Справа № 159/1418/15-ц Головуючий у 1 інстанції: Луньова Т.М.
Провадження № 22-ц/773/916/15 Категорія: 24 Доповідач: Карпук А. К.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 липня 2015 року місто Луцьк

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Волинської області в складі:

головуючого - судді Карпук А.К.,

суддів - Здрилюк О.І., Бовчалюк З.А.,

при секретарі Шугаловій О.М.,

з участю представника позивача ОСОБА_1,

відповідача та представника відповідача ОСОБА_2 ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Луцьку цивільну справу за позовом ремонтного житлово-комунального підприємства № 2 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги за апеляційною скаргою відповідача ОСОБА_2 на рішення Ковельського міськрайонного суду від 28 квітня 2015 року,

в с т а н о в и л а :

У вересні 2014 року РЖКП № 2 м. Ковеля звернулося в суд з указаним позовом про стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги.

Покликалося на те, що відповідачі є співвласниками квартири АДРЕСА_1. В порушення вимог ст.ст. 66, 67, 68, 151 ЖК України, ст. 360 ЦК України, ст. 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» (далі - Закону), відповідачі, будучи власниками цієї квартири, не оплачують наданих їм послуг.

28 жовтня 2014 року Ковельським міськрайонним судом видано наказ за заявою РЖКП №2 про стягнення з відповідача ОСОБА_2 заборгованості за надані комунальні послуги, яка на той час становила 938 грн. 72 коп.

Проте, судовий наказ скасований ухвалою цього ж суду від 14.11.2014 року з підстав наявності спору між сторонами щодо надання, ціни та якості послуг.

На час звернення до суду заборгованість за надані послуги становить 1197 грн. 42 коп. Також, РЖКП №2 просило стягнути з відповідачів на підставі ст. 625 ЦК України 3% річних в сумі 10 грн. 64 коп. та індекс інфляції в сумі 209 грн. 04 коп.

Рішенням Ковельського міськрайонного суду від 28 квітня 2015 року позов задоволено.

Постановлено стягнути з ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 на користь РЖКП №2 м. Ковеля у солідарному порядку 1197 грн. 42 коп. 2658 грн. заборгованості за надані комунальні послуги, 10 грн. 64 коп. річних та 209 грн. 04 коп. індексу інфляції, проведено розподіл судових витрат.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції відповідач ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій, покликаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права просить рішення суду скасувати та ухвалити нове про відмову у позові.

Заслухавши пояснення представника позивача та відповідача, аналізуючи докази, що є в матеріалах справи, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.

Задовольняючи позовні вимоги РЖКП №2, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачі як власники квартири зобовязані вносити плату за надані послуги. Належних доказів, які дають підставу звільнити або здійснити перерахунок вартості наданих послуг відповідачі не подали, тому суд дійшов висновку про стягнення заборгованості.

Такий висновок суду ґрунтується на досліджених під час розгляду справи доказах та відповідає вимогам Закону.

Зокрема, судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 є співвласниками приміщень загальною площею 35,9 кв.м. у квартирі спільного заселення №2 по вул. Косачів,1 в м. Ковель Волинської області (а. с. 14).

У даному судовому засіданні відповідач ОСОБА_3, яка також представляє інтереси відповідача ОСОБА_2, та представник позивача ОСОБА_1 пояснили, що співвласниками інших приміщень указаної квартири є громадянка ОСОБА_5, на яку відкрито самостійний особовий рахунок.

Згідно структури та вартості послуг, повязаних з утриманням будинку та прибудинкової території по РЖКП №2, що є додатком до рішення виконавчого комітету Ковельської міської ради №457 від 08.11.2012 року (а.с. 154); структури та вартості послуг, повязаних з утриманням будинку та прибудинкової території по РЖКП №2, що є додатком до рішення виконавчого комітету Ковельської міської ради №317 від 11.09.2014 року (а.с.27), позивач надає наступні послуги, повязані з утриманням будинку №1 по вул. Косачів та прибудинкової території: прибирання соходових клітин; прибирання прибудинкової території; вивезення та утилізація твердих побутових відходів; вивезення грубих негабаритних відходів; технічне обслуговування внутрішньо будинкових систем, у тому числі центрального опалення та холодного водопостачання; обслуговування димовентиляційних каналів; поточний ремонт;освітлення місць загального користування.

Вартість послуг з розрахунку на 1 кв. м. за час існування заборгованості по оплаті відповідачами комунальних послуг становила: за період з 01.02.2013 року по вересень 2014 року включно - 1,52 грн. за 1 кв.м., за період з 01.10.2014 року по лютий 2014 року включно 1,96 грн. за 1 кв.м.

Між позивачем та відповідачами встановилися фактичні договірні відносини з приводу надання послуг з утримання будинку, споруд та прибудинкової території на підставі відкритого особового рахунку № 4300.

Встановивши наведені обставини, суд, на підставі положень ст.ст.19, 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», ст.ст. 526, 625 ЦК України дійшов вірного висновку про стягнення заборгованості за комунальні послуги 3% річних та суми індексу інфляції.

Доводи апелянта про те, що судом прийнято позовну заяву, яка не відповідає вимогам ст. 119 ЦПК України, що свідчить у свою чергу про порушення ч. І ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, є помилковим, оскільки зміст позовної заяви та додані докази указують на обґрунтування позивачем на свій розсуд заявлених позовних вимог і подання тих доказів, які він вважав достатніми.

Оскільки Законом не встановлено вимог щодо форми розрахунку, позивач правомірно надав його у вигляді таблиці з зазначенням періоду і тарифних нарахувань, надавши під час розгляду справи структуру наданих послуг та встановлені виконкомом Ковельської ради тарифи (а. с. 159-164).

Щодо покликань апелянта на порушення судом першої інстанції вимог ст. 96, 118 ЦПК України слід зазначити таке.

Вирішення питання про додержання вимог вказаних статтей можливе лише в системному аналізі інших положень Закону та обставин, що стосуються вказаного спору.

Зокрема, як зазначалось вище, у жовтні 2014 року Ковельським міськрайонним судом видано наказ за заявою РЖКП №2 про стягнення з відповідача ОСОБА_2 заборгованості за надані комунальні послуги, яка на той час становила 938 грн. 72 коп., який був скасований за заявою відповідача.

Із змісту заяви ОСОБА_2 про скасування судового наказу вбачається, що він не сплачує за комунальні послуги, оскільки РЖКП не надає частини послуг, а частина послуг надається неякісно, зазначає, що вимоги позивача є спірними, між ним та РЖКП існує спір про право (а. с. 15-16). Такі ж самі пояснення надала суду апеляційної інстанції відповідач ОСОБА_3, вказавши, що і на даний час не проводять оплати, оскільки вважають, що підстави для цього відсутні.

Виходячи з положень п. 2 ч. 3 ст. 100 ЦПК України, прийняття заяви про видачу судового наказу можливо лише за умови, що із поданих документів вбачається про безспірність вимоги, тобто, відсутній спір про право.

Оскільки відповідач у заяві про скасування судового наказу довів до відома як суду, так і позивача РЖКП №2 про наявність спору про право, у даному судовому засіданні підтверджено, що цей спір продовжував існувати на час звернення позивача з позовом, та існує на даний час, то позивач, виходячи з вимог ч. 3 ст. 27 ЦПК України про обовязок добросовісно здійснювати надані йому права, правомірно звернувся до суду з позовом про стягнення заборгованості як за період, за який був виданий наказ, так і за час після його видачі з огляду на наявність доказів про існування спору про право.

У пункті 3 апеляційної скарги відповідач покликається на положення статтей Закону «Про житлово-комунальні послуги» та норми Цивільного кодексу, які передбачають надання житлово-комунальних послуг на договірних засадах і його доводи зводяться до того, що лише у разі укладення договору у споживача виникають зобовязання щодо оплати. Такі твердження не узгоджуються з положеннями ч. І ст. 11 ЦК України, згідно з якою цивільні права та обовязки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також і з дій, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права і обовзки.

У тих випадках, коли актом цивільного законодавства передбачена обовязковість положень цього акту для сторін договору, сторонни не вправі відступити від їх положень (ч. 3 ст. 6 ЦК України). Так, ст. ст. 19, 20 Закону України Про житлово-комунальні послуги передбачають обов'язок споживача житлово-комунальних послуг укласти письмовий договір з виконавцем послуг на основі типового договору.

Форма та зміст (умови) типового договору затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 20 травня 2009 року № 529 Про затвердження типового договору про надання послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій. Відповідачі такого договору не уклали, однак споживають надані їм послуги, тому відповідно до положень ст. 20 Закону «Про житлово-комунальні послуги» зобовязані вносити за них плату.

Покликання суду у рішенні на положення статтей Житлового Кодексу УРСР не впливають на правильність рішення суду.

Вивезення твердих побутових відходів відповідно до ст. 13 Закону відноситься до житлово-комунальних послуг.

Відповідно до змісту абз. 6 ч. 1 ст. 20 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" споживач має право на несплату вартості житлово-комунальних послуг за період тимчасової відсутності споживача та/або членів його сім'ї лише при відповідному документальному оформленні.

З розрахунку вбачається, що заборгованість нарахована з січня 2013 року по лютий 2015 року (а. с. 8). У цей період відповідачі не зверталася до РЖКП для документального оформлення своєї відсутності у належній на праві власності квартирі з метою припинення нарахування житлово-комунальних послуг.

Вказівка апелянта про ненадання послуг з освітлення, утримання у неналежному стані системи водопостачання, невиконання робіт по підготовці будинку та підїздів до зимового періоду, не проведення косметичного ремонту, несправний козирок під»їзду, фіктивність акту перевірки димовентиляційних каналів, неналежне прибирання під»їзду всупереч вимог ч. 3 ст. 10, ч. І ст. 60 ЦПК України, не підтверджені належними доказами. Зокрема, факт ненадання або неналежного надання житлово-комунальних послуг підтверджується актом претензією, складеним відповідно до 4 та 5 статті 18 ЗУ Про житлово-комунальні послуги, у разі незадоволення претензії спір підлягає розгляду у суді. Норми цього закону у даних правовідносинах є спеціальними і підлягають до застосування з метою доведення якості надання або ненадання послуг, про що вірно зазначив суд у своєму рішенні.

Покликання відповідача на відсутність освітлення, неналежний стан електроустановок не доводить факту невиконання позивачем своїх зобовязань. Відповідач не спростував доводів представника позивача про те, що такі несправності виникають з вини самих мешканців та інших осіб, що заходять до під»їзду, викручують та розбивають лампочки, нищать обладнання.

Доводи про ненадання РЖКП №2 технічного обслуговування внутрішньо будинкових мереж холодного водопостачання є безпідставними, так як з рішення господарського суду Волинської області вбачається, що проведення таких робіт покладене на підприємство «Ковельводоканал» (а.с. 193-194). Крім того, відповідач не подав жодних належних доказів про несправність такого обладнання, обмежившись лише власними субєктивними висновками та поданням ксерокопій зроблених власноруч знімків, з яких не вбачається дата та місце проведення фотозйомки.

Проведення ремонту, відповідно до п.3.1.7 Правил утримання жилих будинків та прибудинкових територій визначається власником будинку. Отже, відповідачі, як споживачі, вправі лише ініціювати розгляд питання щодо вирішення питання про проведення ремонту.

Чинне законодавство не повязує можливість прибирання прибудинкової території і стягнення за це оплати лише за наявності землевпорядної документації на земельну ділянку. Отже, складена позивачем схема прибирання прибудинкової території для визначення обсягу робіт прибиральників ніяким чином не порушує ні закону, ні прав відповідачів.

Положення п.3.1.10 Правил утримання жилих будинків та прибудинкових територій не містить вимоги про обовязковість встановлення решіток і металевих штахетів для очищення взуття від бруду та льоду, тобто, має рекомендаційний характер. Тому, встановлення такого інвентаря є правом, а не обовязком РЖКП №2.

Положеннями ст. 21 Закону України «Про житлово-комунальні послуги не передбачено обовязку виконавця послуг складати акти про всі роботи і дії, вчинені ним, що спростовує вимогу апелянта про надання актів виконаних робіт.

Оскільки в матеріалах справи наявні інші докази, які підтверджують право власності відповідачів на квартиру (а. с. 13, 14) відповідачі самі не заперечують цієї обставини, то витребування судом з власної ініціативи витягу з Реєстру ніяким чином не впливають ні на процесуальні права відповідачів, ні на вирішення позову по суті та постановлення рішення.

Інші доводи апеляційної скарги є субєктивним тлумаченням закону відповідачем і не спростовують висновків суду, викладених у рішенні, яке постановлене з додержанням норм матеріального та процесуального права, у звязку з чим підстави для його скасування відсутні.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 309, 314, 316 ЦПК України, колегія суддів

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Ковельського міськрайонного суду від 28 квітня 2015 року в даній справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий:

Судді: