Ухвала

іменем україни

30 вересня 2015 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Горелкіної Н.А.,

суддів: Євграфової Є.П., Євтушенко О.І.,

Попович О.В., Ситнік О.М.,

за участю представника Публічного акціонерного товариства акціонерного банку «Укргазбанк» - Поддимая А.Б.,

розглянувши в судовому засіданні цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства акціонерного банку «Укргазбанк» до ОСОБА_4, треті особи: ОСОБА_5, ОСОБА_6, приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Глуховцева Наталія Володимирівна, про звернення стягнення на предмет іпотеки,

за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Московського районного суду м. Харкова від 02 квітня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Харківської області від 05 серпня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У вересні 2013 року Публічне акціонерне товариство акціонерного банку «Укргазбанк» (далі - ПАТ АБ «Укргазбанк») звернулось до суду з позовом до ОСОБА_4 про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Посилалось на те, що 26 грудня 2007 року між ВАТ «Укргазбанк», правонаступником якого є ПАТ АБ «Укргазбанк», та ОСОБА_5 укладений кредитний договір № 20, відповідно до якого останньому наданий кредит в розмірі 2 644 000 доларів США терміном до 25 грудня 2012 року. На забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором між ВАТ «Укргазбанк», правонаступником якого є ПАТ «Укргазбанк», ОСОБА_5 та ОСОБА_6 09 червня 2008 року був укладений іпотечний договір № 16/08-Б, відповідно до якого в іпотеку банку був переданий будинок АДРЕСА_1 та внесено відомості про іпотеку до Державного реєстру іпотек. У подальшому банку стало відомо, що на підставі договору купівлі-продажу від 22 жовтня 2009 року ОСОБА_5 та ОСОБА_6 квартира АДРЕСА_1 була відчужена ОСОБА_4 Оскільки у позичальника виникла заборгованість за кредитним договором, яку він не погашає, а ОСОБА_4 є новим власником забезпеченого майна, позивач просив в рахунок погашення заборгованості звернути стягнення на квартиру АДРЕСА_1.

Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 02 квітня 2014 року позовні вимоги задоволено. Звернуто стягнення на предмет іпотеки - квартиру АДРЕСА_1, що належить на праві власності ОСОБА_4, з початковою ціною продажу предмета іпотеки з прилюдних торгів в розмірі 90 % від вартості предмета іпотеки, визначеної суб'єктом оціночної діяльності, в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором в розмірі 3 664 801,99 доларів США та 23 800 945,13 грн.

Ухвалою апеляційного суду Харківської області від 05 серпня 2014 року рішення Московського районного суду м. Харкова від 02 квітня 2014 року залишено без змін.

У касаційній скарзі ОСОБА_4, просить скасувати оскаржувані рішення судів попередніх інстанцій та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позовних вимог відмовити, мотивуючи свої вимоги неправильним застосуванням судами норм матеріального права та порушенням норм процесуального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 335 ЦПК України суд касаційної інстанції в межах касаційної скарги перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні суду чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність чи недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, виходив з того, що позичальник порушив умови виконання кредитного договору, у зв'язку із чим утворилась заборгованість, а відповідачка набула право власності на іпотечне майно, тому відповідно до ст. 23 Закону України «Про іпотеку» набула статус іпотекодавця.

Проте з такими висновками судів попередніх інстанцій погодитись в повному обсязі не можна, виходячи з наступного.

За вимогами ст. ст. 213, 214 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного процесуального законодавства і всебічно перевіривши обставини, вирішив справу відповідно до норм матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а за їх відсутності - на підставі закону, що регулює подібні відносини, або керуючись загальними засадами і змістом законодавства України.

Обґрунтованим визнається рішення, у якому повно відображені обставини, що мають значення для даної справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні.

При ухваленні рішення суд зобов'язаний з'ясувати питання, зокрема, щодо: наявності обставин (фактів), якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та навести докази на їх підтвердження; наявності інших фактичних даних, які мають значення для вирішення справи; правовідносин, зумовлених встановленими фактами. У рішенні суду обов'язково повинні бути зазначені встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини.

Судами встановлено, що 26 грудня 2007 року між ВАТ «Укргазбанк», правонаступником якого є ПАТ «Укргазбанк», та ОСОБА_5 укладений кредитний договір № 20, відповідно до якого останньому наданий кредит в розмірі 2 644 000 доларів США терміном до 25 грудня 2012 року.

Позичальником було порушено умови кредитного договору, у зв'язку із чим утворилась заборгованість в розмірі 2 630 252,33 доларів США, яка за рішенням апеляційного суду Харківської області від 07 липня 2010 року була стягнута з ОСОБА_5 та ОСОБА_6 на користь ПАТ «Укргазбанк».

Крім того, на забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором між ВАТ «Укргазбанк», правонаступником якого є ПАТ «Укргазбанк», ОСОБА_5 та ОСОБА_6 09 червня 2008 року був укладений іпотечний договір № 16/08-Б, відповідно до якого в іпотеку банку був переданий будинок АДРЕСА_1.

Відповідно до п. 2.1.1 договору іпотеки предметом іпотеки є нерухоме майно - житловий будинок літ. В-5, загальною площею 6 422,9 кв. м, житловою площею 2 285,00 кв. м (в будинку розміщено 123 квартири), що знаходиться у АДРЕСА_1 та належить іпотекодавцям на праві приватної спільної сумісної власності.

Відомості про іпотеку внесені до Державного реєстру іпотек за реєстраційним номером № 7356523 09 червня 2008 року.

21 серпня 2009 року ОСОБА_5 та ОСОБА_6 звернулись до Московського районного суду м. Харкова з позовом до ПАТ «Укргазбанк» про визнання договору іпотеки недійсним, та рішенням цього суду від 11 вересня 2009 року договір визнаний недійсним та виключено з реєстру іпотек запис про іпотеку.

У подальшому рішенням апеляційного суду Харківської області від 04 квітня 2012 року рішення Московського районного суду м. Харкова від 11 вересня 2009 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким в задоволенні позовних вимог відмовлено.

Відомості у Державному реєстрі іпотек щодо предмета іпотеки поновлено 14 травня 2012 року.

Відповідно до договору купівлі-продажу від 22 жовтня 2009 року ОСОБА_4 придбала квартиру АДРЕСА_1.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про іпотеку» <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_5/ed_2014_10_30/pravo1/T030898.html?pravo=1> іпотекою визнається вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника в порядку, встановленому цим Законом.

Іпотека виникає на підставі договору, закону або рішення суду.

Таким чином, іпотека як майновий спосіб забезпечення виконання зобов'язання є особливим (додатковим) забезпечувальним зобов'язанням, що має на меті стимулювати боржника до виконання основного зобов'язання та запобігти негативним наслідкам порушення боржником своїх зобов'язань або зменшити їх.

Забезпечувальне зобов'язання (взаємні права й обов'язки) виникає між іпотекодержателем (кредитором за основним зобов'язанням) та іпотекодавцем (боржником за основним зобов'язанням).

Виконання забезпечувального зобов'язання, що виникає з іпотеки, полягає в реалізації іпотекодержателем (кредитором) права одержати задоволення за рахунок переданого боржником в іпотеку майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника. Сутність цього права полягає в тому, що воно дозволяє задовольнити вимоги кредитора навіть у разі невиконання боржником свого зобов'язання в силу компенсаційності цього права за рахунок іпотечного майна та встановленого законом механізму здійснення кредитором свого переважного права, незалежно від переходу права власності на це майно від іпотекодавця до іншої особи (в тому числі й у випадку недоведення до цієї особи інформації про обтяження майна).

Частиною п'ятою статті 3 Закону України «Про іпотеку» <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_20/ed_2014_10_30/pravo1/T030898.html?pravo=1> передбачено, що іпотека має похідний характер від основного зобов'язання і є дійсною до припинення основного зобов'язання або до закінчення строку дії іпотечного договору.

Як убачається з умов кредитного договору, термін його дії - до 25 грудня 2012 року. Закінчення строку дії договору не звільняє сторони від виконання зобов'язань (частина четверта статті 631 ЦК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_843704/ed_2015_05_14/pravo1/T030435.html?pravo=1>).

Статтею 23 Закону України «Про іпотеку» <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_171/ed_2014_10_30/pravo1/T030898.html?pravo=1> визначено, що в разі переходу права власності (права господарського відання) на предмет іпотеки від іпотекодавця до іншої особи, у тому числі в порядку спадкування чи правонаступництва, іпотека є дійсною для набувача відповідного нерухомого майна, навіть у тому випадку, якщо до його відома не доведена інформація про обтяження майна іпотекою. Особа, до якої перейшло право власності на предмет іпотеки, набуває статус іпотекодавця та має всі його права й несе всі його обов'язки за іпотечним договором у тому обсязі та на тих умовах, що існували до набуття ним права власності на предмет іпотеки.

Згідно із частиною першою статті 4 Закону України «Про іпотеку» <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_603/ed_2014_10_30/pravo1/T030898.html?pravo=1> обтяження нерухомого майна іпотекою підлягає державній реєстрації в порядку, встановленому законодавством.

Правові, економічні та організаційні засади проведення державної реєстрації речових та інших прав, які підлягають реєстрації за цим Законом, та їх обтяжень визначені Законом України від 01 липня 2004 року № 1952-IV «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/ed_2015_04_09/pravo1/T041952.html?pravo=1> (далі - Закон № 1952-IV).

Відповідно до частини третьої статті 3 Закону <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_356/ed_2015_04_09/pravo1/T041952.html?pravo=1> № 1952-IV права на нерухоме майно та їх обтяження, які підлягають державній реєстрації, виникають з моменту такої реєстрації.

Аналогічні положення містяться й у частині другій статті 3 Закону України «Про іпотеку» <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_20/ed_2014_10_30/pravo1/T030898.html?pravo=1>, відповідно до якої взаємні права й обов'язки іпотекодавця та іпотекодержателя виникають з моменту державної реєстрації іпотеки відповідно до закону.

Крім того, порядок державної реєстрації іпотек у спірний період регулювався Тимчасовим порядком державної реєстрації іпотек, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 31 березня 2004 року № 410 <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/ed_2012_09_05/pravo1/KP040410.html?pravo=1> (втратила чинність 31 січня 2013 року), та Порядком державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 17 жовтня 2013 року № 868 <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/ed_2015_03_18/pravo1/KP130868.html?pravo=1> (далі - Порядок).

Відповідно до частин першої, другої статті 26 Закону № 1952-IV <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_554/ed_2015_04_09/pravo1/T041952.html?pravo=1> записи до Державного реєстру прав на нерухоме майно (далі - Державний реєстр прав) вносяться на підставі прийнятого рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень.

У разі скасування на підставі рішення суду рішення про державну реєстрацію прав до Державного реєстру прав вноситься запис про скасування державної реєстрації прав.

Пунктами 74, 75 Порядку передбачено, що рішення суду щодо обтяження прав на нерухоме майно, яке набрало законної сили, є документом, що підтверджує виникнення, перехід та припинення обтяжень речових прав на нерухоме майно.

Якщо судовий акт скасовано, то він не породжує жодних правових наслідків з моменту його ухвалення.

За таких умов у разі скасування незаконного судового рішення про визнання іпотеки недійсною, на підставі якого з Державного реєстру іпотек виключено запис про обтяження, дія іпотеки підлягає відновленню з моменту вчинення первинного запису в Державному реєстрі іпотек, який виключено на підставі незаконного рішення суду, оскільки відпала підстава виключення цього запису.

Це означає, що іпотека є дійсною з моменту внесення про неї первинного запису до Державного реєстру іпотек.

Зазначений висновок узгоджується і з положенням статті 204 ЦК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_843242/ed_2015_05_14/pravo1/T030435.html?pravo=1>, яка закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов'язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили.

Таким чином, у разі неспростування презумпції правомірності договору (а у цьому випадку - у зв'язку зі скасуванням судового рішення) всі права, набуті сторонами правочину за цим договором, повинні безперешкодно здійснюватися, а створені обов'язки підлягають виконанню.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 10 червня 2015 року № 6-449цс15, яка відповідно до положень частини першої статті ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для всіх судів України.

Таким чином, суди дійшли правильного висновку про збереження обтяження майна іпотекою внаслідок скасування рішення суду про виключення з Державного реєстру іпотек запису про обтяження цього майна іпотекою та про поширення на ОСОБА_4 відповідно до статті 23 Закону України «Про іпотеку» <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_171/ed_2014_10_30/pravo1/T030898.html?pravo=1> статусу іпотекодавця за іпотечним договором, враховуючи, що до неї перейшло право власності на квартиру, яка є складовою частиною будинку - предмета іпотеки.

Однак при вирішенні спору суди не врахували всіх обставин, зокрема щодо визначення предмета іпотеки та його вартості.

Так, судами звернуто стягнення на окрему квартиру як на предмет іпотеки, в той час як предметом іпотеки за договором іпотеки від 09 червня 2008 року № 16/08-Б визначено не окремі квартири, а будинок № 31 загалом (в якому розміщено 123 квартири) загальною оціночною вартістю 17 070 000 грн.

Таким чином, звернувши стягнення на квартиру як на частину об'єкта нерухомого майна (частину предмета іпотеки), суди не обґрунтували таке рішення та не встановили, яким чином співвідноситься предмет іпотеки з його частиною та вартість предмета іпотеки (будинку) з вартістю набутої ОСОБА_4 квартири.

Крім того, на порушення вимог статті 39 Закону України «Про іпотеку» <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_250/ed_2014_10_30/pravo1/T030898.html?pravo=1> суд першої інстанції, з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції, не зазначив у рішенні всіх необхідних складових, передбачених цією нормою, зокрема спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 цього Закону <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_241/ed_2014_10_30/pravo1/T030898.html?pravo=1>; пріоритет та розмір вимог інших кредиторів, які підлягають задоволенню з вартості предмета іпотеки; початкову ціну предмета іпотеки для його подальшої реалізації, визначену відповідно до частини шостої статті 38 цього Закону <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_241/ed_2014_10_30/pravo1/T030898.html?pravo=1>.

Таким чином, рішення судів попередніх інстанцій не можна визнати законними та обґрунтованими.

Оскільки допущені судами порушення норм матеріального та процесуального права призвели до неправильного вирішення справи, рішення судів першої та апеляційної інстанцій підлягають скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336 <nau://ukr/1618-15|st336/>, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити частково.

Рішення Московського районного суду м. Харкова від 02 квітня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Харківської області від 05 серпня 2014 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Н.А. Горелкіна
Судді:Є.П. Євграфова О.І. Євтушенко О.В. Попович О.М. Ситнік