Р І Ш Е Н Н Я

І м е н е м У к р а ї н и

23 липня 2015 року м. Черкаси

Черкаський районний суд Черкаської області в складі:

головуючого судді Морозова В.В.,

за участю секретаря судового засідання Швидкої І.О.,

представника позивача ОСОБА_1,

представника відповідача ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду в м. Черкаси цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення боргу,

встановив:

ОСОБА_3 звернулася до суду з позовною заявою про стягнення боргу за договором позики з ОСОБА_4

Свої позовні вимоги позивач мотивувала тим, що 20 червня 2014 року вона уклала з відповідачем ОСОБА_4 договір позики коштів, відповідно до якого передала у борг ОСОБА_4 грошові кошти у сумі 3 700 доларів США, що еквівалентно 43 845 грн. В підтвердження отриманих коштів відповідач написав розписку в якій він зобовязався повернути вказану суму боргу до 31 грудня 2014 року. Після спливу зазначеного терміну виконання зобовязання відповідач суму боргу не повернув в звязку з чим позивачка змушена звернутися до суду за захистом своїх прав. Просить суд стягнути з відповідача ОСОБА_4 борг у сумі 3700 доларів США з вказівкою на конвертацію цієї суми у національну грошову одиницю на день здійснення платежу, стягнути з відповідача штрафні санкції у сумі 3119 грн., що включають в себе індекс інфляції та пеню та суму понесених судових витрат 4969 грн. з яких 469 грн. 64 коп. судовий збір, 4500 грн. витрати на правову допомогу.

В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_1 позовні вимоги підтримав, повністю та просив їх задовольнити обґрунтовуючи свою позицію обставинами викладеними у позові. Відповідач ОСОБА_4 та його представник у судовому засіданні позовні вимоги визнали частково, зазначаючи, що дійсно кошти брались у борг у позивачки, проте зазначені кошти брались та витрачались в інтересах сімї, а тому і мають стягуватись в рівних частинах з нього та дружини. Крім цього відповідач заперечував, щодо стягнення з нього інфляційних втрат та пені, оскільки валютою позики у договорі виступав долар США, а тому індексації внаслідок знецінення підлягає лише гривня, а не іноземна валюта. Щодо стягнення пені відповідач зазначав, що договором позики не передбачалось застосування такого виду відповідальності за невиконання договору, а тому ці вимоги також вважав безпідставними. Крім цього відповідач та його представник заперечували, щодо стягнення витрат на правову допомогу, вважаючи їх значно завищеними.

Заслухавши пояснення представника позивача з приводу заявлених позовних вимог, заперечення відповідача та його представника, дослідивши надані сторонами письмові докази, суд вважає, що позов підлягає до часткового задоволення з наступних підстав.

Згідно розписки від 20.06.2014 року відповідач ОСОБА_4 та позивач ОСОБА_3 фактично уклали договір позики, згідно з яким ОСОБА_4 отримав від ОСОБА_3 грошові кошти у сумі 3700 доларів США, які зобовязувався повернути до 31.12.2014 року. Факт написання такої розписки та отриманні відповідної суми коштів учасниками судового розгляду не оспорюється та не заперечується.

Відповідно до ст.1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Судом достовірно встановлено, що вказана боргова розписка відповідає вимогам Цивільного кодексу України, оскільки в ній вказано сторони, сума позики, валюта позики та строк погашення договору позики.

Частиною 2 статті 1047 ЦК України передбачено, що на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Відповідно до ч. 1 ст.1049 ЦК України, позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Однак відповідач ОСОБА_4 взяті на себе зобовязання не виконав та визначену суму коштів не повернув.

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України, якою врегульовано питання щодо строків виконання зобовязання, встановлено, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Таким чином суд вважає вимоги позивача в частині стягнення заборгованості за договором позики законними та обґрунтованими.

Щодо вимоги про стягнення встановленого індексу інфляції та 3 % річних від простроченої суми відповідно до вимог ст. 625 ЦК України та стягнення пені суд вважає, що дані вимоги не можуть бути задоволені з огляду на наступне.

Згідно ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За визначенням ст. 1 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» від 03.07.91 р. № 1282-XII, індексація грошових доходів населення це встановлений законами та іншими нормативно-правовими актами України механізм підвищення грошових доходів населення, що дає можливість частково або повністю відшкодовувати подорожчання споживчих товарів і послуг.

Індекс споживчих цін (називається ще індексом інфляції) це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які придбаває населення для невиробничого споживання.

Цей показник розраховується на основі споживчого набору товарів продовольчого та непродовольчого призначення і послуг. Зазначений набір товарів (послуг) є єдиним для всіх регіонів країни та ґрунтується на структурі споживчих грошових витрат домогосподарств міських поселень.

Індекс споживчих цін обчислюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері статистики, і не пізніше 10 числа місяця, що настає за звітним, публікується в офіційних періодичних виданнях (зокрема, у газеті «Урядовий курєр»). Ці показники, повідомлені засобами масової інформації з посиланням на Держкомстат України, є офіційними та можуть використовуватися для проведення перерахунків грошових сум.

Таким чином, зазначений показник визначає рівень знецінення грошової одиниці України гривні, тому відповідно індексації підлягає лише грошова одиниця України, в нашому випадку предметом договору позики є іноземна валюта долар США, а тому відповідно положення ст. 625 ЦК України не можуть бути застосовані.

Вимога позивачки про стягнення пені за несвоєчасне виконання грошових зобовязань відповідно до ст. 4 ЗУ «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобовязань» задоволенню не підлягає з огляду на наступне.

Статтею 611 ЦК України визначено загальні правові наслідки порушення виконання зобовязання, зокрема стягнення неустойки.

Суд зазначає, що дана норма носить загальний характер і у разі порушення зобов'язання настають відповідні правові наслідки, встановлені договором або законом.

Суд констатує, що ні договором позики (розпискою) ні Законом не було передбачено відповідальність за не виконання або не своєчасне виконання взятих на себе зобовязань ОСОБА_4

Посилання позивачки, як на підставу нарахування пені, на ст. 4 ЗУ «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобовязань», суд вважає не обґрунтованим, оскільки вказаним законом визначено коло субєктів зазначених

правовідносин, зокрема ними є підприємства, установи та організації незалежно

від форм власності та господарювання, а також фізичні особи -

суб'єкти підприємницької діяльності, а не фізичні особи як у даних правовідносинах.

Щодо вимоги позивачки стягнути витрати на правову допомогу у сумі 4500 грн., суд вважає що дана вимога підлягає до часткового задоволення з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» N 4191-VI від 20 грудня 2011 року розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, а в адміністративних справах - суб'єктом владних повноважень, не може перевищувати 40 відсотків встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні.

Судом досліджено журнали судових засідань та встановлено, що правова допомога позивачці надавалась представником на протязі 00 год. 52 хв. (безпосередня участь у судових засіданнях), таким чином дотримуючись вимоги закону судом проведено відповідний розрахунок та визначено розмір витрат на оплату правової допомоги у сумі 419 грн. 74 коп., які підлягають стягненню з відповідача (1218 грн. х 40% х 00 год. 52 хв. = 419,74).

Щодо заперечень відповідача в частині стягнення з нього основної суми боргу у звязку з наявністю солідарного обовязку як у нього так і у його дружини повернути суму боргу, оскільки кошти були витрачені в інтересах сімї, суд вважає дані доводи не доведеними та такими що не можуть братися до уваги з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Суд зауважує, що саме позивач визначає відповідача у справі, а суд лише за клопотання позивача, відповідно до вимог ст. 33 ЦПК України може замінити відповідача, якщо позов подано до неналежної особи, або залучити до участі у справі співвідповідача.

Відповідно до ч. 1 ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Згідно ч. 1 ст. 61 СК України якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім'ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до ч. 4 ст. 65 СК України договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї.

На підтвердження тієї обставини, що взяті в борг кошти були витрачені в інтересах сімї відповідач надав копію нотаріально завіреної заяви про дозвіл на тимчасову поїздку за кордон до Російської Федерації його сина ОСОБА_5 в супроводі матері ОСОБА_6 та копію видаткової накладної з фіскальним чеком на купівлю шаф-купе та розсувних дверей на суму 2618 грн. 00 коп.

Суд критично ставиться до наданих доказів, оскільки факт подання заяви про надання дозволу на тимчасову поїздку за кордон не підтверджує самого факту такої поїздки, купівлі відповідної путівки та про перетин кордону. Також видаткова накладна та фіскальний чек не містять відомостей ким саме придбані дані товари та те що вони використовуються сімєю ОСОБА_6.

Разом з тим, суд вважає за доцільне розяснити відповідачу, що згідно зі ст. 541 ЦК України солідарний обов'язок або солідарна вимога виникають у випадках, встановлених договором або законом, зокрема у разі неподільності предмета зобов'язання.

Відповідно до ч. 1 ст. 544 ЦК України боржник, який виконав солідарний обов'язок, має право на зворотну вимогу (регрес) до кожного з решти солідарних боржників у рівній частці, якщо інше не встановлено договором або законом, за вирахуванням частки, яка припадає на нього.

Таким чином, з огляду на наведені вище обставини, суд вважає, що позовні вимоги позивача підлягають до часткового задоволення з підстав наведених у мотивувальній частині рішення.

Судові витрати необхідно розподілити на підставі ст. 88 ЦПК України.

Керуючись ст. 213-215 ЦПК України,-

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_4, який проживає за адресою ІНФОРМАЦІЯ_1, на користь ОСОБА_3 (індивідуальний податковий номер НОМЕР_1) заборгованість у сумі 3 700 (три тисячі сімсот) доларів США, що становить 43845 (сорок три тисячі вісімсот сорок пять) гривень 00 копійок за курсом НБУ станом на 20.06.2014 року.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 судові витрати у справі в сумі 889 (вісімсот вісімдесят девять) гривень 38 копійок (з яких 469,64 грн. судовий збір, 419,74 грн. витрати на правову допомогу).

В решті позовних вимог відмовити повністю.

Рішення може бути оскаржене до апеляційного суду Черкаської області через Черкаський районний суд шляхом подачі в 10 денний строк з дня його проголошення апеляційної скарги.

Повний текст рішення виготовлений 28.07.2015 року.

Суддя: ОСОБА_7