Справа № 461/1543/13 Головуючий у 1 інстанції: Стрельбицький В.В.
Провадження № 22-ц/783/1368/15 Доповідач в 2-й інстанції: Гірник Т. А.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 березня 2015 року колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Львівської області у складі:

Головуючого судді - Гірник Т.А.

суддів - Бакуса В.Я., Левика Я.А.

секретар - Глинський О.А.

з участю позивача ОСОБА_2 та її представника ОСОБА_3

відповідачки ОСОБА_4, її представника ОСОБА_5

представника відповідача ОСОБА_6 - ОСОБА_11

представника третьої особи Галицької районної адміністрації - Берегової Т.О. ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Галицького районного суду м. Львова від 2 грудня 2014 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_6, треті особи: Галицька районна адміністрація Львівської міської ради, ОКП ЛОР "БТІ та ЕО", ЛКП "Цитадель-Центр" про усунення перешкод у користуванні та виділення майна в натурі, зустрічним позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_2, ОСОБА_4, ОСОБА_8, ОСОБА_9, треті особи Галицька районна адміністрація Львівської міської ради, ОКП ЛОР "БТІ та ЕО", ЛКП "Цитадель-Центр" про усунення перешкод у користуванні приміщеннями спільного користування, -

В С Т А Н О В И Л А:

У лютому 2013 року ОСОБА_2 звернулась в суд з позовом до ОСОБА_4, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_6, третя особи Галицька РА, ОКП ЛОР «БТІ та ЕО», ЛКП «Цитадель-Центр» про усунення перешкод в користуванні власністю та виділення майна в натурі. З посиланням на ст.ст. 317, 319, 321, 383, 386, 387 ЦК України просила зобов»язати відповідачів не чинити перешкод у користуванні приватною власністю, а саме 38 м.кв. у будинку АДРЕСА_1

Заявою від 12.11.2014 року та від 02.12.2014 року позовні вимоги уточнила та збільшила, та в кінцевому просила визнати за нею право приватної власності на наступні приміщення: житлове приміщення літ.2 площею 16,2 м.кв., житлове приміщення літ 3-1 площею 14.6 м.кв., житлове приміщення літ 4-1 площею 13.7 кв.м., кухню площею 8,0 м.кв., коридор площею 3,4 м.кв., санвузол площею 3,5 м.кв., коридор площею 34, 3 м.кв.. Загалом 94,1 м.кв.

Визнати за ОСОБА_6 право приватної власності на наступні приміщення: житлове приміщення літ. 1-4 площею 13, 6 м.кв., кухня площею 10,7 м.кв., коридор площею 2.1 м.кв., санвузол площею 3, 8 м.кв., коридор площею 1,2 м.кв.. Загалом 31. 8 м.кв.

Визнати за ОСОБА_4, ОСОБА_8, ОСОБА_9 право приватної власності на наступні приміщення: коридор літ 6-1 площею 3.3. м.кв., кухня літ 6-2 площею 9,1 м.кв, житлове приміщення літ 6-3 площею 13,3 м.кв., житлове приміщення літ 6-4 площею 18, 6 м.кв., санвузол площею 3, 8 м. кв., коридор площею 1, 93 м.кв. Загалом 50,03 м.кв.

Стягнути з ОСОБА_6 за збільшення її частки 52 813 грн. на користь ОСОБА_2 (в т.ч. за користування спільним із ОСОБА_2 приміщеннями - 17 368 грн.);

Стягнути з ОСОБА_2 за збільшення її частки 96 141 грн. на користь ОСОБА_4, ОСОБА_8 та ОСОБА_9;

Стягнути з ОСОБА_4, ОСОБА_8 та ОСОБА_9 за збільшення їх частки 3 871 грн. ОСОБА_6 на користь ОСОБА_6

У квітні 2013 року ОСОБА_6 звернулась в суд із зустрічним позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_4, ОСОБА_8, ОСОБА_9, треті особи Галицька РА, ЛП «Цитадель-Центр», ОКП ЛОР «БТІ та ЕО» про усунення перешкод в користуванні приміщенням спільного користування. Просила постановити рішення, яким зобов'язати відповідачку ОСОБА_2 не чинити їй перешкод у користуванні приміщенням спільного користування вбиральні 43-19, площею 1.1. м.кв. та спільним коридором, 43-2, площею 33.1 м.кв., зобов'язати відповідачів ОСОБА_4, ОСОБА_8, ОСОБА_9 не чинити перешкод у користуванні приміщенням ванної кімнати 43-11, площею 4.2 м.кв.

Рішенням Галицького районного суду м. Львова від 2 грудня 2014 року первісний позов задоволено.

Визнано за ОСОБА_2 право приватної власності на наступні приміщення: житлове приміщення літ. 2 площею 16,3 кв.м., житлове приміщення літ.3-1 площею 14,6 кв.м., житлове приміщення літ.4-1 площею 13,7 кв.м., кухню площею 8,0 кв.м., коридор площею 3,4 кв.м., санвузол площею 3,5 кв.м., коридор площею 34,3 кв.м.

Визнано за ОСОБА_6 право приватної власності на наступні приміщення: житлове приміщення літ.1-4 площею 13,6 кв.м., кухня площею 10,7 кв.м., коридор площею 2,1 кв.м., санвузол площею 3,8 кв.м., коридор площею 1,2 кв.м.

Визнано за ОСОБА_4, ОСОБА_8, ОСОБА_9 право приватної власності на наступні приміщення: коридор літ.6-1 площею 3,3 кв.м., кухня літ.6-2 площею 9,1 кв.м., житлове приміщення літ.6-3 площею 13,3 кв.м., житлове приміщення літ.6-4 площею 18,6 кв.м, санвузол площею 3.8 кв.м., коридор площею 1,93 кв.м.

Стягнуто з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_2 52 813 (п'ятдесят дві тисячі вісімсот тринадцять) гривень 00 коп. відшкодування за збільшення її частки у праві власності.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4, ОСОБА_8, ОСОБА_9 4 96 141 (дев'янсто шість шість тисяч сто сорок одну) гривень 00 коп. відшкодування за збільшення її частки у праві власності.

Стягнуто солідарно ОСОБА_4, ОСОБА_8, ОСОБА_9 на користь ОСОБА_6 3 871 (три тисячі вісімсот сімдесят одну) гривню 00 коп. відшкодування за збільшення їх частки у праві власності.

В задоволенні зустрічного позову відмовлено.

Рішення суду оскаржила ОСОБА_4 в частині задоволення вимог первісного позову.

Вважає його незаконним та необґрунтованим, прийнятим з грубим порушенням норм матеріального та процесуального права, з неповним з'ясуванням обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, невідповідністю висновків суду обставинам.

Просить рішенні скасувати в частині задоволення позову ОСОБА_2 та ухвалити нове, яким в первісному позові ОСОБА_2 відмовити за безпідставністю. Мотивує тим, що при визнанні права власності на квартири (кімнати) №№1, 2, 6 та за відсутності перешкод в користуванні власністю чи приміщеннями спільного користування в будинку АДРЕСА_1 жодним чином не були порушені права чи законні інтереси ОСОБА_2. Суд безпідставно вирішив питання про права та обов'язки ОСОБА_2 на допоміжні приміщення спільного користування, такі як коридор, кухня, комірка, вбиральня, санвузол тощо, що комунальною власністю, які позначені під літерами №№ 43-1, 43-2, 43-3, 43-12, 43-13, 43-14, 43-15, 43-16, 43-17, 43-18і 43-19, а відтак не перебувають в спільній сумісній власності. Спільне користування допоміжними приміщеннями в порядку найму не надає сторонам (власникам кімнат) права на виділ цього майна в натурі, оскільки згідно із статтею 370 ЦК України, яка не застосована судом, а підлягала до застосування, сказано, що «співвласники мають право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній сумісній власності». Позивач ОСОБА_2 не надала жодного доказу про належність допоміжних приміщень до спільної сумісної власності і суд не здобув жодного доказу, що воно перебуває у власності сторін. Суд не намагався з'ясувати обставини, які мають значення для правильного вирішення справи. Також судом не була з'ясована обставина, коли і ким було передано гуртожиток, в якому на даний знаходяться приміщення, що у власності сторін, у комунальну власність та хто є його балансоутримувачем. Без встановлення всіх обставин суд не вправі був завершувати розгляд справи і ухвалювати рішення не витребувавши з ОКП ЛОР «БТІ та ЕО» матеріали інвентаризаційної справи на квартиру №2 та приміщення спільного користування в будинку АДРЕСА_1 з метою встановлення дійсного власника цього об'єкту нерухомості.

Судом першої інстанції застосовано вимоги ч.2 ст. 382 ЦК України, яка не мала бути застосована, оскільки приватизовані кімнати гуртожитку перебувають в спільній сумісній власності членів їхніх сімей, як ізольовані від інших сімей, а коридор, як допоміжне приміщення предмету розгляду, не є спільною сумісною власністю сторін, а перебуває на обслуговуванні в балансоутримувача ЛКП «Цитадель-Центр», як комунальна власність.

Не підлягала до застосування судом і ч.2 ст. 372 ЦК України, оскільки майно - коридор, яке поділене, не є у спільній сумісні власності, а тому поділ майна є неможливим.

Висновок будівельно-технічної експертизи №045/14 від 03.10.2014 року, який покладено в основу рішення, проведений з грубим порушенням ДБН 360-92, односторонньо на користь ОСОБА_2, з варіантами, які різняться в розмірах допоміжних приміщень, а відтак не міг братися судом до уваги.

Зазначає, що прийняття до провадження даної цивільної справи судом було здійснено з порушенням норм процесуального права, так як ОСОБА_2 зверталась до суду із вимогою зобов'язання відповідачів не чинити їй перешкод у користуванні приватною власністю, а не виділення майна в натурі, оскільки для такого звернення необхідною умовою є встановлення вартості майна та сплати судового збору в розмірі за позов майнового характеру. Заява про визнання права власності та стягнення коштів за збільшення часток містить інший предмет, а змінювати його під час розгляду справи судом по суті позивач не мала права, а тому суд вийшов за межі позовних вимог, що є недопустимим в процесі судочинства.

При розгляді справи в апеляційній інстанції апелянт та її представник доводи такої підтримала.

В письмових запереченнях на апеляційну скаргу позивач ОСОБА_2 просить рішення суду першої інстанції залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення. Мотивує тим, що відповідачами ОСОБА_4 вчинено самоуправні дії у листопаді 2008 року, що полягали у блокуванні доступу до приміщень загального користування для квартир сторін. Між сторонами тривалий час існує спір щодо користування цими приміщеннями. Позивач ОСОБА_2 на підставі цивільно-правових угод є законним власником трьох житлових приміщень із визначенням у цих угодах про приміщення, які у спільному користуванні, якими не може користуватись внаслідок протиправних дій відповідачів ОСОБА_4. Оскільки єдиним способом вирішення конфлікту остаточно є поділ приміщень загального користування з визнанням на конкретні право власності сторін, як власників квартир, то вправі була в судовому порядку порушити це питання. Оскільки найбільш прийнятним є саме 1- варіант висновку будівельно-технічної експертизи щодо можливості поділу цих приміщень, то суд обґрунтовано з таким погодився та вирішив спір.

При розгляді справи позивач ОСОБА_2 та її представник підтримали заперечення на апеляційну скаргу.

Відповідач ОСОБА_6 в письмових запереченнях просить рішення суду першої інстанції залишити без змін. Вказує, що суд вірно дійшов висновку, що власники приватизованих квартир є співвласниками допоміжних приміщень з приводу яких тривалий час існує спір між сторонами. Тому суд обґрунтовано дійшов висновку про можливість поділу цих приміщень в один із способів визначених експертизою. Представник цього відповідача підтримала письмові заперечення при розгляді справи в суді апеляційної інстанції.

Представник третьої особи Галицької районної адміністрації ЛМР у вирішенні справи покладається на розгляд суду.

Інші учасники не з»явились. Належно повідомлені про розгляд справи за апеляційною скаргою, про що до справи долучено розписки про отримання судових повісток. Про причини неявки суду не повідомили. У відповідності до вимог ч.2 ст. 305 ЦПК України, колегія суддів вважає можливим продовжувати розгляд справи у їх відсутності, що відповідає вимогам ч.2 ст. 305 ЦПК України.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає до задоволення, виходячи з таких мотивів.

У відповідності до вимог ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов»язна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 ЦПК України. За змістом ст.57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

У відповідності до вимог ст.213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з»ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції таким вимогам не відповідає.

Матеріалами справи встановлено, що позивач за первісним позовом ОСОБА_2 на підставі договору дарування від 10.06.2010 року набула право власності на АДРЕСА_2 За даними цього договору прийнято у дар квартиру загальною площею 35,5 кв.м., яка складається з однієї житлової кімнати, площею 16,3 кв.м.. Приміщення кухні, коридору, комірки, вбиральні, санвузла за договором значаться у спільному користуванні. /а.с. 5/.

Згідно договору купівлі-продажу квартири від 18.10.2011 року позивач ОСОБА_2 набула право власності на квартиру № 4 у цьому ж будинку. За даними договору - квартира складається з однієї житлової кімнати пл.. 13, 7 м кв, загальна площа квартири 22, 8 м кв. Приміщення 43-1/7,5; 43-2/33,1; 43-11/4,2; 43-12/2,1; 43-13/2,0; 43-14/0,9; 43-15/2,0; 43-16/0,9; 43-18/1,1;43-19/1,1 за договором значаться у спільному користуванні./а.с. 12/

Згідно договору купівлі-продажу від 03.12.2012 року ОСОБА_2 набула право власності на квартиру № 3 у цьому ж будинку. За даними договору ця квартира складається з однієї кімнати пл. 14,6 м кв. Загальна площа квартири 24, 3 м кв. і зазначено про спільне користування приміщеннями, що у попередньому договорі. /а.с. 19. /

Матеріалами справи встановлено, що приміщення коридору та санвузла, які на плані квартири № 6 під індексами ХІІ та ХІІІ значаться як приміщення загального користування. /а.с. 30/, в тому числі з розподілом яких між власниками квартир не погоджуються апелянти.

Квартира АДРЕСА_1, загальною площею 44,3 кв.м., яка складається з двох кімнат площею 31,9 кв.м., належить на праві спільної сумісної власності відповідачам ОСОБА_4, згідно свідоцтва про право власності на квартиру НОМЕР_1 від 11 серпня 2006 року. /а.с.27, 28, 29-30/.

Квартира АДРЕСА_3 загальною площею 22,6 кв.м., яка складається з однієї кімнати площею 13,6 кв.м., належить на праві власності ОСОБА_6 /а.с.63-64, 91/.

За даними поверхових планів технічних паспортів квартир сторін, такі розташовані на другому поверсі будинку. Житлові кімнати квартир сторін межують одна з одною з облаштуванням виходів у коридор загального користування під літ. 43-2 площею 33, 1 м кв з якого облаштовані входи у інші приміщення, які значаться у спільному користуванні власників квартир і такими приміщеннями є приміщення коридорів, кухні площею 12,1 м кв, санвузлів та інші допоміжні приміщення, з приводу користування якими між сторонами виник спір./а.с. 11, 18,26, 30,33 /.

