповідно до яких архівний відділ надав витяг з рішення від 16 січня 1997 року та зазначив, що інших рішень про виділення в користування ОСОБА_2 в архівних фондах «Військової сільської ради народних депутатів Солонянського району Дніпропетровської області» немає. ОСОБА_4 того, архівним відділом було надано інформацію про ненадходження на державне зберігання проектів відведення земельних ділянко (а.с.153), що не може бути підставою для визнання нечинним рішення від 16 січня 1997 року та визнання недійсним державного акту.

Суд вважає, що позивачем за зустрічним позовом надано суду суперечливі докази, оскільки архівний відділ Солонянської РДА, згідно листа від 11 червня 2015 року надав витяг з оспорюваного рішення № 4 від 16 січня 1997 року (а.с.141), а відповідач Військова сільська рада заперечувала в своєму листі інформацію про прийняття такого рішення на імя ОСОБА_2 (а.с.140).

З урахуванням викладеного, суд дійшов до висновку, що позивач не надав суду переконливих доказів того, що рішення відповідача № 4 від 16 січня 1997 року «Про передачу земельних ділянок у приватну власність і користування» суперечить законодавству, діючому на час його прийняття, а тому відсутні правові підстави для визнання його нечинним та визнання недійсним державного акту на право власності.

Статтею 1 Протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, прийнятого у Парижі 20 березня 1952 року, гарантовано захист права власності. Згідно з зазначеною нормою кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права За змістом ст. 41 Конституції України право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

У світлі положень ст. 1 Протоколу 1 особу може бути позбавлено її власності лише в інтересах суспільства, на умовах, передбачених законом і загальним принципам міжнародного права, а при вирішенні питання про можливість позбавлення особи власності мусить бути дотримано справедливої рівноваги між інтересами суспільства та правами власника.

Оскільки при розгляді справи не було встановлено, що ОСОБА_2 отримав спірну земельну ділянку з порушенням встановленого на той час (1997 рік) порядку, то у суду відсутні підстави для задоволення позову в частині визнання нечинним рішення від 16 січня 1997 року та визнання недійсним державного акту, виданого 26 вересня 1997 року на імя ОСОБА_2

ОСОБА_4 того, відповідно до ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, а позивач за зустрічним позовом не довела суду, яким чином порушення порядку надання у власність земельної ділянки її чоловікові порушує її права та інтереси на вказану земельну ділянку, власником якої вона не являється, що є самостійною підставою для відмови в задоволенні цієї частини позову.

Визнання представником відповідача та самим відповідачем (а.с.131) зустрічного позову за відсутності на те законних підстав, доводить факт відсутності спору між сторонами, які не позбавлені можливості в позасудовому порядку вирішити питання щодо оформлення права власності на користь ОСОБА_1, право на що їм розяснювалося судом.

У звязку з відмовою в задоволенні позову в повному обсязі, відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України, витрати по справі покладаються на позивача за зустрічним позовом.

На підставі викладеного, керуючись ст.334 ЦК України, ст.ст.60,69,70,71 Сімейного кодексу України, ст.с.т 17,19,99 ЗК України в редакції від 19 березня 1992 року, ст. ст. 10, 11, 15, 57, 60, 61,88,209-215 ЦПК України, суд

У Х В А Л И В:

Відмовити в задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2, Військової сільської ради Солонянського району Дніпропетровської області про визнання права особистої власності, визнання недійсними державного акту про право власності на землю, свідоцтва про право власності, рішення про визнання права власності, рішення про передачу в приватну власність земельної ділянки, визнання дійсними договорів дарування - в повному обсязі.

Рішення може бути оскаржене до апеляційного суду Дніпропетровської області через районний суд шляхом подання апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення, а особами, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Головуючий: суддя Н. О. Щербина