АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 жовтня 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати з цивільних справ Апеляційного суду м. Києва в складі:

головуючого: Корчевного Г.В.,

суддів: Слободянюк С.В., Лапчевської О.Ф.,

при секретарі Абдуллаєвій Е.Б.,

Розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на заочне рішення Деснянського районного суду м. Києва від 21 січня 2015 року в цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення коштів, -

УСТАНОВИЛА:

Унікальний номер справи: 754/15795/14-ц
№ апеляційного провадження: 22-ц/796/12783/2015
Головуючий у суді першої інстанції: Скрипка О.І.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Корчевний Г.В.
У вересні 2014 року позивач ОСОБА_2 звернулася до Деснянськогорайонного суду м. Києва з позовом до відповідача ОСОБА_1 про стягнення коштів. В обгрунтування позову зазначала, що 04.07.2014 року між нею та відповідачем був укладений Договір про наміри сторін. Згідно п.1 даного договору сторони зобов'язалися в майбутньому в термін, визначений п.13 Договору, укласти Договір купівлі-продажу на об'єкт нерухомості, що належить Продавцеві, а саме: однокімнатну квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, загальною площею 43 кв. м, з яких житлова площа становить 17 кв. м. У відповідності до п.2. Договору ціна об'єкту нерухомості становить 41600 доларів США. При підписані Договору позивач в якості підтвердження своїх намірів сплатила відповідачу грошову суму розмірі 3000 доларів США. Пунктом 12 Договору було передбачено, що Договір купівлі-продажу повинен бути підписаний та нотаріально посвідчений до 10.08.2014 року без попереднього повідомлення сторонами одне одного. Оскільки Договір купівлі-продажу укладено не було, в порядку досудового врегулювання спору позивач зверталася до відповідача про повернення їй сплачених 3000 доларів США за Договором про наміри від 04.07.2014 року, однак позивачу було пояснено, вказана сума коштів є завдатком, який не повертається та може бути зарахованим лише у вартість купленої квартири. Позивач посилається, що оскільки предметом Договору наміру сторін від 04.07.2014 року, укладеного між позивачем та відповідачем, було зобов'язання укласти Договір купівлі-продажу нерухомого майна, для якого відповідно ст.657 ЦК України встановлено обов'язкове нотаріальне посвідчення, даний попередній договір, укладений в простій письмовій формі, є нікчемним. Просила суд стягнути з відповідача на її користь грошову суму у розмірі 3000 доларів США, що за офіційним курсом НБУ станом на 03.12.2014 року становить 45556 грн. 87 коп. та витрати по сплаті судового збору в розмірі 455 грн. 57 коп.

Заочним рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 21 січня 2015 року позовні вимоги ОСОБА_2 задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 грошову суму у розмірі 3000 доларів США, що за офіційним курсом НБУ, станом на 03.12.2014 року, становить 45556,87 грн. та витрати по сплаті судового збору у розмірі 455,57 грн.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, ОСОБА_1 звернулася з апеляційною скаргою, в якій просить заочне рішення Деснянського районного суду м. Києва від 21 січня 2015 рокускасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Свою апеляційну скаргу мотивує тим, що рішення суду 1-ї інстанції прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Вважає, що ухвалюючи рішення, судом не встановлено усі обставини, що мають значення для справи, зокрема те, що у п. 4 Договору з поміж іншого чітко зазначено, що у відповідності до ст.ст. 570, 571 Цивільного кодексу України, Сторона - 2 передала, а Сторона - 1 прийняла суму завдатку в розмірі 3000 доларів США.

Зазначає, що суд не звернув уваги на ч. 4 ст. 635 ЦК України, у відповідності до якої договір про наміри (протокол про наміри, тощо), якщо в ньому немає волевиявлення сторін щодо надання йому сили попереднього договору, не вважається попереднім договором. В тексті договору від 04.07.2014 року відсутні відомості про те що сторони надали йому силу попереднього.

Колегія суддів, вивчивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає апеляційну скаргу такою, що не підлягає задоволенню, з огляду на таке.

Установлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд повинен свої дії мотивувати та враховувати, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 4 ст. 60 ЦПК України).

Статтею 57 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність чи відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів і висновків експертів.

Судом першої інстанції встановлено, що 04.07.2014 року між позивачем ОСОБА_2 та відповідачем ОСОБА_1 було укладений Договір про наміри сторін. (а.с.7-8).

Згідно п.1 даного договору сторони зобов'язалися в майбутньому в термін, визначений п.13 Договору укласти Договір купівлі-продажу на об'єкт нерухомості, що належить Продавцеві, а саме: однокімнатну квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, загальною площею 43 кв. м, з яких житлова площа становить 17 кв. м. У відповідності до п.2. Договору ціна об'єкту нерухомості становить 41600 доларів США.

Також встановлено, що відповідно до п.4 Договору, при підписані Договору позивач в якості підтвердження своїх намірів сплатила відповідачу грошову суму у розмірі 3000 доларів США.

Мотивуючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції виходив з того, що пунктом 12 Договору було передбачено, що Договір купівлі-продажу повинен бути підписаний та нотаріально посвідчений до 10.08.2014 року без попереднього повідомлення сторонами одне одного. Однак основний Договір купівлі-продажу укладено не було. (а.с.8).

Таким чином, судом першої інстанції вірно встановлено, що впорядку досудового врегулювання спору позивач зверталася до відповідача про повернення їй сплачених 3000 доларів США за Договором про наміри від 04.07.2014 року, однак позивачу було пояснено, що вказана сума коштів є завдатком, який не повертається та може бути зарахованим лише у вартість купленої квартири.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, що така позиція відповідача суперечить чинному законодавству та порушує права і законні інтереси позивача, зважаючи на таке.

Відповідно до ч.1 ст.546 ЦК України, виконання зобов"язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, при триманням, завдатком.

Відповідно до ч.1 ст.570 ЦК України завдатком є грошова сума або рухоме майно, що видається кредиторові боржником у рахунок належних з нього за договором платежів, на підтвердження зобов"язання і на забезпечення його виконання.

Згідно з ч.1 ст.571 ЦК України, якщо порушення зобов"язання сталося з вини боржника, завдаток залишається у кредитора. Якщо порушення зобов"язання сталося з вини кредитора, він зобов"язаний повернути боржникові завдаток та додатково сплатити суму у розмірі завдатку або його вартості.

Частиною 3 ст.571 ЦК України передбачено, що у разі припинення зобов"язання до початку його виконання або внаслідок неможливості його виконання, завдаток підлягає поверненню.

Згідно ч.2 ст.570 ЦК України, якщо не буде встановлено, що сума сплачена в рахунок належних з боржника платежів, є завдатком, вона вважається авансом.

З огляду на фактичні обставини справи, вірним є висновок суду першої інстанції, що даний Договір про намір сторін є нікчемним, умовою якого було передбачено сплату завдатку, тому сума 3000 доларів США сплачена на забезпечення виконання майбутнього зобов"язання згідно з вимогами ч.2 ст.570 ЦК України, є авансом, а тому відповідач безпідставно володіє отриманими коштами.

Відносно доводів апеляційної скарги колегія суддів зазначає, що вони необґрунтовані та не доведені належними доказами, оскільки судом першої інстанції було повно та всебічно з'ясовано обставини справи.

Зокрема доводи апелянта про те, що суд не звернув уваги на ч. 4 ст. 635 ЦК України, у відповідності до якої договір про наміри (протокол про наміри, тощо), якщо в ньому немає волевиявлення сторін щодо надання йому сили попереднього договору, не вважається попереднім договором, а в тексті договору від 04.07.2014 року відсутні відомості про те що сторони надали йому силу попереднього, спростовуються натупним.

Відповідно до ст.526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цивільного законодавства.

Згідно до ст.635 ЦК України попереднім є договір, сторони якого зобов'язуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір в майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором. Попередній договір укладається у формі, встановленій для основного договору.

Як визначено ст.657 ЦК України, договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі.

Згідно ст. 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, що предметом Договору про наміри сторін від 04.07.2014 року, укладеного між сторонами, було зобов'язання укласти Договір купівлі-продажу нерухомого майна, для якого відповідно ст.657 ЦК Українивстановлено обов'язкове нотаріальне посвідчення, в той час, як даний договір укладений в простій письмовій формі.

З огляду на фактичні обставини справи, суд першої інстанції вірно прийшов до висновку, що сторони при укладанні вказаного договору в порушення вимог ч.1 ст.635 ЦК не дотримали нотаріальної форми посвідчення договору, встановленої ст.657 цього Кодексу для основного договору, а тому за правилом ч.1 ст.220 ЦК даний договір є нікчемним.

Відповідно до ч.1 ст.216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину.

Згідно ст.236 ЦК України, нікчемний правочин є недійсним з моменту його вчинення.

Як визначено п.7 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" № 9 від 06.11.2009 року, правочин може бути визнаний недійсним з підстав, визначених законом та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом.

Колегія суддів погоджується, що вимоги позивача про стягнення з відповідача коштів в розмірі 3000 доларів США, що за офіційним курсом НБУ станом на 03.12.2014 року становить 45556 грн. 87 коп. є обґрунтованими та підлягають задоволенню в цій частині.

Також вірним, у відповідності до положень ст.88 ЦПК України є стягнення з відповідача на користь позивача витрат по сплаті судового збору в сумі 455 грн. 57 коп.

Згідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Колегія суддів зазначає, що апелянтом не надано належних та допустимих доказів на обґрунтування апеляційної скарги, та вважає, що за таких обставин підстави для її задоволення відсутні.

Відповідно до вимог ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин.

Згідно положень ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Відповідно до ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення.

Враховуючи викладене та оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, достатність і взаємний зв'язок у їх сукупності, колегія суддів вважає законними й обґрунтованими висновки районного суду про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог.

Справа судом розглянута повно та об'єктивно. Норми матеріального і процесуального права застосовано правильно. Інші доводи апеляційної скарги недоведені та містяться лише на формальних міркуваннях.

Відповідно до ч.1 ст. 308 ЦПК України Апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 308, 312, 315, 317 ЦПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - відхилити.

Заочне рішення Деснянського районного суду м. Києва від 21 січня 2015 року - залишити без змін.

Ухвала набирає чинності негайно, проте може бути оскаржена в касаційному порядку протягом 20 днів з моменту проголошення шляхом подачі касаційної скарги до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ.

Головуючий:

Судді: