АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІВЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 березня 2015 року м. Чернівці

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Чернівецької області у складі:

головуючого Чупікової В. В.

суддів Перепелюк І.Б., Яремко В.В.

за участю секретаря Тодоряка Г.Д.

за участю представника позивача ОСОБА_1, відповідача ОСОБА_2, її представника ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про визнання недійсним свідоцтв про право на спадщину за законом, визнання права власності на майно та його витребування, та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за боргом спадкодавців, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_4 на рішення Першотравневого районного суду м.Чернівці від 4 лютого 2015 року в частині,

в с т а н о в и л а:

У травні 2013 року ОСОБА_4, в інтересах якого діє ОСОБА_1, звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання частково недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом, на 1/6 квартири АДРЕСА_1, яке було видане відповідачу Першою чернівецькою державною нотаріальною конторою, про визнання частково недійсними свідоцтв про право на спадщину за законом в частині 2/3 вказаної квартири, які були видані Першою чернівецькою державною нотаріальною конторою ОСОБА_6, про визнання за ним права власності на 5/6 вказаної квартири та витребування 5/6 квартири у відповідача.

Під час розгляду справи позивач зменшив позовні вимоги та просив визнати недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом на 2/3 частини квартири АДРЕСА_1, видані

№22ц-426/2015 рік Головуючий у 1 інстанції Войтун О.Б.

Категорія 39 Доповідач Чупікова В.В.

28.12.2002 року ОСОБА_6, визнати за позивачем, ОСОБА_4, право власності на 2/3 частини квартири АДРЕСА_1, яка складається з двох житлових кімнат, загальною площею 74,70 кв.м., в тому числі житловою - 46,40 кв.м., витребувати з володіння ОСОБА_2 на користь позивача, ОСОБА_4, 2/3 частки квартири АДРЕСА_1.

В обґрунтування вказаних позовних вимог посилався на те, що квартира АДРЕСА_1 на підставі свідоцтва про право власності на житло від 25.10.1993 року належала на праві спільної сумісної власності йому, його матері ОСОБА_7 та діду ОСОБА_8, який помер ІНФОРМАЦІЯ_3 та після його смерті відкрилась спадщина на належну йому частку у вказаній квартирі.

Спадкоємцями майна ОСОБА_8 на час відкриття були його дружина ОСОБА_2, батько ОСОБА_6 та донька ОСОБА_9, проте, своєчасно спадщину прийняла лише відповідач, яка отримала свідоцтво про право на спадщину за законом на 1/3 частину зазначеної квартири.

Вказував на те, що він тривалий час постійно проживає за кордоном та є громадянином Російської Федерації, куди виїхав разом з батьками, які в 1997 році розлучились.

ІНФОРМАЦІЯ_4 померла його мати ОСОБА_7, яка була зареєстрована та постійно проживала разом з ним, після її смерті відкрилась спадщина на належну їй 1/3 частину спірного майна та оскільки батьки позивача розлучились, інших дітей у його матері не було, а тому він є єдиним спадкоємцем першої черги за законом належного його матері спадкового майна та на час відкриття спадщини був малолітнім, постійно проживав разом з матір'ю, у зв'язку з чим вважає, що він своєчасно прийняв спадщину після смерті ОСОБА_7 та йому належить 2/3 частки у квартирі АДРЕСА_1 з урахуванням успадкованої частки після смерті його матері та належної йому на підставі свідоцтва про прав власності.

Зазначав, що в 2013 році йому стало відомо про те, що 28.12.2002 року на належні йому 2/3 частки спірної квартири його прадід ОСОБА_6, який помер в 2005 році, отримав свідоцтво про право на спадщину за законом, видане Першою Чернівецькою державною нотаріальної конторою (після оголошення померлими позивача та його матері), та в подальшому успадковані 2/3 частки спірного майна він подарував відповідачу на підставі договору дарування від 23.06.2003 року.

Таким чином, вважає, що оскаржувані свідоцтва про право на спадщину були видані внаслідок помилкового оголошення позивача та його матері померлими. Позивач прийняв спадщину після смерті своєї матері на належну їй частку у спірному майні, а тому має право на витребування належної йому частки відповідно до свідоцтва про право власності та частки спірного майна, яка належала його матері, та яку він успадкував відповідно до ч.3 ст.1268 ЦК України. Спірне майно вибуло з власності позивача поза його волею, а відповідач набула зазначене майно безпідставно.

