АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 552/249/15-ц Номер провадження 22-ц/786/2136/15Головуючий у 1-й інстанції Миронець О. К. Доповідач ап. інст. ОСОБА_1
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 липня 2015 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Полтавської області в складі:

Головуючого судді : Чічіля В.А.

Суддів : Кузнєцової О.Ю., Триголова В.М.

За участю секретаря : Гнатюк О.С.,

Розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Полтаві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_3 на рішення Київського районного суду м. Полтави від 28 травня 2015 року у справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Акцент Банк» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості, та за зустрічним позовом ОСОБА_3 до Публічного акціонерного товариства «Акцент Банк» про визнання умов договору недійсними,-

В С Т А Н О В И Л А :

Позивач ПАТ «Акцент Банк» звернувся до суду з позовом про стягнення з відповідача на його користь заборгованості відповідно до заяви - анкети №А328СС9FSX0085 від 29 червня 2011 року, згідно з умовами якої банк надав відповідачу кредит у розмірі 10000 грн. зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 0,12% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. Відповідач умови кредитного договору виконувала частково, тому у неї утворилась заборгованість по кредиту у розмірі 24186,28 грн. У зв'язку з цим позивач просив стягнути з відповідача на його користь заборгованість по кредиту в сумі 24186,28 гривень та судові витрати в розмірі 243,60 гривень.

Відповідач за первісним позовом ОСОБА_3 звернулась до суду із зустрічним позовом, у якому прохала визнати недійсним положення кредитного договору в частині зобов'язання щомісячно виплачувати винагороду за надання фінансового інструменту в розмірі 200 гривень та стягнути з ПАТ «Акцент-банк» безпідставно отримані кошти в сумі 5248,70 грн., так як умова про сплату щомісячної винагороди за надання фінансового інструменту в розмірі 200 гривень є недійсною, оскільки в кредитному договорі відсутнє поняття фінансового інструменту, умова про сплату фінансового інструменту є нечесною підприємницькою практикою, тому дані умови договору суперечать Закону України «Про захист прав споживачів».

Рішенням Київського районного суду м. Полтави від 28 травня 2015 року позовні вимоги ПАТ «Акцент Банк» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості задоволено: стягнуто з ОСОБА_3 на користь ПАТ "Акцент Банк" заборгованість за кредитом у розмірі 24186,28 грн., судові витрати 243,60 грн., а всього 24429,88 грн. В задоволенні зустрічного позову відмовлено.

Не погодившись із вказаним рішенням, його до апеляційного суду оскаржила відповідач за первісним позовом ОСОБА_3, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права, прохає рішення Київського районного суду м. Полтави від 28 травня 2015 року в частині стягнення з неї на користь банку грошових коштів в сумі 24186,28 грн. скасувати, задовольнити зустрічний позов щодо визнання недійсним положення кредитного договору в частині зобов`язання щомісячної виплати винагороди за надання фінансового інструменту в розмірі 200,00 грн.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, представника апелянта, що зявились в судове засідання, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, приходить до висновку, що остання задоволенню не підлягає,з наступних підстав.

Відповідно до п.1 ч.1 ст. 307 ЦПК України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право постановити ухвалу про відхилення апеляційної скарги і залишення рішення без змін.

Згідно ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції постановив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Судом вірно встановлено, що 29 червня 2011 року ОСОБА_3 в добровільному порядку оформила заяву позичальника, яка являється договором приєднання, відповідно до умов якого позивач надав відповідачу кредит у розмірі 10000 грн. зі сплатою за користування кредитними коштами у розмірі 0,12% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. ОСОБА_3 отримала вказані грошові кошти та була ознайомлена з умовами надання споживчого кредиту фізичним особам «Розстрочка» (Стандарт). Відповідно до умов кредитного договору відповідач ОСОБА_3 зобов'язувалася повернути кредит у повному обсязі в терміни та в розмірах, що встановлені графіком погашення кредиту. Банк взяті на себе зобов'язання за кредитним договором виконав, надав ОСОБА_3 кредитні кошти, проте відповідач свої зобов'язання належним чином не виконує у повному обсязі, внаслідок чого, станом на 15 грудня 2014 року, у неї перед банком утворилась заборгованість у розмірі 24186,28 гривень, яка складається із заборгованості за кредитом - 2781,46 грн., заборгованості по процентам за користування кредитом - 1,61 грн., заборгованості по комісії за користування кредитом - 1951,30 грн., пені за несвоєчасне виконання зобов'язань за договором - 17823,99 грн., штрафу (фіксована частина) - 500 грн., штрафу (процентна складова) - 1127,92 грн.

Ухвалюючи рішення у частині стягнення з ОСОБА_3 заборгованості за кредитним договором, місцевий суд, на підставі норм ЦК України дійшов обґрунтованого висновку про задоволення первісного позову.

Колегія суддів погоджується з таким висновком місцевого суду, виходячи з наступного.