З метою вирішення такого спору позивачем ОСОБА_2, котра є власником квартир № 2, № 3 та № 4 будинку заявлено вимоги, котрі в кінцевому зводяться до того, що остання просила визнати за сторонами право приватної власності, в тому числі на житлові приміщення квартир, котрі уже перебувають у власності на підставі цивільно-правових угод та приватизації житла, а також на нежитлові приміщення, котрі за вказаними вище правовстановлюючими документами значаться частково у спільному користуванні, зокрема на такі, які повинні утворитись в результаті часткової їх реконструкції з врахуванням висновку судової будівельно-технічної експертизи ТзОВ «Гал- Світ», проведеної по ухвалі суду, яким визначено чотири можливих варіанту, а також щодо прим іщень, які значаться місцями загального користування. /а.с. 94/

Задовольняючи остаточні вимоги ОСОБА_2 з врахуванням першого варіанту можливого поділу приміщень між власниками квартир №№ 1, 2, 3, 4, 6 будинку АДРЕСА_1 суд у своєму рішення послався на ч. 2 ст. 41 Конституції України, якою встановлено, що право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Також врахував вимоги ч.1 ст. 238 ЦК, за якою право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

Судом взято до уваги вимоги ст. 382 ЦК, за змістом якої, квартира є ізольоване помешкання в житловому будинку, призначене та придатне для постійного проживання у ньому. Та враховано ч. 2 цієї норми, за якою, власникам квартири у дво- або багатоквартирному житловому будинку належать на праві спільної сумісної власності приміщення загального користування, опорні конструкції будинку, механічне, електричне, сантехнічне та інше обладнання за межами або всередині квартири, яке обслуговує більше однієї квартири, а також споруди, будівлі, які призначені для забезпечення потреб усіх власників квартир.

Застосовуючи цю норму, суд не навів мотивів за яких ця норма застосована. Не вказав які приміщення загального користування знаходяться у власності сторін і за яких підстав вирішив питання їх розподілу лише між власниками перелічених вище квартир.

Судом враховано п.2 ст. 10 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», за якою всі співвласники будинку є співвласниками допоміжних приміщень будинку.

Застосовуючи ці норми, суд першої інстанції не врахував, що сторони у справі є власниками певних квартир багатоквартирного будинку по АДРЕСА_1. Їх квартири розташовані на 2-му поверсі будинку. Судом не перевірено та не з»ясовано чи такі приміщення, зокрема приміщення загального коридору площею 33,1 м кв не призначене для користування інших мешканців будинку і чи не порушуватимуться їх права передачею у власність цього приміщення одному із власників окремої квартири.

Отже без з»ясування цих обставин, суд дійшов висновку, що з наведених норм Закону випливає, що власники квартир (двоє або більше) у багатоквартирному житловому будинку є співвласниками приміщень, які перебувають у їх спільному користуванні, тобто такі приміщення знаходяться у їх спільній сумісній власності та лише у їхній, за умови, що тільки вони постійно користуються такими приміщеннями, та ними не можуть користуватись і не користуються інші мешканці будинку.

З врахуванням положень ч.1 ст. 368, ч. 1 та 2 ст. 369, ч.1 та 2 ст. 372 ЦК України , якими врегульовано вирішення питань між співвласниками майна, що є у спільній сумісній власності без визначення часток, суд фактично вирішив питання поділу таких приміщень між сторонами у справі, вважаючи їх співвласниками приміщень спільного користування, не визначивши частки сторін в цих приміщеннях та не врахував набуття позивачем ОСОБА_2 за цивільно-правовими угодами лише тих приміщень, які перелічені в цих угодах, про що вказано вище.

Судом враховано, що згідно висновку судової будівельно-технічної експертизи №045/14 від 03.10.2014 року, експертом запропоновано чотири варіанти розподілу приміщень спільного користування з метою облаштування окремих кухонь, санвузлів та допоміжних приміщень для обслуговування ізольованих квартир між власниками сторонами, які розроблені на підставі правовстановлюючих документів, вимог ДБН України, з визначенням грошової компенсації за відхилення від часток у власності /а.с.94-127/.

Проаналізувавши запропоновані експертом варіанти розподілу приміщень спільного користування, з врахуванням доводів сторін, а також особливостей розміщення квартир по відношенню до приміщень спільного користування, можливості повноцінного та раціонального використання таких приміщень мешканцями вищезгаданих квартир, з метою забезпечення задоволення мешканцями власних потреб, та при цьому виключення створення будь-яких перешкод один одному, суд прийшов до переконання, що найбільш прийнятним варіантом розподілу може бути варіант №1, який полягає у наступному.

Згідно висновку експертизи, варіанту № 1: ОСОБА_6 пропонуються такі приміщення другого поверху житлового будинку, які на момент експертизи перебувають у спільній власності співвласників: житлове приміщення літ.1-4 площею 13,6 кв.м., кухня площею 10,7 кв.м., коридор площею 2,1 кв.м., санвузол площею 3,8 кв.м., коридор площею 1,2 кв.м. Загальна площа приміщень, які пропонуються, а також перебувають у власності ОСОБА_6 становить 31,8 кв.м. Розмір компенсації, який ОСОБА_6 сплачує на користь ОСОБА_2 становить 52 813,00 грн.

ОСОБА_2 пропонуються такі приміщення другого поверху житлового будинку, які на момент експертизи перебувають у спільній власності співвласників: житлове приміщення літ. 2 площею 16,3 кв.м., житлове приміщення літ.3-1 площею 14,6 кв.м., житлове приміщення літ.4-1 площею 13,7 кв.м., кухню площею 8,0 кв.м., коридор площею 3,4 кв.м., санвузол площею 3,5 кв.м., коридор площею 34,3 кв.м. Загальна площа приміщень, які пропонуються, а також перебувають у власності ОСОБА_2 становить 94,1 кв.м. Розмір компенсації, який ОСОБА_2 сплачує на користь ОСОБА_4 становить 96 141,00 грн.

ОСОБА_4 пропонуються такі приміщення другого поверху житлового будинку, які на момент експертизи перебувають у спільній власності співвласників: коридор літ.6-1 площею 3,3 кв.м., кухня літ.6-2 площею 9,1 кв.м., житлове приміщення літ.6-3 площею 13,3 кв.м., житлове приміщення літ.6-4 площею 18,6 кв.м, санвузол площею 3.8 кв.м., коридор площею 1,93 кв.м. Загальна площа приміщень, які пропонуються, а також перебувають у власності ОСОБА_4 становить 50,03 кв.м. Розмір компенсації, який ОСОБА_4 сплачують на користь ОСОБА_6 становить 3 871,00 грн.

На переконання суду першої інстанції, такий розподіл приміщень загального користування не завдасть істотної шкоди інтересам співвласників, більше того, дозволить їм належним чином реалізувати свої права, оскільки останні в повній мірі та одноосібно (мешканці однієї квартири), тобто окремо від власників інших суміжних квартир, будуть мати можливість повноцінно використовувати належні їм приміщення, у разі такого розподілу, для задоволення власних потреб.

Задовольняючи вимоги первісного позову, суд першої інстанції не з»ясував чи погоджуються співвласники квартири № 6 на грошову компенсацію, визначену експертом та на проведення відповідних реконструкцій у своїй квартирі.

Відповідно до ст.388 ЦК України, на яку послався суд, власник квартири може на свій розсуд здійснювати ремонт і зміни у квартирі, наданій йому для використання як єдиного цілого, за умови, що ці зміни не призведуть до порушень прав власників інших квартир у багатоквартирному житловому будинку та не порушать санітарно-технічним вимог і правил експлуатації будинку.

Застосовуючи вказані вище правові норми та задовольняючи позовні вимоги позивача з врахуванням вказаного вище варіанту розподілу спірних приміщень, суд першої інстанції неправильно такі застосував та не врахував наступних обставин.

За змістом вказаного висновку експертизи, в тому числі, це стосується і варіанту № 1, з яким погодився суд - у приміщеннях спільного користування для облаштування окремих кухонь, санвузлів та допоміжних приміщень необхідно провести демонтаж перегородок наступних приміщень: літ. 43-1, 43-2,43-11,43-12,43-13,43-14,43-15, 43-16,43-17,43-18,43-19 з облаштуванням спільного тамбура-приймальні для квартир №№ 1, 2,3,4, облаштування кухні квартири №№ 2,3,4 /власника ОСОБА_2 / санвузла та коридору, коридорів та санвузла квартири №№№ 2,3,4 та облаштування санвузла та коридору до квартири № 6. /а.с. 108,109 , 124/

За всіма іншими варіантами розподіту приміщень згідно висновку експертизи також необхідно провести переобладнання про які детально описано експертом.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції не звернув увагу на те, що будинок по АДРЕСА_1 є житловим багатоквартирним будинком.

З врахуванням даних Свідоцтва про право власності на квартиру за НОМЕР_1 від 11 серпня 2006 року - квартира АДРЕСА_1 у Львові перебуває у власності відповідачів ОСОБА_4 на підставі ЗУ «Про приватизацію державного житлового фонду». Свідоцтво видане за підписом керівника органу приватизації Галицької районної адміністрації Львівської міської ради. Обслуговуючою організацією будинку є ЛКП «Цитадель-Центр».

У відповідності до вимог ст.152 ЖК України - переобладнання і перепланування жилого будинку/ квартири, що належить громадянинові на праві приватної власності, провадиться з дозволу виконавчого комітету місцевої Ради народних депутатів.

На вказану норму суд першої інстанції уваги не звернув.

Матеріалами справи встановлено і цю обставину підтвердили учасники процесу при розгляді справи за апеляційною скаргою, що органом місцевого самоврядування в особі Галицької районної адміністрації дозвіл на проведення переобладнань у приміщеннях, квартир сторін та приміщеннях загального користування не надавався, що ствердила представник цього органу при розгляді справи в суді апеляційної інстанції.

Форма цього дозволу органу місцевого самоврядування на проведення переобладнань у будинку та квартирах зокрема, визначена ЗУ «Про місцеве самоврядування».

Колегія суддів звертає увагу на те, що вирішуючи питання про проведення таких численних переобладнань у приміщеннях, частину таких необхідно провести у квартирах № 1 та № 6, тобто в тому числі у квартирі апелянтів, проти чого останні заперечують.

Судом не враховано, що заявляючи позовні вимоги в кінцевому їх варіанті, залишається не вирішеним питання ким та за чиї кошти такі роботи повинні бути проведені.

Колегія суддів вважає, що висновки суду першої інстанції про визнання за сторонами права на певні приміщення, які зазначено у рішенні не узгоджується з вимогами п.1 ч.2 ст. 16 ЦУК України, оскільки визнано в тому числі право на житлові приміщення, які уже у власності сторін на підстав цивільно-правових угод, ЗУ «Про приватизацію державного житлового фонду» і таке право ніким не оспорюється та наявні правовстановлюючі документи, які це право підтверджують. Крім того, суд визнав право сторін на приміщення, які на даний час не існують і повинні утворитися після проведення сторонами переобладнань про які зазначено у висновку судової будівельно-технічної експертизи. Тобто визнано право на майно, яке не існує на час вирішення спору.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що судом першої інстанції при вирішенні справи неповно з»ясовані обставини, що мають значення для справи і така неповнота не може бути усунута при перегляді справи судом апеляційної інстанції, неправильно застосовано норми матеріального права, що призвело до постановлення незаконного рішення, яке необхідно скасувати та ухвалити у справі нове рішення в оскаржуваній частині про відмову у позові.

Керуючись ст.. ст.. 303 , 304 , п.3 ч. 1 ст. 307 , ч. 2 ст. 314, 316, 317 ЦПК України, колегія суддів

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити.

Рішення Галицького районного суду м. Львова від 2 грудня 2014 року в частині задоволення первісного позову ОСОБА_2 скасувати та в цій частині ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_4, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_6, треті особи: Галицька районна адміністрація Львівської міської ради, ОКП ЛОР "БТІ та ЕО", ЛКП "Цитадель-Центр" про усунення перешкод у користуванні та виділення майна в натурі - відмовити.

В решті рішення суду першої інстанції залиши ти без змін.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення, може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили .

Головуючий

Судді