Справа №1519/7469/2012
Провадження №2/521/678/14
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

«15» липня 2015 року Малиновський районний суд м. Одеси у складі :

головуючого судді Целуха А.П.,

при секретарі судового засідання Корнієнко Л.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу та процентів за договором позики, -

В С Т А Н О В И В:

08.02.2011 року позивач ОСОБА_1 звернувся з позовною заявою до суду, в якій просив суд ухвалити рішення, яким стягнути з відповідача ОСОБА_2 суму боргу в розмірі 20 000 доларів, три проценти річних, визнати розписку як таку, що підтверджує укладення займу.

На обґрунтування позову позивач зазначив, що 06.03.2010 року позивач ОСОБА_1 позичив відповідачеві ОСОБА_2 20 000 доларів США терміном до 10.03.2010 року. На підтвердження укладеного договору у присутності свідків відповідач надав позивачеві власноручно написану розписку, в якій строк повернення грошових коштів був зазначений як 10.03.2010 року. У звязку із тим, що станом на 10.03.2010 року грошові кошти не були повернуті позивач звернувся до суду та просить стягнути із ОСОБА_2 на його користь 20 000 доларів США та 3 проценти річних.

В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав за підставами вказаними в позові, просив задовольнити позов.

Представник відповідача позов не визнала, надала суду письмове заперечення де зазначила що ОСОБА_2С не отримував гроші від ОСОБА_1П, про що свідчить заява ОСОБА_3В яка надійшла до суду 02.03.2012 року, з якої вибачається що правовідносини з приводу договору позики не виникали, а грошові кошти насправді передавалися їй за купівлю автомобіля „Мітсубіші Лансер, розписка яка була написана ОСОБА_2 від 06.03.2010 року складена в присутності ОСОБА_4 за її проханням. 11 грудня 2013 року Малиновським районним судом був постановлен вирок, яким було визнано винною ОСОБА_3 в скоєні злочину передбаченому ч.2 ст190, ч.4 ст.190 УК України., в рамках кримінальної справи № 1519/737/12 ОСОБА_1 був визнаний потерпілим, у звязку з чим ним був подано цивільний позов до ОСОБА_5 про стягнення на його користь 20 000 доларів США матеріальної шкоди скоенного злочином, який був задоволений. Таким чином позивач повторно намагається стягнути кошти , які вже за вироком суду стягнути з винної особи.

Суд вивчивши матеріали справи, заслухавши пояснення представників позивача, відповідача, встановивши обставини і визначивши відповідно до них правовідносини, вважає що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 3 Цивільного процесуального кодексу України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Судом встановлено, що 06.03.2010 року ОСОБА_2 передав ОСОБА_6 власноручно написаний документ „боргове зобов`язання. Зі змісту вказаного документу вбачається, що відповідач взяв у борг у відповідача 20 000 доларів США, та зобовязався повернути вказану суму боргу до 10.03.2010 року.

Відповідно до вироку Малиновського районного суду м.Одеси від 11.12.2013 року, який набрав законної сили 19.08.2014 року ОСОБА_7 була визнана винною у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.190, ч.4 ст.190 КК України. Зі змісту вироку вбачається, в матеріалах кримінальної справи №1519/737/12 міститься явка з повинною ОСОБА_7 від 19.06.2010 року в якій зазначено, що ОСОБА_7 отримала від відповідача ОСОБА_1 грошову суму в розмірі 19 000 доларів США на купівлю автомобіля, не маючи на це право.

Окрім того, вищевказаним вироком Малиновського районного суду м.Одеси задовлено цивільний позов ОСОБА_1 та стягнуто на його користь 215 840 гривень, що станом на день винесення вироку в еквіваленті дорівнювало 20 000 доларам США.

Допитана в судовому засіданні як якості свідка ОСОБА_7 пояснила, що дійсно отримала від ОСОБА_1 грошову суму в розмірі 19 000 доларів США за купівлю автомобіля „Мітсубіші Лансер, грошові кошти передавалися їй,однак у звязку із відсутністю у неї документів, які засвідчують її особу, вона попросила написати розписку ОСОБА_2

Крім того, вказані показання підтверджуються показання самого ОСОБА_1 та його сина ОСОБА_8, які зазначені у вироку.

Відповідно до ч.3 ст.10 ЦПК України кожна сторона зобв`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу свої вимог чи заперечень

Відповідно до ч.4 ст.61 ЦПК України вирок у кримінальному провадженні, що набрав законної сили, або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення обов'язкові для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок або постанову суду, з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою.

Таким чином, вироком Малинвоського районного суду м.Одеси від 11.12.2013 року вирішено питання про цивільно-правові наслідки дій ОСОБА_7, а саме, встановлено факт, що саме ОСОБА_7 отримала грошові кошти від ОСОБА_9

Відповідно до ч.2 ст.214 ЦПК України при виборі і застосуванні правової норми до спірних правовідносин суд враховує висновки Верховного Суду України, викладені у постановах, прийнятих за результатами розгляду заяв про перегляд судового рішення з підстав, передбачених пунктами 1, 2 частини першої статті 355 цього Кодексу.

Згідно зі статтею 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Частиною першою статті 1048 ЦК України передбачено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором (частина перша стаття 1049 ЦК України).

Отже, у разі предявлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобовязання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.

Саме до такого висновку прийшов Верховний Суд України в постанові від 02.07.2014 року у справі №6-79цс14.

Таким чином, із наявних у матеріалах справи доказів не вбачається, що саме між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 виникли правовідносини за договором позики, оскільки фактично грошові кошти передавалися ОСОБА_7 за купілю автомобіля

На підставі вищевикладеного та керуючись ст. ст.16, 526, 625 1046, 1047, 1049 ЦК України та ст.ст. 10, 11, 88, 209, 212, 214-215 Цивільного процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу та процентів за договором позики відмовити в повному обсязі.

Рішення може бути оскаржено до Апеляційного суду Одеської області шляхом подання до Малиновського районного суду міста ОСОБА_7 апеляційної скарги протягом десяти днів з дня проголошення рішення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя А.П.Целух