Згідно з вимогами ст. 526 ЦК України, зобовязання має виконуватися належним чином, відповідно до умов договору.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобовязанні встановлено строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно з вимогами ст. 610 ЦК України, порушенням зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання (неналежне виконання).

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 623 ЦК України, боржник, що порушив зобовязання, має відшкодувати кредиторові завдані цим збитки.

Згідно з вимогами ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобовязання.

Згідно з вимогами ч. 2 ст. 1050 ЦК України якщо договором встановлений обовязок позичальника повернути позику частинами, то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася та сплати процентів.

Відповідно до вимог ст. 1054 ЦК України, банк зобовязується надати грошові кошти позивальнику у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти.

Задовольняючи позовні вимоги банку, місцевий суд виходив з того, що відповідач добровільно підписала заяву на отримання нею кредитних коштів, що і є кредитним договором, умови договору банком було виконано, кредитні кошти надані відповідачу, проте, відповідач виконувала умови договору не у повному обсязі (сплачувала грошові кошти у меншому розмірі, ніж передбачений умовами договору, що і є неналежним виконанням умов договору.

Твердження апелянта про те, що банком не було надано жодних доказів того, що ОСОБА_3 отримувала кредитні кошти у розмірі 10000,00 грн., колегією не приймаються до уваги, так як кредитний договір був укладений сторонами ще 29.06.2011 року, з матеріалів справи вбачається, що на рахунок банку, в рахунок погашення заборгованості за договором № А328СС9FSX0085, періодично здійснювались платежі за користування кредитними коштами, що свідчить про визнання боржником свого боргу перед фінансовою установою. Суд погоджується із твердженням апелянта про те, що сама заява про отримання кредитних коштів не є доказом отримання ОСОБА_3 кредитних коштів, вказана заява є підтвердженням факту звернення особи до банку за отриманням кредитних коштів, так як на ній міститься підпис позичальника, що ОСОБА_3 не спростовується.

Щодо твердження апелянта про те, що заява, підписана ОСОБА_3, взагалі не є договором, та те, що умови надання споживчого кредиту фізичним особам «Розстрочка» (Стандарт) суперечать умовам, викладеним в заяві на отримання кредитних коштів, зокрема щодо форми отримання кредитних коштів та щодо порядку розрахунку та викладені для введення особи позичальника в оману, колегія суддів дійшла до висновку, що воно є хибним і місцевим судом надано йому належну правову оцінку. Так, нікчемність вказаного договору не була предметом розгляду у місцевому суді. На підтвердження помилковості обрахування позивачем розміру заборгованості відповідача за кредитним договором, останнім жодних належних та допустимих доказів не надано.

Відмовляючи ОСОБА_3 у задоволенні її зустрічного позову про визнання недійсним положення кредитного договору в частині зобов`язання щомісячної виплати винагороди за надання фінансового інструменту в розмірі 200 грн., місцевий суд виходив із того, що ОСОБА_3 в добровільному порядку підписала заяву позичальника, отримала кошти та була ознайомлена з умовами надання споживчого кредиту фізичним особам «Розстрочка» (Стандарт), згідно з якими банк надає позичальнику строковий кредит на строк 36 місяців на споживчі цілі, зі сплатою за користування кредитом відсотків у розмірі 0,01 % на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом, єдиноразової винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 200 гривень, якщо інше не встановлено в умовах та правилах надання банківських послуг, та щомісячної винагороди за надання фінансового інструменту в розмірі 200 гривень. Тобто при отриманні кредиту позичальник була ознайомлення з умовою про сплату щомісячно 200 гривень.

Колегія суддів погоджується із вказаним висновком, виходячи з наступного.

Згідно з анкетою-заявою позивач своїм підписом підтвердив те, що він ознайомився і згоден з умовами кредитування, які були надані йому у письмовій формі, а також підтвердив факт про надану повну інформацію про умови кредитування в ПАТ «Акцент-Банк». Інформація, отримання якої своїм підписом підтвердив позивач, повністю відповідає переліку, зазначеному в ч. 2 ст. 11 «Про захист прав споживачів», що спростовує твердження позивача про ненадання інформації позичальнику перед укладенням кредитного договору.

Будь-яких заперечень з боку ОСОБА_3 щодо вказаної умови, та визнання її недійсною на протязі всього часу до звернення ПАТ «Акцент-Банк» до суду не було, що свідчить про намагання ухилитися від виконання взятих на себе зобов'язань.

Поняття, зазначене в договорі як фінансовий інструмент, не змінює його змісту та виниклі між сторонами правовідносини.

За вказаних обставин колегія суддів не вбачає підстав для скасування рішення суду, яке постановлене з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307 ч. 1 п. 1, 308, 314, 315, 317 ЦПК України, колегія суддів,

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_3 на рішення Київського районного суду м. Полтави від 28 травня 2015 року відхилити.

Рішення Київського районного суду м. Полтави від 28 травня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом 20 днів шляхом подачі касаційної скарги.

С У Д Д І : ОСОБА_1 ОСОБА_4 ОСОБА_5

З оригіналом згідно суддя В.А. Чічіль