Номер провадження: 22-ц/785/2513/15
Головуючий у першій інстанції Гандзій Д. М.
Доповідач Панасенков В. О.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26.03.2015 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі:

головуючого - судді Панасенкова В.О.

суддів: Парапана В.Ф.,

Громіка Р.Д.,

при секретарі: Добряк Н.І.,

за участю: представника позивача ОСОБА_3 - ОСОБА_4, та представників відповідачки ОСОБА_5 - ОСОБА_6, ОСОБА_7,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_5 на заочне рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 02 липня 2014 року за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_5 про визнання садового будинку об'єктом спільної сумісної власності подружжя, визнання права власності на ? частку садового будинку та припинення права власності на ? частку садового будинку,

в с т а н о в и л а:

22 жовтня 2012 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом про встановлення факту проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу з жовтня 1991 року по 09 серпня 1997 року та поділ майна подружжя, а згодом, 10 червня 2014 року, уточнив вимоги і звернувся до суду з позовом про визнання садового будинку об'єктом спільної сумісної власності подружжя, визнання права власності на ? частку садового будинку та припинення права власності на ? частку садового будинку, обґрунтовуючи вимоги тим, що з 09 серпня 1997 року він перебуває у зареєстрованому шлюбі з відповідачкою ОСОБА_5, рішенням Овідіопольського районного суду Одеської області від 15 жовтня 2012 року шлюб між ними розірваний. Під час шлюбу на земельній ділянці, що розташована в СОГ "Волна", АДРЕСА_1 вони збудували садовий будинок, на який право власності оформили 30 листопада 2004 року на ім'я відповідачки. Тому будинок належить їм на праві спільної сумісної власності подружжя, що встановлено рішенням Овідіопольського районного суду Одеської області від 03 квітня 2014 року по цивільній справі №509/5729/13-ц за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_5 про визнанням шлюбного контракту частково недійсним, яким суд визнав недійсними умови шлюбного контракту в частині того, що належні ОСОБА_5 дачна ділянка з будинком, що знаходиться у товаристві "Волна" АДРЕСА_1 залишаються у її власності і не успадковуються ОСОБА_3 у випадку коли ОСОБА_5 помре раніше ОСОБА_3

Посилаючись на ці обставини та на ст.ст. 60, 69 СК України, позивач просив суд позов задовольнити (а.с. 3-8, 100-101).

Відповідачка ОСОБА_5 проти позову заперечувала й 29 листопада 2012 року звернулась до суду із зустрічним позовом про визнання садового будинку, загальною площею 91,50 кв., та земельної ділянки площею 0,0581 га, кадастровий номер .02.0020507, її особистою приватною власністю, посилаючись на те, що рішенням Овідіопольської районної Ради народних депутатів № 512 від 13 грудня 1988 року та рішенням Профкому та адміністрації ІМТП від 27 січня 1989 року їй була надана в постійне користування земельна ділянка АДРЕСА_1 для ведення садівництва. Рішенням Молодіжненської сільської ради № 120 від 30 вересня 1997 року вказана земельна ділянка передана їй приватну власність. В 1989 році на підставі дозволу Овідіопольської районної Ради народних депутатів вона почала будівництва садового будинку, який збудувала у 1995 році. 07 серпня 1997 року при реєстрації шлюбу з відповідачем вона уклала з ним шлюбний контракт, яким визнано, що дачна ділянка з будинком, що знаходиться в СОГ "Волна" с. Молодіжне, є її особистою приватною власністю (а.с. 37-39).

Ухвалою Овідіопольського районного суду Одеської області від 02 липня 2014 року зустрічний позов ОСОБА_5 залишений без розгляду з підстави, передбаченої п. 3 ч. 1 ст. 207 ЦПК України (а.с. 109-110).

Заочним рішенням суду першої інстанції позов ОСОБА_3 задоволено. Суд визнав садовий будинок з господарчими будівлями та спорудами, загальною площею 91,5 кв.м., розташований за адресою: АДРЕСА_1, об'єктом спільної сумісної власності подружжя, визнав за позивачем ОСОБА_3 право власності на ? частину садового будинку з господарчими будівлями та спорудами, загальною площею 91,5 кв.м., та припинив право власності ОСОБА_5 на ? частину садового будинку з господарчими будівлями та спорудами (а.с. 112-114).

Ухвалою Овідіопольського районного суду Одеської області від 05 січня 2015 року заява ОСОБА_5 про перегляд заочного рішення суду залишена без задоволення (а.с. 193-194).

В апеляційній скарзі відповідачка ОСОБА_5 просить рішення суду першої інстанції скасувати й ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову, мотивуючи тим, що судом порушені норми матеріального та процесуального права (а.с. 196-200).

В запереченні на апеляційну скаргу позивач ОСОБА_3 просить скаргу відхилити у зв'язку з безпідставністю її доводів.

Заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги відповідачки ОСОБА_5, пояснення на апеляцію представника позивача ОСОБА_3 - ОСОБА_4, та представників відповідачки ОСОБА_5 - ОСОБА_6, ОСОБА_7, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість заочного рішення суду в межах позовних вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга відповідачки підлягає задоволенню за таких підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що з 09 серпня 1997 року позивач ОСОБА_3 перебував у шлюбі з відповідачкою ОСОБА_5, рішенням Овідіопольського районного суду Одеської області від 15 жовтня 2012 року шлюб між ними розірваний (а.с. 12, 23).

Відповідачці ОСОБА_5 належить садовий будинок з господарчими будівлями та спорудами, загальною площею 91,5 кв.м., на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 30 листопада 2004 року (а.с. 21,22), розташований на земельній ділянці, площею 0,0581 га, для ведення садівництва, що належить їй на підставі державного акту про право власності на земельну ділянку, виданому на підставі рішення Молодіжненської міської ради від 26 липня 2005 року №1178-ІУ, за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 19).

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що садовий будинок АДРЕСА_1 був збудований подружжями під час шлюбу вони, тому є об'єктом спільної сумісної власності подружжя й при його поділі кожному належить право на ? частину.

Проте, з таким висновком суду першої інстанції погодитись неможливо, виходячи з наступного.

Положеннями Кодексу про шлюб та сім'ю України, що діяв до 1 січня 2004 року, визначалось, що майно, нажите подружжям за час шлюбу, є спільною сумісною власністю (ч. 1 ст. 22). В разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнавались рівними (ч. 1 ст. 28).

Нормами Сімейного кодексу України, що набрав чинності з 1 січня 2004 року, передбачено, що майно, яке набуто подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя (ст. 60). Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними (ст. 63). У разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором, при вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення (чч. 1, 2 ст. 70).

Пленум Верховного Суду України в пунктах 23 і 24 постанови від 21 грудня 2007 року № 11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" роз'яснив, що, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання.

Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них; продуктивна і робоча худоба; засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов'язальними правовідносинами, тощо.

Майно, яке належало одному з подружжя, може бути віднесено до спільної сумісної власності укладеною при реєстрації шлюбу угодою (шлюбним договором) або визнано такою власністю судом з тих підстав, що за час шлюбу його цінність істотно збільшилася внаслідок трудових або грошових затрат другого з подружжя чи їх обох.

До складу майна, що підлягає поділу, включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб.

Відповідно до ст. ст. 10, 60 ЦПК України цивільне судочинство здійснюються на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно із частинами 3, 4 ст. 212 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводить мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

Статтею 179 ЦПК України встановлено, що предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи (причини пропуску строку позовної давності тощо) і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Для встановлення у судовому засіданні фактів, зазначених у частині першій цієї статті, досліджуються показання свідків, письмові та речові докази, висновки експертів.

Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

Статтями 58, 59 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до ч. 1 ст. 64 ЦПК України письмовими доказами є будь-які документи, акти, довідки, листування службового або особистого характеру або витяги з них, що містять відомості про обставини, які мають значення для справи.

Відповідно до принципів змагальності та диспозитивності цивільного процесу позивач був зобов'язаний довести в судовому засіданні ті обставини, на які він посилався як на підставу позову, а саме те, що спірний садовий будинок є об'єктом спільно сумісної власності подружжя, але в судовому засіданні не надано належних та допустимих доказів у підтвердження вказаних обставин, тому ці обставини є не доведеними.

В порушення положень ст. ст. 10, 60, 179, 212, 213, 214 ЦПК України суд першої інстанції не перевірив належним чином обставини, що мають значення для правильного вирішення справи щодо з'ясовування джерела і часу зведення садового будинку, та не надав правильної оцінки наявним у справі доказам.

Частиною 2 ст. 303 ЦПК України передбачено, що апеляційний суд досліджує докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами.

Колегія суддів вважає, що у даному випадку докази були досліджені судом першої інстанції з порушенням норм процесуального права, тому апеляційний суд має законні підстави для встановлення обставин, що мають значення для справи, та дослідження й оцінки наявних у справі доказів.

Так, з матеріалів справи вбачається, що рішенням Овідіопольської районної Ради народних депутатів № 512 від 13 грудня 1988 року та рішенням Профкому та адміністрації ІМТП від 27 січня 1989 року їй була надана в постійне користування земельна ділянка АДРЕСА_1 для ведення садівництва (а.с. 50-51).

Рішенням виконкому Молодіжненської сільської ради № 120 від 30 вересня 1997 року вказана земельна ділянка передана їй приватну власність безоплатно (а.с. 18).

В 1989 році на підставі дозволу Овідіопольської районної Ради народних депутатів вона почала будівництва садового будинку, який збудувала у 1995 році, що підтверджується копією свідоцтва на будівництво літнього садового домику (а.с. 42-46, 52-54).

07 серпня 1997 року при реєстрації шлюбу відповідачка уклала з позивачем шлюбний контракт, посвідчений приватним нотаріусом Іллічівського міського нотаріального округу ОСОБА_8, зареєстрованого в реєстрі за №5193, яким визнано, що дачна ділянка з будинком, що знаходиться в СОГ "Волна" с. Молодіжне, є її особистою приватною власністю - п. 2 (а.с. 40-41).

Розпорядженням Овідіопольської районної державної адміністрації Одеської області від 18 листопада 2004 року №739 садовий будинок загальною площею 91,50 кв.м., літньою житловою 39,20 кв.м. по АДРЕСА_1 був прийнятий до експлуатації (а.с. 20).

30 листопада 2004 року виконком Молодіжненської сільської ради видав відповідачці свідоцтво про право власності на нерухоме майно (а.с. 21), рішення про реєстрацію права власності прийнято Овідіопольським РБТІ прийнято 13 грудня 2004 року, реєстраційний номер 8717800, номер запису:480 в книзі 3 (а.с.22).

Вказаний садовий будинок розташований на земельній ділянці, площею 0,0581 га, для ведення садівництва, що належить їй на підставі державного акту про право власності на земельну ділянку, виданому на підставі рішення Молодіжненської міської ради від 26 липня 2005 року №1178-ІУ, та в силу п. 5 ч. 1 ст. 57 СК України є її особистою приватною власністю.

За правилами ст. 24 КпШС УРСР (1969р.), чинного на час зведення садового будинку, та частини 1 статті 57 СК України особистою власністю дружини, чоловіка є, зокрема: 1) майно, набуте нею, ним до шлюбу; 2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; 3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Статтею 25 КпШС УРСР та ч. 1 ст. 62 СК України передбачено, якщо майно дружини, чоловіка за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя, воно у разі спору може бути визнане за рішенням суду об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Обґрунтовуючи свої вимоги, позивач ОСОБА_3 послався на рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 03 квітня 2014 року по цивільній справі №509/5729/13-ц за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_5 про визнанням шлюбного контракту частково недійсним, яким суд визнав недійсними умови шлюбного контракту в частині про те, що належні ОСОБА_5 дачна ділянка з будинком, що знаходиться у товаристві "Волна" АДРЕСА_1 залишаються у її власності і не успадковуються ОСОБА_3 у випадку коли ОСОБА_5 помре раніше ОСОБА_9 (а.с. 102).

На вказане рішення як на єдиний й беззаперечний доказ послався і суд першої інстанції в рішенні.

Відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Як роз'яснено у п. 7 постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18 грудня 2009 року "Про судове рішення у цивільній справі" оскільки обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ лише в тому разі, коли в них беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, чи їх правонаступники (ч. 3 ст. 61 ЦПК України), то в інших випадках - ці обставини встановлюються на загальних підставах.

Під судовим рішенням, зазначеним у ч. 3 ст. 61 ЦПК України, мається на увазі будь-яке судове рішення, яким справа вирішується по суті, яке ухвалює суд у порядку цивільного судочинства (рішення, в тому числі й заочне, або ухвала, а також судовий наказ), у порядку господарського судочинства - відповідно до Господарського процесуального кодексу України, у порядку адміністративного судочинства - відповідно до Кодексу адміністративного судочинства України.

Аналізуючи зазначені норми права, роз'яснення Пленуму Верховного Суду України, з'ясовуючи вказані обставини та оцінюючи належність, допустимість, достовірність наявних у справі доказів кожний окремо й у їх сукупності, колегія суддів приймає їх до уваги й вважає, що в справі є достатньо належних та допустимих доказів, якими підтверджується те, що до реєстрації шлюбу садовий будинок існував та був зведений у 1995 році,

позивачем ОСОБА_3 не доведено, що майно, яке належало відповідачці, за час шлюбу істотно збільшилось у своїй цінності внаслідок його трудових або грошових затрат, а сам по собі факт оформлення права власності на садовий будинок під час шлюбу не може служити підставою для визнання його об'єктом спільної сумісної власності подружжя,

встановлені рішенням суду від 03 квітня 2014 року обставини щодо зведення садового будинку подружжями Кришмарь під час шлюбу, підлягають доказуванню на загальних підставах.

Колегія суддів вважає, що такі висновки узгоджуються з матеріалами справи та обставинами справи.

Дійсно, за змістом ст. 60 СК України майно, набуте подружжям під час шлюбу, належить дружині та чоловіку на праві спільної сумісної власності, але належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але і фактом, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Аналогічний висновок висловлений Верховним Судом України в постанові від 25 грудня 2013 року у справі №6-135цс13, який у відповідності до ч. 1 ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковим для всіх судів України.

За загальним правилом кожна особа має право на захист свого цивільного права лише в разі його порушення, невизнання або оспорювання (частина перша статті 15 ЦК України, частина перша статті 3 ЦПК України).

За таких обставин, виконуючи повноваження суду апеляційної інстанції, колегія суддів дійшла висновку про те, що позивачем ОСОБА_3 в судовому засіданні не доведено те, що садовий будинок був зведений під час шлюбу, тому відповідачка не порушує його права й у відповідності до ст. ст. 15, 16 ЦК України вказане права не підлягає судовому захисту.

Отже, позов ОСОБА_3 є незаконним, необґрунтованим й не підлягає задоволенню.

З матеріалів справи вбачається, що відповідачка ОСОБА_5 є особою похилого віку, 1939 року народження, пенсіонером, інвалідом 2 групи, тяжко хворою людиною, на протязі 2014 роки тричі знаходилась на стаціонарному лікуванні, що підтверджується наявною у справі медичною документацію (а.с. 144-156, 184).

Вона не приймала участі у судовому засіданні, надала довіреність на участь у судовому засіданні ОСОБА_10 (а.с. 56), який з огляду на справу неналежно виконував зобов'язання представника, тому 17 листопада 2014 року вона скасувала цю довіреність (а.с. 181-182).

Спір по цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_5 про визнанням шлюбного контракту частково недійсним та по цій цивільній справі вирішений заочним рішенням.

Статтею 1 ЦПК України визначено, що завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

У ст. 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-ІУ "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" зазначено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Частиною 1 ст. 6 та ст. 13 Європейської Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь - якого висунутого проти нього кримінального судочинства.

Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Аналізуючи наведені правові норми та зазначені обставини, колегія суддів вважає, що при розгляді справи були порушені права відповідачки ОСОБА_5, передбачені ст. 27 ЦПК України, та не було забезпечено їй права на справедливий суд та ефективний засіб захисту в суді.

Порушення судом норм процесуального права, а саме, ст. ст. 10, 60, 179, 212, 213, 214 ЦПК України, та норм матеріального права, а саме, ст. ст. 57, 60 СК України, у відповідності до ч. 4 ст. 309 ЦПК України є підставою для скасування рішення суду першої інстанції й ухвалення нового рішення про відмову у задоволенні заяви.

Керуючись ст. ст. 303, 307 ч. 1 п. 2, 309 ч. 1 п. 4, 313, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області,

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_11 задовольнити, заочне рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 02 липня 2014 року скасувати й ухвалити нове рішення.

У задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_5 про визнання садового будинку об'єктом спільної сумісної власності подружжя, визнання права власності на ? частку садового будинку та припинення права власності на ? частку садового будинку відмовити.

Рішення суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржено в касаційному порядку до суду касаційної інстанції протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили рішенням.

Судді апеляційного суду Одеської області: В.О. Панасенков

В.Ф. Парапан

Р.Д. Громік