Головуючий суду 1 інстанції - ОСОБА_1
Доповідач - Малієнко Н.В.
Справа № 409/862/15-ц
Провадження № 22ц/782/322/15
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 липня 2015 року м.Сєвєродонецьк

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Луганської області в складі :

головуючого судді: Малієнко Н.В.,

суддів: Стахової Н.В., Авалян Н.М.

при секретарі: Коротенку С.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань апеляційного суду Луганської області в м.Сєвєродонецьку Луганської області

апеляційну скаргу представника відповідача ОСОБА_2 фермерського господарства «Вікторія-К»

на рішення Білокуракинського районного суду Луганської області

від 15 травня 2015 року

по цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 фермерського господарства «Вікторія-К» про стягнення заборгованості та розірвання договору,-

в с т а н о в и л а:

Позивач звернувся до суду 27 березня 2015 року з вказаним позовом, в якому просив розірвати укладений 01 березня 2008 року між ним та відповідачем договір оренди землі та стягнути заборгованість з орендної плати, посилаючись на порушення відповідачем умов договору щодо орендної плати.

Рішенням, що оскаржується, суд задовольнив позов. Стягнув з СФГ "Вікторія-К", на користь ОСОБА_3 заборгованість з орендної плати у розмірі 12636 гривень 12 копійок. Розірвав договір оренди землі між ОСОБА_3 та СФГ "Вікторія-К", укладений 01 березня 2008 року та зареєстрований Луганською регіональною філією ДП "Центр державного земельного кадастру" 20 червня 2008 року за №209877/28.

В апеляційній скарзі відповідач, не погоджуючись з рішенням суду, просить його скасувати і ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову, посилаючись на незаконність та необгрунтованість рішення суду, порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Заслухавши доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до наступного.

Згідно з вимогами ч. 1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим, тобто суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, повинен вирішити справу згідно із законом, ухваливши рішення на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в задоволені позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати; 7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; 8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Колегія суддів вважає, що вказаним вимогам закону рішення суду першої інстанції відповідає.

Судом було встановлено, що 01 березня 2008 року між позивачем ОСОБА_3, з однієї сторони, та СФГ "Вікторія-К", з іншої сторони, було укладено договір оренди землі, предметом якого є земельна ділянка, розташована на території Просторівської сільської ради Білокуракинського району Луганської області і належить позивачу на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку серії І-ЛГ №00096 від 23 травня 2001 року, площею 9,4448 га. На виконання договору сторонами складений акт прийому-передачі земельної ділянки (а.с.7-10).

Строк дії вищевказаного Договору складає 10 років. Договір укладено та зареєстровано в 2008 році.

Відповідно до договору оренди землі, орендна плата вноситься орендарем щорічно до 20 грудня у грошовій або натуральній формі та розмірі, що становить 2,25 відсотка нормативної грошової оцінки земельної ділянки з урахуванням індексу інфляції.

Відповідно бухгалтерської довідки вих. №10 від 26.02.2014 року - з 2012 року орендна плата становить 3 відсотка нормативної грошової оцінки земельної ділянки з урахуванням індексу інфляції (а.с.11).

Відповідачем на користь позивача не сплачена орендна плата за 2012, 2013, 2014 роки, яка перераховувалась відповідачем на погашення заборгованості ОСОБА_3 перед ОСОБА_4 на підставі боргової розписки від 21 червня 2008 року, про що зазначено у вищевказаній бухгалтерській довідці.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач прийняв на себе договірне зобов'язання своєчасно та неухильно сплачувати позивачу обумовлену договором орендну плату за строкове платне користування зазначеною у договорі земельною ділянкою, але взятого на себе зобов'язання не виконав. При цьому судом не прийняті до уваги доводи відповідача про те, що орендна плата утримувалась для погашення боргового зобов'язання позивача за його згодою з огляду на те, що боргова розписка не була представлена суду відповідачем а, крім того, наявність такої розписки та посилання на неї в бухгалтерській довідці взагалі не мають правового підґрунтя.

Несплата орендної плати протягом 2012, 2013, 2014 років розцінена судом як істотне порушення відповідачем договору, а тому застосував наслідки невиконання договірних зобов'язань, передбачені як в самому договорі оренди (п.10.3), так і актами цивільного законодавства України.

Вирішуючи питання про оцінку істотності порушення стороною договору, суд врахував правові позиції Верховного Суду України, який звернув увагу на те, що суди повинні встановити не лише наявність істотного порушення договору, але й наявність шкоди, завданої цим порушенням другою стороною, яка може бути виражена у вигляді реальних збитків та (або) упущеної вигоди, її розмір, який не дозволяє потерпілій стороні отримати очікуване при укладенні договору, а також установити, чи є справді істотною різниця між тим, на що має право розраховувати сторона, укладаючи договір, і тим, що в дійсності вона змогла отримати.

За встановлених обставин справи суд першої інстанції дійшов висновку про те, що уклавши договір та виконавши свої договірні зобов'язання позивач мав законне право розраховувати на отримання грошової винагороди у вигляді сум орендної плати. Припустившись невиплати в повному обсязі орендної плати протягом 2012, 2013, 2014 років, відповідач завдав позивачу матеріальної шкоди у розмірі заборгованостей по оренді, що зумовило істотну різницю між тим, на що позивач мав право розраховувати, укладаючи договір, і тим, що в дійсності він отримав.

При вирішенні справи до правовідносин сторін суд першої інстанції застосував загальні норми цивільного законодавства про зобов'язання та спеціальні норми, які регулюють правовідносини сторін щодо оренди землі.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, оскільки факт порушення орендарем умов договору, передбачених ст.ст. 24, 25 Закону України "Про оренду землі" є підставою для розірвання договору оренди землі відповідно до ч. 1 ст. 32 цього Закону та стягнення заборгованості з орендної плати.

Доводи апелянта про помилковість висновку суду про несплату орендної плати на увагу не заслуговують виходячи з наступного.

Відповідач підтвердив, що орендна плата замість її виплати позивачу, з 21 червня 2008 року не виплачувалась, а перераховувалась на погашення боргового зобов'язання позивача перед членом СФГ ОСОБА_4 на підставі усної домовленості.

Однак, така усна домовленість не є підставою для зміни зобов'язання за договором оренди землі. В договір сторони зміни не вносили. З письмовою заявою з проханням перераховувати орендну плату ОСОБА_4 позивач до відповідача не звертався.

Фактично відповідач посилається на зарахування однієї вимоги в грошовому зобов'язанні іншою вимогою. Однак, таке зарахування можливе відповідно до ст.601 ЦК України за заявою однієї із сторін лише у тому випадку, якщо вимоги є зустрічними, тобто такими, які випливають із двох різних зобовязань між двома особами, у межах яких кредитор одного зобовязання є боржником іншого та навпаки.

В даному випадку сторони (боржник та кредитор) в зобов'язаннях є різними : за вимогою про стягнення орендної плати по договору оренди - ОСОБА_3 (кредитор) та СФГ "Вікторія-К" (боржник), а за вимогою про стягнення позичених грошових коштів по розписці - ОСОБА_3 (боржник) та ОСОБА_4 (кредитор), тому зарахування грошових вимог не може бути зустрічним.

Додані до апеляційної скарги письмові докази - боргова розписка, податковий розрахунок сум доходу, нарахованого (сплаченого) на користь платника податку, і сум утриманого з них податку, а також довідка про осіб-членів СФГ "Вікторія-К" - апеляційним судом не приймаються до уваги, виходячи з наступного.

Згідно з вимогами ч. 2 ст.303 ЦПК України апеляційний суд досліджує докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами.

Додані до апеляційної скарги додаткові докази суду першої інстанції не подавались; на поважність причин їх неподання відповідач не вказує, а тому ці докази не підлягають дослідженню апеляційним судом. Крім того, ці докази не впливають на правильність встановлення фактів по справі та не спростовують правильних висновків суду.

З вказаної підстави не заслуговують на увагу подані представником апелянта в судовому засіданні під час апеляційного розгляду справи письмові докази: довідки та видатковий касовий ордер.

Також не заслуговують на увагу доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції стягнув заборгованість з орендної плати у більшому розмірі, ніж це передбачено договором. Так, договором сторони передбачили розмір орендної плати 2,25 відсотка від грошової оцінки земельної ділянки, тоді як відповідач нараховував орендну плату в розмірі 3% від грошової оцінки земельної ділянки.

Указ Президента N 725/2008, яким внесено зміни до Указу Президента України від 2 лютого 2002 року N 92/2002 "Про додаткові заходи щодо соціального захисту селян - власників земельних ділянок та земельних часток (паїв)" (далі - Указ Президента N 92/2002) та збільшено мінімальний розмір орендної плати до 3 відсотків, має рекомендаційний характер.

Не зважаючи на те, що сторони не вносили у встановленому законом порядку зміни до умов договору оренди землі, відповідач самостійно нараховував орендну плату, виходячи з вказаного рекомендованого розміру. З нарахованої в такому розмірі орендної плати була подана податкова звітність.

А тому висновок суду про те, що підлягає стягненню орендна плата саме в нарахованому розмірі, відповідає встановленим обставинам справи та нормам матеріального права.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції треба залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Колегія суддів, керуючись ст.ст. 303-304, 307, 308, 315, 324-325 ЦПК України, -

ухвалила :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 фермерського господарства "Вікторія-К" відхилити.

Рішення Білокуракинського районного суду Луганської області від 15 травня 2015 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили негайно, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів після її проголошення.

Головуючий:

Судді: