АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/5099/15 Справа № 205/9338/14 Головуючий у 1 й інстанції - ОСОБА_1 Доповідач - Демченко Е.Л.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 липня 2015 року колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області в складі:

головуючого судді Демченко Е.Л.

суддів Волошина М.П., Куценко Т.Р.

при секретарі Прудченко В.Д.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Дніпропетровську апеляційні скарги територіальної громади в особі Дніпропетровської міської ради, ОСОБА_2 на рішення Ленінського районного суду м.Дніпропетровська від 27 лютого 2015 року по справі за позовом ОСОБА_3 до територіальної громади в особі Дніпропетровської міської ради про визнання права власності на нерухоме майно,-

в с т а н о в и л а :

У листопаді 2014 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до територіальної громади в особі Дніпропетровської міської ради про визнання права власності на нерухоме майно, мотивуючи тим, що 07 квітня 1987 року за договором купівлі-продажу ним було придбано обкладений цеглою будинок, жилою площею 16,2 кв.м., з господарчими спорудами та будівлями, розташований на земельній ділянці площею 1010 кв.м. по вул.Новостепова,22 у м.Дніпропетровську.

Вказував, що у період з 1987 року по 1994 рік він самочинно перебудував житловий будинок та побудував прибудову літ. Б1-1, навіс (літ. б), вхід у погріб (літ.б), погріб (під Б-1), сарай (літ.Г), гараж (літ.З), оглядову яму (під З).

Зазначав, що в червні 1994 року приймальна комісія Ленінської районної Ради народних депутатів м.Дніпропетровська прийняла в експлуатацію житловий будинок (літ. Б-1), гараж (літ.З) та сарай (літ. Г), про що було складено акт приймання індивідуального житлового будинку, який затверджено рішенням виконавчого комітету Ленінської районної Ради народних депутатів за №185/25 від 17 червня 1994 року та визнала за ним право власності на новостворене нерухоме майно.

Посилаючись на те, що в травні 2012 року він звернувся до реєстратора прав на нерухоме майно Реєстраційної служби Дніпропетровського міського управління юстиції Дніпропетровської області з заявою про проведення державної реєстрації та рішенням №12955281 від 12 травня 2012 року, але йому було відмовлено у державній реєстрації права власності на домоволодіння з підстав відсутності дозволу на будівництво, а тому просив суд визнати за ним право власності на домоволодіння №22 по вул.Новостепова в м.Дніпропетровську, яке складається з житлового будинку літ.Б-1 загальною площею 45,2 кв.м., прибудови літ.Б1-1, навісу літ.Б, входу у погріб літ.б, погрібу під Б-1, сараю літ.Г, вбиральні літ.Е, сараю літ.Ж, сходів літ.ж, душу літ.И, гаражу літ.З, оглядової ями під З, споруди №1-7,І.

Рішенням Ленінського районного суду м.Дніпропетровська від 27 лютого 2015 року позовні вимоги ОСОБА_3 задоволені у повному обсязі.

В апеляційній скарзі територіальна громада в особі Дніпропетровської міської ради ставить питання про скасування рішення суду і ухвалення нового рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_3 залишити без задоволення, зазначаючи, що рішення постановлене з порушенням норм матеріального й процесуального права.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким визнати за нею право власності на 1/2 частину спірного домоволодіння.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційних скарг та заявлених вимог, колегія суддів находить, що апеляційна скарга територіальної громади в особі Дніпропетровської міської ради підлягає задоволенню у повному обсязі, а апеляційна скарга ОСОБА_2 підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які буди досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст.214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5)чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6)як розподілити між сторонами судові витрати; 7)чи є негайні підстави допустити негайне виконання судового рішення; 8)чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Однак зазначеним вимогам закону ухвалене у справі рішення суду не відповідає.

Частиною 2 ст.331 ЦК України визначено, що право власності на новостворене нерухоме майно виникає з моменту завершення будівництва. Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту прийняття його до експлуатації (прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом обєктів регулюється відповідним Порядком, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 13 квітня 2011 року №461). Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації (систему органів державної реєстрації прав становлять центральний орган виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері державної реєстрації прав, та структурні підрозділи територіальних органів Міністерства юстиції України, які забезпечують реалізацію його повноважень та є органами державної реєстрації прав ст.6 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»).

Положення ч.2 ст.331 ЦК України слід розуміти у системному звязку із положенням ст.182 ЦК України щодо державної реєстрації права власності та інших речових прав на нерухомі речі, яка не передбачає винятків. Як правило, всі обєкти нерухомого майна, зважаючи на свою специфіку, після завершення будівництва підлягають прийняттю до експлуатації та державній реєстрації.

Вказані норми встановлюють особливий порядок виникнення права власності на новостворене нерухоме майно, яким передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації та державній реєстрації. При цьому, за змістом даних норм, державна реєстрація права власності та державна реєстрація майна (прав власності на майно), яка здійснюється на підставі Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень", не є тотожними поняттями. Реєстрація речових прав, на відміну від державної реєстрації прав власності, не має правовстановлюючого значення.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_3 та ОСОБА_2 з 15 травня 1982 року перебували у зареєстрованому шлюбі.

07 квітня 1987 року за спільні кошти подружжя ОСОБА_2 придбали за договором купівлі-продажу, посвідченого Другою дніпропетровською державною нотаріальною конторою, саманний, обкладений цеглою, будинок, жилою площею 16,2 кв.м з господарчими будівлями та спорудами, що розташований по вул.Новостепова,22 у м.Дніпропетровську (а.с.14-15).

Рішенням Ленінського районного суду м.Дніпропетровська від 26 листопада 2007 року, яке набрало чинності, визнано за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину домоволодіння №22 по вул.Новостепній в м.Дніпропетровську (а.с.111-113,114-115,116-117).

В період з 1987 року по 1994 рік позивачем ОСОБА_3 самочинно було перебудовано спірний житловий будинок та побудовано прибудову літ Б1-1, навіс (літ. б), вхід у погріб (літ.б), погріб (під Б-1), сарай (літ.Г), гараж (літ.З), оглядову яму (під З).

З листа КП «Дніпропетровське МБТІ» Дніпропетровської обласної ради від 28 вересня 2012 року за №12930 вбачається, що у звязку із знесенням житлового будинку літ.А-1 по вул.Новостепова,22 у м.Дніпропетровську на підставі акту про знесення від 13 липня 2012 року КП «Дніпропетровське МБТІ» закрило розділ на обєкт нерухомого майна, яке належало ОСОБА_3 (а.с.16).

В червні 1994 року комісія Ленінської районної Ради народних депутатів м.Дніпропетровська прийняла в експлуатацію житловий будинок літ.Б-1 житловою площею 21,7 кв.м., загальною площею 45,2 кв.м., гараж літ.Б, сарай літ.Г, що підтверджується актом прийомки індивідуального житлового будинку та рішенням виконавчого комітету Ленінської районної Ради народних депутатів від 17 червня 1994 року за№185/25 (а.с.11-13).

Згідно даних технічного документації на земельній ділянці, площею 1017 кв.м, по вул.Новостепова,22 у м.Дніпропетровську знаходиться житловий будинок літ.Б-1 (1993 рік побудови) з прибудовою літ.Б1-1 (1993 рік побудови), навіс літ.б, вхід у погріб літ.б1, під Б-1-погріб, сарай літ.Г (1988 рік побудови), вбиральня літ.Е (1986 рік побудови), сарай літ.Ж (1985 рік побудови), сходи літ.ж, душ літ.И (1986 рік побудови), гараж літ.З (1994 рік побудови), під З оглядова яма, споруди 1-7,І (а.с.52-56).

Рішенням Державного реєстратора прав на нерухоме майно від 12 травня 2014 року №12955281 було відмолено ОСОБА_3 у державній реєстрації права власності на домоволодіння №22 по вул.Новостепова у м.Дніпропетровську оскільки в технічному паспорті наявні будівлі, що самочинно побудовані і підлягають введенню в експлуатацію (а.с.17-18).

Задовольняючи позов ОСОБА_3 суд прийшов до висновку, що прийняття в експлуатацію самочинно збудованих споруд не обовязкове, оскільки на момент виникнення прав діяло законодавство, що не передбачало обовязкової реєстрації таких прав.

Такі висновки суду не можна визнати обґрунтованими з огляду на наступне.

Відповідно до ч.1 ст.376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважається самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без належного дозволу чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил.

Право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво, лише у випадках, передбачених ст.376 ЦК України, а саме: за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки у встановленому порядку особі під уже забудоване нерухоме майно (ч.3 ст.376 ЦК України); за особою власником (користувачем) земельної ділянки, яка здійснила самочинне будівництво на цій ділянці, якщо це не порушує права інших осіб (ч.5 ст.376 ЦК України).

Порядок прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом обєктів затверджений Постановою Кабінету Міністрів України від 22 вересня 2004 року і передбачає зокрема перевірку готовності обєкта до експлуатації та відсутності можливості обєкта в подальшому створити загрозу життю та здоровю людей.

Відповідно до положень ч.2 ст.376 ЦК України, особа що здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього.

Згідно до ч.3 ст.376 ЦК України право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнано за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, однак, лише за умови надання земельної ділянки у встановленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно. Обовязковими умовами для такого визнання права власності являються також наявність відповідного дозволу на будівництво, виданого органами місцевої влади, а також належно затверджений проект будівництва.

Отже, до прийняття новоствореного нерухомого майна до експлуатації та його державній реєстрації право власності на цей обєкт не виникає. До виникнення права власності на новозабудоване нерухоме майно право власності існує лише на матеріали, обладнання ті інше майно, що було використано в процесі будівництва (ч.3 ст.331 ЦК України).

Крім того, суд першої інстанції не взяв до уваги, що своїм рішенням від 26 листопада 2007 року, яке набрало законної сили, визнав за апелянтом ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину спірного домоволодіння.

Згідно із рішенням Європейського суду з прав людини від 25 липня 2002 року у справі за заявою №48553/99 „Совтрансавто-Холдинг" проти України", а також згідно до рішення Європейського суду з прав людини від 28 жовтня 1999 року у справі за заявою №28342/95 „Брумареску проти Румунії" встановлено, що існує усталена судом практика конвенційних органів щодо визначення основним елементом верховенства права принципу правової певності, який передбачає серед іншого і те, що у будь якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів.

При розгляді справи всі вищевикладені обставини судом не були дотримані, справу розглянуто без залучення до участі у справі співвласниці спірного домоволодіння ОСОБА_2, а тому, колегія суддів приходить до висновку, що рішення районного суду підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову ОСОБА_3 в позові.

Щодо вимог апелянта ОСОБА_2 про визнання за нею права власності на 1/2 частину спірного домоволодіння, то вони є безпідставними і задоволенню не підлягають, оскільки такі вимоги не були предметом розгляду судом першої інстанції.

Керуючись ст.ст.303,307,309,313,314,316,317 ЦПК України, колегія суддів,-

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу територіальної громади в особі Дніпропетровської міської ради задовольнити.

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Ленінського районного суду м.Дніпропетровська від 27 лютого 2015 року скасувати.

В задоволенні позову ОСОБА_3 до територіальної громади в особі Дніпропетровської міської ради про визнання права власності на нерухоме майно відмовити.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 судовий збір в розмірі 569 грн.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь територіальної громади в особі Дніпропетровської міської ради судовий збір в розмірі 568 грн.95 коп.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржене в касаційному порядку протягом двадцяти днів.

Головуючий: Демченко Е.Л.

Судді: Волошин М.П.

ОСОБА_4