Відповідач ОСОБА_2 звернулась до суду з зустрічним позовом до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за боргами спадкодавця, посилаючись на те, що в грудні 1993 року мати позивача за первісним позовом ОСОБА_9 з метою виїзду за кордон та розвитку бізнесу, отримала у неї позику в розмірі 15 тис. дол.США та позику у сумі 2 тис. дол. США, яку надав їй ОСОБА_6 та зобов'язувалась повернути зазначені грошові кошти по приїзду з-за кордону, про що надала відповідну розписку. Проте, виїхавши за кордон разом із сином, ОСОБА_9 на зв'язок з рідними не виходила, місце перебування її та ОСОБА_4 відоме не було, рішенням суду їх було оголошено померлими, а тому ОСОБА_6 отримав свідоцтво про право на спадщину за законом на майно, яке належало позивачу та його матері.

Вказувала на те, що ОСОБА_6 подарував їй успадковане майно з метою погашення заборгованості матері позивача, яка виникла внаслідок неповернення позичених нею 15 тис. дол. США. Таким чином вона вважала, що борг погашено, проте, дізнавшись, що ОСОБА_4 звернувся до суду з вказаним вище позовом та заявляє свої спадкові права на належну його матері частку спірної квартири, вона направила йому претензію як спадкоємцю ОСОБА_9 про повернення їй боргу.

Таким чином, вважає, що ОСОБА_4, прийнявши спадщину після смерті матері, має нести відповідальність за її зобов'язаннями та повернути суму позики. Вартість квартири АДРЕСА_1 становить 505 242 грн., таким чином 1/3 частка вказаного майна коштує 168 414 грн. Відповідно до офіційного курсу валют станом на 08.04.2014 року 168 414 грн. еквівалентно 14 394 дол.США, а тому вважає, з ОСОБА_4 на її користь слід стягнути 168 414 грн. в межах вартості спадкового майна в рахунок стягнення заборгованості його матері за борговою розпискою.

Крім того, вважає, що з відповідача за зустрічним позовом, як спадкоємця ОСОБА_9, слід також стягнути заборгованість за договором позики, який був укладений між ОСОБА_9 та ОСОБА_6 в сумі 2 тис. дол.США, що еквівалентно 23 400 грн., на її користь як спадкоємця ОСОБА_6

На підставі наведеного просила стягнути з ОСОБА_4 на її користь 168 414 грн. в межах вартості 1/3 частини квартири АДРЕСА_1, як із спадкоємця за боргами ОСОБА_9, стягнути з ОСОБА_4 грошові кошти в сумі 23 400 грн. за боргами спадкодавця ОСОБА_9 на її користь, як спадкоємця ОСОБА_6, а також стягнути з ОСОБА_4 на її користь судові витрати.

Рішенням Першотраневого районного суду м.Чернівці від 4 лютого 2015 року у задоволенні позову ОСОБА_4 ОСОБА_2 про визнання недійсними свідоцтв про право на спадщину за законом, визнання права власності на майно та його витребування відмовлено.

В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за боргами спадкодавця відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_4, в інтересах якого діє ОСОБА_1, на рішення Першотравневого районного суду м.Чернівці від 4 лютого 2015 року в частині ставиться питання про скасування вказаного рішення в частині відмови в задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 та ухвалення в цій частині нового рішення про задоволення його позовних вимог в повному обсязі. Апелянт посилається на те, що судом порушено норми матеріального права, висновок суду не відповідає обставинам справи.

Представник позивача ОСОБА_1 в судовому засіданні апеляційної інстанції апеляційну скаргу підтримала з підстав, викладених в ній.

Відповідач ОСОБА_2 та її представник ОСОБА_3 апеляційну скаргу не визнали, просили її відхилити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін, як законне та обґрунтоване. Також просили до позовної заяви про витребування майна застосувати позовну давність та з цих підстав відмовити в позові.

Колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню в частині відмови в задоволенні позову ОСОБА_4 з ухваленням нового рішення про задоволення його позовних вимог, виходячи з наступних підстав.

Так, судом встановлено, що 07 травня 1992 року в м.Чернівці народився ОСОБА_4, його батьками є ОСОБА_11 та ОСОБА_7, що підтверджується копією свідоцтва про народження та копією запису акту про народження(а.с.11, 156 в т.1). Позивач ОСОБА_4 проживав разом з матір'ю ОСОБА_7 в квартирі АДРЕСА_1, був прописаний за цією адресою до 12.09.09.1995 року і був виписаний по запиту з Росії, з Тульської обл.(а.с.63,150 в.т.1).

На час звернення до суду він є громадянином Російської Федерації, зареєстрований в АДРЕСА_7, навчається в Тульському державному університеті та проживає у гуртожитку(а.с.41, в т.2, а.с.12 в т.1).

Як вбачається з свідоцтва про право власності на житло від 25.10.1993 року, квартира АДРЕСА_1 належала на праві спільної сумісної власності ОСОБА_8, ОСОБА_7 та ОСОБА_4 (а. с 8, Том І).

Відповідно до копії свідоцтва про укладення шлюбу ОСОБА_8 та ОСОБА_2 10 травня 1979 року уклали між собою шлюб (а/с 59 Том І).

ІНФОРМАЦІЯ_3 помер ОСОБА_8(а.с.110,т.1). Після його смерті відповідач ОСОБА_2 успадкувала належну йому частину квартири та отримала свідоцтво про право на спадщину за законом на 1/3 частину квартири АДРЕСА_1 (а.с. 17,118, Том І).

Як вбачається з матеріалів справи, рішенням Хотинського районного суду Чернівецької області від 10.04.2002 року та рішенням цього ж суду від 03.04.2002 року позивача за первісним позовом та його матір ОСОБА_7 оголошено померлими та на підставі вказаних рішень були видані відповідні свідоцтва про смерть (а.с.13,14,149,168 в т.1).

Після оголошення померлими позивача та його матері ОСОБА_7 відповідно до вимог ст.ст.21, 525 ЦК України в редакції 1963 року відкрилась спадщина на належні їм частки у спірній квартирі, які успадкував прадід позивача ОСОБА_6 (батько померлого ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_8), а саме: 1/3 частину спірної квартири, яка належала ОСОБА_7 та 1/3 частину спірної квартири, яка належала ОСОБА_4, про що свідчать свідоцтва про право на спадщину за законом від 28.12.2002 року за реєстровими №1-2655, №1-2657 (а. с. 165, 184 Том І).

23.06.2003 року ОСОБА_6, який помер ІНФОРМАЦІЯ_5(а.с.60 в т.1), розпорядився успадкованим майном, подарувавши належні йому 2/3 частини спірної квартири відповідачу ОСОБА_2, про що свідчить копія договору дарування та копія витягу про реєстрацію права власності (а.с.18-19 в т.1, а.с.57 в т.2).

Таким чином, 2/3 частини спірної квартира перейшла у власність відповідача ОСОБА_2безоплатно.

Рішенням Хотинського районного суду Чернівецької області від 16.08.2010 року було скасоване рішення Хотинського райсуду Чернівецької області від 03.04.2002 року про оголошення померлим ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2. Вказане рішення залишене без змін ухвалою Апеляційного суду Чернівецької області від 16.10.2013 року (а.с. 15 Том І, а.с. 2 Том 2). Рішенням Хотинського районного суду Чернівецької області від 26.09.2013 року було скасоване рішення Хотинського райсуду Чернівецької області від 10.04.2002 року про оголошення померлою ОСОБА_7.(а.с.102-103 в т.3).

Рішення Хотинського районного суду Чернівецької області від 16.08.2010 року та від 26.09.2013 року свідчать про те, що свідоцтва про право на спадщину за законом від 28.12.2002 року за реєстровими №1-2655, №1-2657, видані ОСОБА_6, який не мав права на спадкування. А тому на підставі ст.1301 ЦК України позовна вимога ОСОБА_4 про визнання вищезазначених свідоцтв недійсними підлягає до задоволення.

Відповідно до ч.2 ст.48 ЦК України незалежно від часу своєї появи фізична особа, яка була оголошена померлою, має право вимагати від особи, яка володіє її майном, повернення цього майна, якщо воно збереглося та безоплатно перейшло до неї після оголошення фізичної особи померлою, за винятком майна, придбаного за набувальною давністю, а також грошей та цінних паперів на пред'явника.

1/3 частина квартири, яка належала позивачу ОСОБА_4 на підставі свідоцтва про право власності від 25.10.1993 року збереглася та безоплатно на підставі договору дарування від 23.06.2003 року перейшла до відповідача.

По справі також встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_4 в Російській Федерації померла ОСОБА_7, що підтверджується копією свідоцтва про смерть. Як на момент її смерті, так і станом на 22.03.2004 року позивач був неповнолітнім (а.с.61 в т.2, а.с.11 в т.1).

Відповідно до п. 4. Прикінцевих та перехідних положень цього Кодексу, Цивільний кодекс України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов'язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності.

Верховний Суд України у постанові від 18.12.2013 року у справі №6-138 цс13 за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судами касаційної інстанції норм матеріального права висловив правову позицію щодо дії актів цивільного законодавства у часі. В постанові зазначено, що відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності; якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов'язків, що виникли з моменту набрання ним чинності.

За змістом ч.4, 5 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України (2004 року) відносини спадкування регулюються нормами ЦК України (2004 року), якщо спадщина відкрилася не раніше 1 січня 2004 року. У разі відкриття спадщини до зазначеної дати (строк на прийняття якої закінчився до 1 січня 2004 року), або якщо вона була прийнята хоча б одним із спадкоємців, то до таких спадкових відносин застосовуються норми ЦК УРСР 1963 року.

На час смерті ОСОБА_7 ІНФОРМАЦІЯ_4, її батько ОСОБА_8 та дід ОСОБА_12 померли відповідно ІНФОРМАЦІЯ_3 та ІНФОРМАЦІЯ_5 і не могли прийняти спадщину, з чоловіком ОСОБА_11 вона розірвала шлюб ще до своєї смерті - ІНФОРМАЦІЯ_6 (а.с.36 в т.1).

Строк на прийняття спадщини закінчився 22.03.2004 року, а тому до правовідносин щодо спадкування майна після смерті ОСОБА_7 на думку колегії суду слід застосовувати правила книги шостої ЦК України 2004 року.

Відповідно до ч.4 ст.1268 ЦК України позивач ОСОБА_4, як неповнолітня особа, вважається таким, що прийняв спадщину.

Відповідно до п.23 постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 30.05.2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розгляду не підлягають.

З огляду на те, що частина квартири, яка належала на праві власності його матері ОСОБА_7, як на час прийняття спадщини позивачем, та і на час звернення позивача до суду за захистом порушеного права, належить на праві власності відповідачу, то відсутні умови для одержання ним в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину за законом, і його вимоги підлягають судовому розгляду.

На час звернення ОСОБА_4 до суду за захистом свого права власності частина квартири, яка належала йому на праві власності на підставі свідоцтва про право власності та частина квартири, яку він успадкував після смерті своєї матері ОСОБА_7, належить на праві власності відповідачу відповідно до безоплатного договору тобто його право відповідачем оспорюється і не визнається.

Відповідач у справі ОСОБА_2 є добросовісним набувачем спірних 2/3 квартири АДРЕСА_1.

Оскільки, ОСОБА_12, який помер ІНФОРМАЦІЯ_5, з огляду на рішення Хотинського районного суду Чернівецької області від 16.08.2010 року та 26.09.2013 року не мав права на спадкування вказаних частин квартири, то не мав права ними розпорядитися на підставі договору дарування.

Частиною 3 ст.388 ЦК України визначено, що якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати від добросовісного набувача у всіх випадках.

П.22 Постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 року «Про судову практику про захист права власності та інших речових прав» передбачено, що власник має право на підставі ст.388 ЦК України звернутися до суд з позовом про витребування майна у добросовісного набувача, а не з позовом про визнання договору про відчуження майна недійсним.

Вищенаведене спростовує доводи відповідача ОСОБА_2 та його представника ОСОБА_3 про неможливість витребування частини спірного нерухомого майна без визнання договору дарування від 23.06.2003 року недійсним.

Крім цього, Верховний Суд України у постанові від 23.01.2013 року року у справі №6-164цс12 за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судами касаційної інстанції норм матеріального права висловив правову позицію, згідно якої в спадкоємця,який у встановленому законом порядку прийняв спадщину, права володіння та користування спадковим майном виникають з часу відкриття спадщини. Такий спадкоємець може захищати свої порушені права володіння та користування спадковим майном відповідно до глави 29 ЦК України. Якщо у складі спадщини, яку прийняв спадкоємець, є нерухоме майно, право розпорядження нерухомим майном виникає в нього з моменту державної реєстрації цього майна (ч.2 ст.1299 ЦК України). Спадкоємець, який прийняв у спадщину нерухомемайно, ще дойого державної реєстрації має право витребовуватице майно від його добросовісного набувачаз підстав, передбачених ст.388 ЦК України, зокрема у разі, якщо воно вибуло з володіння спадкодавця поза волею останнього.

1/3 частини квартири АДРЕСА_1, яка належалаОСОБА_7 на підставі свідоцтва право власності на житло від 25.10.1993 рокувибула з її володіння, як спадкодавця, поза її волею

З огляду на викладене колегія суддів вважає, що позовні вимога ОСОБА_4 про визнання права власності 2/3 частин квартири та їх витребування у відповідача підлягають до задоволення.

Крім цього, на думку колегії суддів текст заперечень відповідач на позовну заяву на а.с.21, 22 в т.2 та зустрічний позов ОСОБА_2 до ОСОБА_4 на с.с.163-170 в т.2 свідчать про те, що вона фактично визнала позовні вимоги ОСОБА_4

Відмовляючи в позові ОСОБА_4 суд першої інстанції виходив з того, що позивач неправильно обрав спосіб захисту свого права на належну йому на підставі свідоцтва про право власності 1/3 частину спірної квартири шляхом скасування свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого його прадіду ОСОБА_6, визнання права власності на вказану частку та витребування її у відповідача, оскільки до спірних правовідносин не підлягають застосуванню ст.ст.388, 392 ЦК України. Суд першої інстанції також вважав, що відсутні підстави для скасування свідоцтва про право на спадщину, отриманого ОСОБА_6 на частку майна належного матері позивача, та витребування її у відповідача, оскільки вважав, що до правовідносин спадкування повинні застосовуватися норми ст.ст.548, 549, 553, 554 ЦК України в редакції 1963 року, позивач не вчинив жодних дій, які б свідчили про прийняття спадщини, не звертався із заявою про продовження строку для прийняття спадщини.

Колегія суддів вважає, що такі висновки суду першої інстанції не відповідають встановленим обставинам у справі, порушують норми матеріального права, що відповідно до п.п.3.4 ч.1 ст.309 ЦПК України є підставою для скасування рішення суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні позову ОСОБА_4 з ухваленням нового рішення про задоволення його позовних вимог.

З тексту позовної заяви (а.с.198 в т.1), пояснень представника позивача в судовому засіданні апеляційної інстанції вбачається, що по досягненню повноліття в липні 2010 року позивач вперше приїхав в Україну та довідався про рішення Хотинського районного суду про визнання його та його матері померлими на підставі заяв прадіда ОСОБА_6 Наведені обставину відповідач та його представник належними та допустимими доказами не спростували.

Пояснення представника позивача про відвідування ОСОБА_4 України в липні 2010 року підтверджується ксерокопією картки фізичної особи платника податків, виданої останньому 21.07.2010 року (а.с.11 обор. в т.2), відповіддю Головного управління Міндоходів у Чернівецькій області від 26.07.2013 року на (а.с.185-186 в т.1) та рішенням Хотинського районного суду Чернівецької області від 16.08.2010 року. Оскільки відповідно до ст.47 ЦК України в редакції 2004 року правові наслідки оголошення фізичної особи померлою прирівнюються до правових наслідків, які настають у разі смерті, то позивач міг звернутися за захистом свого порушеного права тільки після скасування рішень суду про оголошення його та його матері померлими. Матеріалами справи встановлено, що рішення Хотинського районного суду Чернівецької області від 03.04.2002 року було про оголошення позивача померлим скасовано 16.08.2010 року, а про оголошення його матері ОСОБА_7 померлою було скасовано 26.09.2013 року. Позивач звернувся до суду за захистом порушеного права в травні 2013 року. За таких обставин колегія суддів вважає, що він звернувся до суду за захистом свого порушеного права в межах строку позовної давності. Доводи відповідач та його представника про звернення позивача до суду після спливу позовної давності та про наявність підстав для відмови в позові з цих підстав не заслуговують на увагу.

На підставі п.5 «Прикінцевих та перехідних положень» до ЦК України від 2004 року, ст.1268, ч.2 ст.48, ст.ст.388, 392 ЦК України та керуючись ст.ст.209,218,309 ЦПК України колегія суддів, -

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4, в інтересах якого діє ОСОБА_1, задовольнити.

Рішення Першотравневого районного суду м.Чернівці від 4 лютого 2015 року в частині відмови в задоволенні позову ОСОБА_4 скасувати.

Позов ОСОБА_4 до ОСОБА_2 задовольнити.

Визнати недійсними свідоцтва про право на спадщину за законом на 2/3 частини квартири АДРЕСА_1, видані ОСОБА_6 28 грудня 2002 року Першою Чернівецькою державною нотаріальною конторою, зареєстровані в реєстрі за № 1-2657 та за №1-2655.

Визнати за ОСОБА_4 право власності на 2/3 частини квартири АДРЕСА_1.

Витребувати з володіння ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 2/3 частини квартири АДРЕСА_1.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, однак, може бути оскаржене в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий - підпис /Чупікова В.В./

Судді -підписи /Перепелюк І.Б., Яремко В.В./

З оригіналом згідно: