АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/1506/15 Справа № 182/1832/13 Головуючий у 1 й інстанції - Троян Н.А. Доповідач - Петренко І.О.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 березня 2015 року м. Дніпропетровськ

УКРАЇНА

АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ

Провадження 22-ц/774/1506/2015 Головуючий у 1-й інстанції Троян Н.А.

Справа № 182/1832/13-ц Доповідач - Петренко І.О.

Категорія 47

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 березня 2015 року

Колегія суддів судової палати по цивільним справам апеляційного суду Дніпропетровської області в складі:

головуючого судді - Петренко І.О.

суддів - Котушенко С.П., Романюк М.М.

при секретарі - Кравцовій Н.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпропетровську апеляційну скаргу Фермерського господарства "Скорук Максим Анатолійович" на рішення Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 04 листопада 2014 року по справі за позовом Приватного підприємства "Таврія" до ОСОБА_2, Фермерського господарства "Скорук Максим Анатолійович", Відділу Держкомзему у нікопольському районі Дніпропетровської області, третя особа Товариство з обмеженою відповідальністю "Дніпропетровська обласна земельна агенція" про визнання недійсним договору оренди землі, скасування його державної реєстрації, визнання договору оренди землі поновленим та зобов'язання вчинити певні дії щодо укладення додаткової угоди,-

В С Т А Н О В И Л А :

У лютому 2013 року Приватне підприємство «Таврія» звернулося до суду із зазначеним позовом, остаточно уточнивши свої вимоги у жовтні 2013 року та просило визнати недійсним договір оренди земельної ділянки загальною площею 8,6775 га, укладений 26 березня 2012 року між Фермерським господарством «Скорук Максим Анатолійович» та ОСОБА_2 і скасувати його державну реєстрацію; визнати договір оренди земельної ділянки площею 8,6775 га, укладений 13 лютого 2007 року, між ПП «Таврія» та ОСОБА_2 поновленим та зобов'язати останню вчинити дії щодо укладення з ПП «Таврія» додаткової угоди, передбаченої ст. 33 Закону України «Про оренду землі», стягнути з відповідачів понесені судові витрати.

В обґрунтування вимог позивач зазначив, що 13 лютого 2007 року між ПП «Таврія» та ОСОБА_2 було укладено договір оренди земельної ділянки загальною площею 8,6775 га терміном на п'ять років, починаючи з дня його державної реєстрації. 23 березня 2007 року договір був зареєстрований в Нікопольському відділі ДРФ ДЗК, а отже термін його дії закінчується 23 березня 2012 року. Зазначеним договором передбачено, що орендар має переважне право на поновлення договору оренди земельної ділянки на новий термін.

ПП «Таврія» добросовісно, належним чином виконувало свої зобов'язання за договором та більш як за місяць до спливу його строку, направило на адресу ОСОБА_2 лист-повідомлення про намір скористатися своїм переважним правом перед іншими особами на оренду земельної ділянки з проектом додаткової угоди.

Крім того, уповноваженими особами ПП «Таврія» в усній розмові з ОСОБА_2 також пропонувалось узгодити умови та укласти договір оренди землі на новий строк.

На момент закінчення строку договору оренди, земельна ділянка знаходилась у користуванні ПП «Таврія» і відповідач ОСОБА_2 протягом місяця після закінчення строку договору оренди землі не висловила будь-яких заперечень проти поновлення договору оренди, тому договір вважається поновленим відповідно до ст.33 Закону України « Про оренду землі».

Але, як стало відомо позивачу, 26 березня 2012 року ОСОБА_2 уклала договір оренди вищевказаної земельної ділянки з Фермерським господарством «Скорук Максим Анатолійович», а Відділом Держкомзему у Нікопольському районі Дніпропетровської області 27 березня 2012 року проведено його державну реєстрацію.

Позивач зазначає, що 07-08 травня 2012 року ТОВ «Дніпропетровська ОЗА» проводила закріплення межовими знаками меж земельних ділянок часток (паїв) в натурі на місцевості зі складанням відповідного акту, запросивши ПП «Таврія» як орендаря суміжних земельних ділянок, хоча власники суміжних земельних ділянок не уповноважували позивача представляти їх інтереси при визначенні меж земельних ділянок в натурі.

Порушення вимог Інструкції про встановлення (відновлення) меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) та їх закріплення межовими знаками, затвердженої наказом Державного комітету України із земельних ресурсів за № 376 від 18 травня 2010 року, на думку позивача, вказує на незаконність складання акту визначення меж земельної ділянки в натурі, який є невід'ємною частиною договору оренди. Відповідно, незаконність акту вказує на відсутність факту встановлення місця розташування земельної ділянки, яке є істотною умовою договору оренди.

У зв'язку з тим, що зміст правочину не відповідає абз. 4 ч. 4 ст. 15 Закону України «Про оренду землі» і у нього не має невід'ємної частини - акту визначення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості), просить визнати договір оренди земельної ділянки від 26 березня 2012 року, укладений між відповідачами, недійсним.

Дії відповідачів з укладання та з державної реєстрації договору оренди земельної ділянки позивач вважає такими, що не відповідають вимогам Конституції України, Земельному кодексу України, Закону України «Про оренду землі», Закону України «Про землеустрій», які не наділяють відділ Держкомзему у Нікопольському районі повноваженнями реєстрації договорів оренди земельних ділянок з іншими орендарями при наявності належним чином зареєстрованого договору оренди, термін дії якого не сплинув та просить скасувати державну реєстрацію оспорюваного договору оренди земельної ділянки.

Рішенням Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 04 листопада 2014 року позов ПП «Таврія» задоволено.

Визнано недійсним договір оренди земельної ділянки площею 8,6775 га, укладений 26 березня 2012 року між Фермерським господарством «Скорук Максим Анатолійович» та ОСОБА_2.

Визнано договір оренди земельної ділянки площею 8,6775 га, укладений 13 лютого 2007 року між Приватним підприємством «Таврія» та ОСОБА_2 поновленим.

Зобов'язано ОСОБА_2 вчинити дії щодо укладення з Приватним підприємством «Таврія» додаткової угоди щодо поновлення договору оренди земельної ділянки площею 8,6775 га від 13 лютого 2007 року. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

В апеляційній скарзі ФГ "Скорук Максим Анатолійович" просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити ПП «Таврія» в задоволенні позовних вимог.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявника, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно відхилити з наступних підстав.

Відповідно до ст.. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним та обґрунтованим.

Законним є рішення , яким суд , виконавши всі вимоги цивільного судочинства , вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення , ухвалене на основі повно і всебічно з"ясованих обставин , на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень , підтверджених тими доказами , які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно до положень ч.2 ст. 792 ЦК України відносини щодо найму (оренди) земельної ділянки регулюються законом.

Згідно загальним положенням про найом (оренду) майна, зокрема в ч.1 ст.777 ЦК України, зазначено, що наймач, який належно виконує свої обов'язки за договором найму, після спливу строку договору має переважне право перед іншими особами на укладення договору найму на новий строк.

Наймач, який має намір скористатися переважним правом на укладення договору найму на новий строк, зобов'язаний повідомити про це наймодавця до спливу строку договору найму у строк, встановлений договором, а якщо він не встановлений договором, - в розумний строк.

Умови договору найму на новий строк встановлюються за домовленістю сторін. У разі недосягнення домовленості щодо плати та інших умов договору переважне право наймача на укладення договору припиняється.

Законом, який регулює дані правовідносини, є Закон України «Про оренду землі», розділом V якого визначені умови зміни, припинення і поновлення договору оренди землі.

Ухвалюючи оскаржуване рішення суд першої інстанції виходив із того , що ОСОБА_2 на підставі Державного акту на право власності на земельну ділянку Серії ЯА № 166700, виданого 03 березня 2006 року, на праві власності належить земельна ділянка площею 8,6775 га (пай № 217), розташована у с. Новософіївка Нікопольського району Дніпропетровської області, з цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва (а.с.46, 46 об.).

13.02.2007 року між ПП «Таврія» та ОСОБА_2 було укладено Договір оренди земельної ділянки строком на п'ять років, починаючи з дня його державної реєстрації, яка була здійснена 23.03.2007 року (а.с.5, 5 об.).

Вище вказана земельна ділянка була орендована позивачем у загальному масиві (полем) згідно схеми поділу, разом з ділянками інших власників, без встановлення меж для кожної окремої ділянки та закріплення їх межовими знаками.

10 лютого 2012 року ПП «Таврія» направило ОСОБА_2 лист-повідомлення про намір скористатися своїм переважним правом на оренду земельної ділянки з додаванням проекту додаткової угоди, підтвердженням чого є відповідний штамп поштового відділення та підпис службової особи поштового відділення про отримання простих листів (а.с.7-8,15).

Однак, ОСОБА_2 обговорювати з ПП «Таврія» поновлення договору оренди землі на нових умовах не стала, натомість 26.03.2012 року уклала договір оренди земельної ділянки з ФГ «Скорук М.А.» (а.с. 40-41).

Із матеріалів справи вбачається, що умови договору оренди землі які пропонувало ПП «Таврія» не були гірші за умови укладеного договору оренди з ФГ «Скорук М.А.» (а.с. 5, 5об. , 40-41).

Доказів про те, що ПП «Таврія» неналежно виконувала попередній договір оренди землі, відповідачка суду не надала.

Позивач до матеріалів справи надав дані про виконання оплати договору оренди, а саме: довідки та копії відомостей, з яких вбачається, що відповідач в період 2007 - 2011 років отримувала орендну плату (а.с. 84-113). Як пояснила в судовому засіданні представник ФГ «Скорук М.А.», оскільки ОСОБА_2 уклала договір оренди з їх підприємством та ними було виплачено орендну плату за 2012 рік, відповідач від отримання орендної плати позивача за 2012 рік утрималася. Даний факт також підтверджується заявою ОСОБА_2 (а.с.33).

Відповідно до положень ст. 33 ЗУ «Про оренду землі», в редакції, яка діяла на час виникнення спірних правовідносин, по закінченню строку, на який було укладено договір оренди землі, орендар, який належно виконував обов'язки за умовами договору, має переважне право перед іншими особами на укладення договору оренди землі на новий строк (поновлення договору оренди землі).

Таким чином, інститут переважного права забезпечує додержання інтересів не лише власника землі, а й інтереси орендаря, який, орендуючи та використовуючи земельну ділянку,

поніс відповідні затрати. Про це свідчать положення ч. 4 ст. 33 вказаного Закону, якою передбачено, що переважне право орендаря на укладення договору оренди землі припиняється лише у разі недосягнення домовленості щодо орендної плати та інших істотних умов договору.

Тобто, переважне право не припиняється виключно з підстав бажання власника землі передати земельну ділянку в оренду іншій особі. В даному випадку орендодавець може відмовити орендарю при відсутності домовленості щодо орендної плати, інших істотних умов, а умови запропоновані орендодавцю третьою особою, є кращими.

Заява ОСОБА_2, яку ПП «Таврія» отримало 15 серпня 2011 року, містить прохання у зв'язку із закінченням терміну дії договору оренди земельної ділянки та подальшим перезаключенням з іншим орендарем звільнити належну їй земельну ділянку (а.с.39). Будь-які претензії щодо недотримання позивачем умов договору, відповідач не висловлював. Земельна ділянка сторонами за актом приймання-передачі не передавалась та перебувала в користуванні ПП «Таврія».

Відповідно до положень ч.6 ст. 33 Закону України «Про оренду землі» заперечення у поновлені договору повинно бути висловлено на протязі місяця після закінчення строку дії договору, а не до його закінчення, а також у формі листа-повідомлення на адресу орендаря, а не фактом укладання договору оренди з іншим орендатором.

Виходячи з положень ст. 11 ЦК України, ст. 2 Закону України «Про оренду землі», відповідно до яких права та обов'язки сторін виникають з актів цивільного законодавства та укладеного договору, суд дійшов правильного висновку, що направлення відповідачкою до закінчення строку дії договору оренди, укладеного з ПП «Таврія», заяви з проханням звільнити належну їй земельну ділянку у зв'язку із закінченням терміну дії договору оренди земельної ділянки та подальшим перезаключенням з іншим орендарем, не створює будь-яких прав та обов'язків для сторін в розумінні положень ст. 33 ЗУ «Про оренду землі».

Приймаючи до уваги, що після закінчення строку дії договору земельна ділянка, яка без визначення меж перебувала у загальному масиві, що орендувався ПП «Таврія», а ОСОБА_2 протягом одного місяця після закінчення строку дії договору не звернулася до позивача з листом-повідомленням про заперечення у його поновленні, договір оренди земельної ділянки площею 8,6775 га від 13.02.2007 року, укладений між Приватним підприємством «Таврія» та ОСОБА_2 відповідно до ч.6 ст. 33 ЗУ «Про оренду землі» слід вважати поновленим на той самий строк і на тих самих умовах, які були передбачені договором.

Враховуючи, що згідно зазначеної норми права у цьому випадку укладання додаткової угоди про поновлення договору оренди землі здійснюється із власником земельної ділянки (щодо земель приватної власності), суд правильно зазначив на підстави для задоволення вимог позивача щодо зобов'язання ОСОБА_2 вчинити дії щодо укладення з Приватним підприємством «Таврія» додаткової угоди.

Правильними є посилання і на те , що відповідно до положень ст.ст.203, 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою ст. 203 цього Кодексу.

Згідно ч.1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права та інтересу.

Окрім того , звертаючись до суду за захистом своїх прав, позивач зазначив, що ОСОБА_2, укладаючи договір оренди з ФГ «Скорук М.А.» порушила права ПП «Таврія» ще й тому, що не визначила межі своєї земельної ділянки в загальному масиві, як того вимагає чинне законодавство України, а отже даний договір підлягає визнанню недійсним.

ПП «Таврія», як орендар суміжних земельних ділянок, зацікавлене в тому, щоб межі земельної ділянки ОСОБА_2 в натурі (на місцевості), місце її розташування, були встановлені вірно та закріплені межовими знаками в установленому законом порядку.

Правильно в оскаржуваному рішенні зазначено і на те , що оскільки договір оренди, укладений між ОСОБА_2 та ФГ «Скорук М.А.», юридично закріплює право останнього на використання земельної ділянки першої у межах, які незаконно та не вірно визначені актом про відновлення меж земельної ділянки, тому цей договір порушує права ПП «Таврії» як орендаря суміжних з нею земельних ділянок, що в свою чергу вказує на те, що підприємство є зацікавленою особою і може просити суд визнати цей договір недійсним.

Підтвердженням порушення порядку встановлення місця розташування земельної ділянки ОСОБА_2 є наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, до моменту укладання договору оренди між ФГ «Скорук М.А.» та ОСОБА_2, ТОВ «Дніпропетровська ОЗА» не здійснювала встановлення меж зазначеної земельної ділянки в натурі (на місцевості), а лише обмежилися складанням акту про відновлення її меж, який був долучений до договору як невід'ємна його частина.

Однак , порядок встановлення (відновлення) меж земельної ділянки визначається Інструкцією про встановлення (відновлення) меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) та їх закріплення межовими знаками, затвердженої наказом Державного комітету України із земельних ресурсів за № 376 від 18 травня 2010 року.

Відповідно до п. 4.1 даної Інструкції відновлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) здійснюється при повній (частковій) втраті в натурі (на місцевості) межових знаків, їх пошкоджені, яке унеможливлює використання межових знаків, а також при розгляді земельних спорів між власниками суміжних земельних ділянок.

Пунктом 4.3. цієї ж Інструкції передбачено, що відновлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) здійснюється на підставі раніше розробленої та затвердженої відповідно до статті 186 ЗК України документації із землеустрою.

ПП «Таврія» орендувало земельну ділянку ОСОБА_2 у загальному масиві, разом з ділянками інших власників, без встановлення меж для кожної окремої ділянки та закріплення їх межовими знаками, підтвердженням чого є технічна документація ТОВ «Верхньодніпровське землевпорядне підприємство», на підставі якої виготовлялися державні акти на право власності на земельну ділянку із якої вбачається, що земельна ділянка ОСОБА_2, як власника сертифіката, знаходиться в загальному масиві і межовими знаками не закріплювалася; договір оренди, укладений між ОСОБА_2 та ПП «Таврія», в якому зазначено, що орендодавець передає, а орендар приймає в строкове, платне володіння і користування земельну ділянку, яка розташована згідно з планом, що додається і належить до

схеми поділу земель; відсутність акту встановлення меж земельної ділянки ОСОБА_2 в натурі (на місцевості) та закріплення її межовими знаками на момент укладання договору оренди між останнім та ФГ «Скорук М.А.».

Відповідно до абзацу 1 ч. 1, ч. 4 ст. 15 Закону України «Про оренду землі» істотними умовами договору оренди землі, зокрема, є об'єкт оренди (кадастровий номер, місце розташування та розмір земельної ділянки); невід'ємною частиною договору оренди є акт визначення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості).

У зв'язку з тим, що, встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) до підписання договору оренди між ФГ «Скорук М.А.» та ОСОБА_2 не здійснювалося, тому на момент укладання та реєстрації даного договору була відсутня невід'ємна його частина - акт визначення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості), а отже місце розташування земельної ділянки, яке є істотною умовою договору, не було встановлене.

Згідно до ч. 2 ст. 15 Закону України «Про оренду землі» відсутність у договорі оренди землі однієї з істотних умов, передбачених цією статтею, є підставою для відмови в державній реєстрації та визнання договору оренди недійсним.

Оскільки договір оренди, укладений між ОСОБА_2 та ФГ «Скорук М.А.», юридично закріплює право останнього на використання земельної ділянки відповідачки, за умови визнання поновленим попереднього договору оренди земельної ділянки, враховуючи, що ПП «Таврія» орендує суміжні ділянки, єдиним земельним масивом та , що на момент укладення оспорюваного договору межі спірної земельної ділянки в натурі (на місцевості) визначені не були, суд правильно прийшов до висновку , що цей договір порушує права позивача та вбачає підстави для визнання його недійсним.

Доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують і зводяться до незгоди з ними.

Так , посилання на те , що судом першої інстанції безпідставно прийнято як доказ список громадян , яким відправлено листи-повідомлення поштою від ПП «Таврія» про намір скористатися своїм переважним правом на оренду земельної ділянки з додаванням проекту додаткової угоди, який завірений штампом поштового відділення та підписом службової особи поштового відділення про отримання простих листів 10 лютого 2012 року , зокрема, ОСОБА_2 (а.с.7-8,15) визнати обґрунтованими не можна. Так, згідно до ч. 1 ст. 58, ч. 2 ст. 59 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Зі змісту ч.1 ст.57 ЦПК України випливає, що доказами є відомості про факти, що цікавлять суд, на підставі яких він встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги та заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для справи.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Посилання в апеляційній скарзі на те , що позивачем не дотримано процедуру поновлення договору оренди землі , оскільки орендар , який має намір скористатись своїм переважним правом , повинен ( зобов'язаний ) повідомити про свій намір орендодавця до спливу строку договору оренди , не пізніше ніж за місяць до спливу строку договору оренди також суперечать матеріалам справи оскільки 13.02.2007 року між ПП «Таврія» та ОСОБА_2 було укладено Договір оренди земельної ділянки строком на п'ять років, починаючи з дня його державної реєстрації, яка була здійснена 23.03.2007 року (а.с.5, 5 об.) , а 10 лютого 2012 року ПП «Таврія» направило ОСОБА_2 вище вказаний лист-повідомлення.

Не мають суттєвого значення посилання в апеляційній скарзі на те , що з 1.01.2013 року суттєво змінилося земельне законодавство відносно оренди земельних ділянок , оскільки спірні правовідносини мали місце в 2012 році.

Таким чином , колегія суддів вважає , що розглядаючи спір районний суд повно і всебічно дослідив і оцінив обставини по справі , надані сторонами докази , правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон , який їх регулює.

Керуючись ст.ст.303, 307, 308 ЦПК України, колегія суддів,-

УХВАЛИЛА :

Апеляційну скаргу Фермерського господарства "Скорук Максим Анатолійович" - відхилити.

Рішення Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 04 листопада 2014 року - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає чинності з моменту проголошення , однак може бути оскаржена у касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий суддя - І.О. Петренко

Судді - С.П. Котушенко

- М.М. Романюк