Справа № 171/2399/14-ц
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

21 липня 2015 року м. Апостолове

Апостолівський районний суд Дніпропетровської області у складі:

-головуючого судді Хоруженко Н.В.,

при секретарі - Титаренко Л.Б.,

за участі позивача ОСОБА_1, його представника ОСОБА_2,

- представника відповідача ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду № 2 цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про визнання зобовязання позичальника спільною сумісною власністю, визнання обєктом особистої власності грошових коштів, стягнення коштів в порядку регресу, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 02.09.2014 року звернувся до суду з позовом (а.с. 4-13), який заявою від 22.06.15 року уточнив та просив згідно останньої редакції позовної заяви (а.с.139-141) визнати зобовязання позичальника спільною сумісною власністю, визнати обєктом особистої власності грошові кошти, стягнути кошти в порядку регресу. Позов обґрунтовано тим, що перебував у шлюбі з відповідачкою, за час шлюбу брав ряд кредитів, які використовував в інтересах сімї, після припинення сумісного проживання з відповідачкою частина кредитних зобовязань не була виконана, вважає, що зобовязання позичальника за кредитним договором є спільною сумісною власністю подружжя, він самостійно сплатив в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором 55544,88 грн., ці кошти вважає своєю особистою власністю, отже з відповідачки в порядку регресу підлягає стягненню ? вказаної суми - 27772,44 грн., з урахуванням індексу інфляції 42616,00 грн.

Відповідачем ОСОБА_4 надано заперечення проти позову які обґрунтовані тим, що спір між ними про поділ майна вирішено рішенням Апостолівського районного суду, позовних вимог про визнання боргів спільною сумісною власністю позивач не заявляв. Про отримання кредитів позивачем їй не було відомо, кошти отримані позивачем на потреби сімї не витрачались, куди він їх витратив їй не відомо, тому просила в позові відмовити (а.с.65-67).

У судовому засіданні позивач ОСОБА_1, його представник ОСОБА_2 позов підтримали, просили задовольнити у повному обсязі.

У судовому засіданні відповідач ОСОБА_4 проти позову заперечувала, пояснивши, що дійсно перебувала у шлюбі з позивачем, під час шлюбу придбали квартиру, про кредитні зобовязання чоловіка їй нічого не було відомо, грошей отриманих ним у кредит вона не бачила, куди він їх витрачав, вона не знає, ремонтні роботи робилися нею, вона також вкладала свої кошти у ремонт квартири. Просила в позові відмовити.

У судовому засіданні представник відповідача ОСОБА_4 ОСОБА_3 проти позову заперечував, пояснивши, що позивачем не надано доказів укладення кредитного договору та використання отриманих за ним коштів в інтересах сімї, тому в позові слід відмовити, крім того, позивач пропустив трирічний строк позовної давності звернення до суду з позовними вимогами згідно останньої редакції позовної заяви. Просив у позові відмовити.

Суд, вислухавши сторони, їх представників, допитавши свідків та дослідивши докази, надані сторонами, приходить до висновку, що позов слід задовольнити частково, виходячи з наступних підстав.

В судовому засіданні встановлені наступні обставини.

02.11.1991 року сторони одружились, що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу (а.с.15).

Рішенням Апостолівського районного суду від 09.11.2011 року, яке набрало законної сили 21.11.11 року, шлюб між сторонами розірвано (а.с. 31).

Згідно вказаного рішення суду шлюбні відносини між сторонами припинені в червні 2010 року. Дане рішення згідно ст.. 61 ЦПК України має для суду преюдиційне значення, і вказана обставина не підлягає доказуванню.

Під час перебування у шлюбі позивач ОСОБА_1 згідно договору купівлі-продажу від 25.05.05 року придбав квартиру, розташовану м. Зеленодольськ Апостолівського району Дніпропетровської області, вул.. Карла Маркса, 55, що підтверджується договором купівлі-продажу від 25.05.05 року, технічним паспортом (а.с.16-20).

Рішенням Апостолівського районного суду від 30.01.14 року вказана квартира визнана спільною сумісною власністю подружжя, та за сторонами, кожним окремо, визнано право власності на ? частку у спільній сумісній власності вказаній квартирі (а.с.30).

Під час вирішення спору між сторонами щодо поділу майна поза межами поділу майна подружжя залишилось зобовязання позичальника за кредитним договором № 652з/2іп07, який укладено під час перебування у шлюбі та не виконано на момент припинення сумісного проживання, що не позбавляє позивача права на звернення до суду з вказаною вимогою.

В судовому засіданні встановлено, що під час перебування сторін у шлюбі - 10.12.2007 року між Акціонерним комерційним промислово-інвестиційним банком та позивачем ОСОБА_1 укладено кредитний договір № 652з/2іп07, згідно умов якого позивач отримав кредит 50000,00 грн. зі сплатою 17% річних за користування кредитом. Кінцевий термін повернення кредиту та процентів за ним 09.12.17 року (а.с.21-23).

Суд вважає, що в судовому засіданні знайшов підтвердження факт використання отриманих за цим кредитним договором грошових коштів в інтересах сімї, виходячи з наступного.

Згідно ст.. 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до ч.3 ст. 61 СК України якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім'ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно з вимогами ст.65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена.

Згідно п. 4 кредитного договору, виконання зобовязань за цим кредитним договором забезпечувалось іпотечним договором № 61з/3іп07 від 10.12.07 року. Згідно іпотечного договору № 61з/3іп07 від 10.12.07 року предметом іпотеки стала чотирикімнатна квартира за адресою АДРЕСА_1, загальною площею 62,2 м2. (а.с.127-129). Вказаний договір іпотеки зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 15.10.13 року (а.с.27,28). Відповідач ОСОБА_4 надала згоду на передачу в іпотеку вказаної квартири, що підтверджується її заявою до нотаріальної контори (а.с.130), а отже знала про наявність кредитного договору, позовних вимог про визнання кредитного договору недійсним не заявила, факт ремонтних робіт у квартирі не заперечувала, також цей факт підтвердили також і свідки ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8. Тому суд критично оцінює заперечення відповідача, що гроші, отримані за кредитним договором № 61з/3іп07 від 10.12.07 року були використані не в інтересах сімї..

Згідно ч. 4 ст. 65 СК України, договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї.

А отже у подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_4 виникли рівні солідарні обовязки щодо виконання умов укладеного кредитного договору № 61з/3іп07 від 10.12.07 року. Спору що грошових коштів сплачених у період шлюбу на виконання вказаного кредитного договору між сторонами не має.

Позивач ОСОБА_1 після припинення сумісного проживання здійснював погашення кредитної заборгованості, що підтверджується наявними у нього квитанціями (а.с.36-39), та дана обставина не заперечується відповідачкою ОСОБА_4.

Згідно довідки ПАТ «Промінвестбанк» заборгованість позивачем сплачувалась в наступному обсязі з 01.07.2010 року тіло кредиту 1519,16 грн, прострочене тіло кредиту 7611,54 грн., відсотки за користування кредитом 5339,89 грн., прострочені відсотки 3177,61 грн., а за період з 01.11.11 року по 17.12.12 року тіло кредиту 1975,83 грн, прострочене тіло кредиту 1803,86 грн., відсотки за користування кредитом 3357,20 грн., прострочені відсотки 1984,24 грн. (а.с.40).

На момент припинення сумісного проживання заборгованість по кредитному договору № 652з/2іп07 від 10.12.07 року становила 39963,99 грн., що підтверджується розрахунком заборгованості (а.с.41-42).

ПАТ «Промінвестбанк» листом від 20.12.12 року повідомило позивача ОСОБА_1 про відступлення своїх прав на вимогу за кредитним договором № 652з/2іп07 на користь ПАТ «Альфа-Банк» (а.с.131).

Договором між ПАТ «Альфа-Банк» та позивачем від 07.06.13 року внесено зміни до кредитного договору № 652з/2іп07 від 10.12.07 року та визначено датою повного дострокового погашення заборгованості за кредитним договором 07.06.13 року (а.с.29, 41).

Отже у період 0 01.07.10 року по 07.06.13 року позивач ОСОБА_1 сплачував кредитну заборгованість самостійно.

Хоча, виходячи з вимог ч. 4 ст. 65 СК України, дружина і чоловік незалежно від розірвання шлюбу мають рівні права та обов'язки щодо спільно нажитого у шлюбі майна, а розірвання шлюбу не звільняє подружжя від зобов'язань за кредитом.

У відповідності до п.п.23,24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року №11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя", вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановити обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело та час його придбання. При поділі майна також враховуються борги подружжя та правовідносини за зобов'язаннями, що виникли в інтересах сім'ї (ч.4 ст. 65 СК України).

А тому, суд приходить до висновку, що відповідач ОСОБА_4 після розірвання шлюбу мала рівні з позивачем ОСОБА_1 обовязки щодо виконання кредитного договору, тобто була з позивачем солідарним боржником, однак, їх не виконувала, обовязки з погашення кредиту після припинення сумісного проживання виконано позивачем самостійно, відповідач добровільно відшкодувати понесені витрати не бажає, такими діями відповідача право позивача ОСОБА_1 було порушено, а тому підлягає захисту.

Згідно ст.. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, наданих сторонами та іншими особами, які брали участь у розгляді справи.

Позовні вимоги ОСОБА_1 про визнання спільною сумісною власністю подружжя зобовязань позичальника за кредитним договором задоволенню не підлягають з наступних підстав. Відповідно до ст.. 599 ЦК України зобовязання припиняється виконанням, проведеним належним чином, згідно 520 ЦК України боржник у зобов'язанні може бути замінений іншою особою (переведення боргу) лише за згодою кредитора, якщо інше не передбачено законом. Як вбачається з матеріалів справи ЗАТ «Промінвестбанк» не надав згоди на переведення боргу за договором про надання кредиту на відповідача ОСОБА_4, позивач ОСОБА_1 питання про переведення боргу на іншу особу перед ЗАТ «Промінвестбанк» не порушував, станом на час розгляду справи зобовязання по кредитному договору виконані в повному обсязі, а тому суд приходить до висновку, що правові підстави для визнання зобовязання позичальника за кредитним договором № 652з/2іп07 спільною сумісною власністю подружжя відсутні, тому в цій частині позовні вимоги слід залишити без задоволення з зазначених підстав.

Однак, оскільки грошові кошти за кредитним договором № 652з/2іп07 від 10.12.07 року були взяті ОСОБА_1 в період шлюбу, а тому при поділі майна повинні враховуватись також борги подружжя та правовідносини за зобов'язаннями, що виникли в інтересах сім`ї відповідно до вимог ч.4 ст. 65 СК України.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 1160 ЦК України особа, яка вчинила дії в майнових інтересах іншої особи без її доручення, має право вимагати від цієї особи відшкодування фактично зроблених витрат, якщо вони були виправдані обставинами, за яких були вчинені дії.

Згідно ст.. 544 ЦК України боржник, який виконав солідарний обов'язок, має право на зворотну вимогу (регрес) до кожного з решти солідарних боржників у рівній частці, якщо інше не встановлено договором або законом, за вирахуванням частки, яка припадає на нього.

Позивач ОСОБА_1 після припинення сумісного проживання з відповідачкою за період з 01.07.2010 року по 17.12.12 року самостійно сплатив суму кредиту 26769,33 грн., що підтверджується довідкою ПАТ «Промінвестбанк» (а.с.40). В подальшому через передачу ПАТ «Промінвестбанк» кредитних зобовязань за вищевказаним кредитним договором до ПАТ «АльфаБанк» погашення боргу він здійснював на рахунок ПАТ «Альфа-Банк» та за період з 19.12.12 року по 07.06.13 року ним було сплачено 28 775,55 грн. та виконав таким чином зобовязання перед банком в повному обсязі самостійно (а.с.41). Загальна сума сплачених коштів становить 55544,88 грн.

Враховуючи вищевикладене, суд вважає, що сума 55544,88 грн. є сумою виконаних позивачем ОСОБА_1 у період з 01.07.2010 року до 07.06.13 року кредитних зобов'язань за Кредитним договором № 652з/2іп07від 10.12.07 року.

Однак з позовом до відповідача за захистом свого порушеного права позивач звернувся 02.09.2014 року. Відповідачем заявлено клопотання про застосування наслідків спливу позовної давності і суд вважає що позивачем пропущено строк позовної давності щодо захисту порушених прав до 01.09.2011 року з наступних підстав. Згідно ст.. 256 ЦК України позовна давність це строк в межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого порушеного права. Згідно ст.. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється в три роки. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові (ч.4 ст.267 ЦК). За загальним правилом, перебіг загальної та спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч.1 ст.261 ЦК). За загальним правилом, перебіг загальної та спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч.1 ст.261 ЦК). У даній справі встановлено, що згідно з умовами кредитного договору позичальник зобовязаний здійснювати повернення кредиту частинами (щомісячними платежами) у розмірі та в строки, визначені договором, і щомісяця сплачувати проценти за користування кредитом, а також сплатити пеню за порушення строків повернення кредиту та процентів за користування ним. Оскільки умовами договору передбачені окремі самостійні зобовязання, які деталізують обовязок боржника повернути весь борг частинами та встановлюють самостійну відповідальність за невиконання цього обовязку, то право позивача є порушеним з моменту недотримання відповідачем строку погашення кожного чергового платежу, а отже, і початок перебігу позовної давності за кожний здійснений платіж починається з моменту порушення строку його погашення. Тому, суд вважає, що позивач дізнався про порушення свого права з моменту невиконання чергового щомісячного зобовязання за кредитним договором, а не з моменту, коли ним повністю було погашено кредит.

Тому в задоволенні позовних вимог позивача за період з 01.07.10 року по 01.09.2011 року слід відмовити у звязку зі сплином строків позовної давності.

Враховуючи вищевикладене, суд вважає, що позивачем ОСОБА_1 у період з 02.09.2011 року до 07.06.13 року самостійно виконані кредитні зобов'язання за Кредитним договором № 652з/2іп07від 10.12.07 року у сумі 37936,68 грн.

При визначенні цієї суми суд вважає доведеним належними доказами, що в період 01.11.11 року по 17.12.12 року позивач виконав кредитних зобовязань на суму 9121,13 грн (а.с.40), виходячи з розрахунку:

1975,83+1803,86 грн.+ 3357,20 грн.+ 1984,24 грн.= 9121,13 грн.

За період з 01.11.12 року по 07.06.13 року позивачем виконано кредитних зобовязань на суму 28775,55 грн.

Тому всього з 01.11.11 року по 07.06.13 року позивачем виконано кредитних зобовязань на суму 37936,68 грн., виходячи з розрахунку 9121,13 грн.+ 28815,55 грн. = 37936,68 грн.

Належних доказів на підтвердження суми виконаних позивачем кредитних зобовязань за період з 02.09.11 року по 31.10.11 року позивачем не надано, доказування не може ґрунтуватись на припущеннях, тому суд позбавлений можливості визначити суму виконаних кредитних зобовязань за вказаний період.

У випадку укладення одним з подружжя кредитного договору в інтересах сім`ї, подружжя є солідарними боржниками за цим договором, тому один із подружжя, який виконав зобов'язання, що виникло з кредитного договору, має право пред'явити вимогу до іншого про відшкодування 1/2 частини сплачених за кредитним договором коштів.

Таким чином, частка кожного з подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_4М сплачених за кредитним договором коштів становить 18968,34 грн., виходячи з розрахунку 37936,68 грн.:2= 18968,34 грн.

Вимога позивача про визнання обєктом права особистої власності грошових коштів, сплачених позивачем на виконання кредитного договору, не підлягає задоволенню, оскільки дану обставину ніхто не оспорює, ст.. 57 СК України чітко визначено майно, що є особистою власністю дружини чи чоловіка, а тому суд вважає, що позивач предявивши вказану позовну вимогу вибрав неналежний спосіб захисту своїх прав.

А вказана сума підлягає стагненю з відповідачки на підставі ст.. 1160, 544 ЦК України.

Оскільки відповідач добровільно цю суму позивачу не сплатила, з відповідача ОСОБА_4 слід стягнути 18968,34 грн. на користь ОСОБА_1

Згідно ч. 2 ст.. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Суд вважає необхідним стягнути з відповідачки суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції, однак суд вважає необхідним здійснити наступний розрахунок інфляційних витрат.

Станом на 07.06.13 року заборгованість позивача перед відповідачем становила 18968,34 грн., індекс інфляції за 2013 рік становив 100,5, тому інфляційні витрати за 2013 рік становлять:

18968,34 грн. *100,5 /100= 19063,18-18968,34 грн= 94,84 грн.

інфляційні витрати за 2014 рік становлять:

18968,34 грн. *124,9 /100= 23691,46 грн.-18968,34 грн= 4723,12 грн.

інфляційні витрати за 2015 рік становлять:

18968,34 грн. *137 /100= 25986,63 грн.-18968,34 грн= 7018,29 грн.

Таким чином, сума боргу з урахуванням індексу інфляції становить:

18968,34 грн.+ 94,84 грн.+ 4723,12 грн.+ 7018,29 грн.= 30804,59 грн.

На підставі викладеного, позовні вимоги ОСОБА_1 слід задовольнити частково, стягнувши з відповідача ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 1/2 частину коштів сплачених на виконання кредитного договору з урахуванням інфляційних витрат у розмірі 30804,59 грн.

В іншій частині позову слід відмовити.

З відповідача слід стягнути судовий збір пропорційно до задоволеної частини вимог 308,04 грн.

На підставі викладеного, керуючись ст.. ст.. 10, 11, 60, 209, 211, 212, 213, 215, 218 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 1/2 частину виконаних позивачем ОСОБА_1 у період з 01.09.11 року до 07.06.13 року кредитних зобов'язань за Кредитним договором № 652з/2іп07від 10.12.07 року у розмірі 18968,34 грн. з урахуванням інфляційних витрат у розмірі 11836,25 грн., а всього на загальну суму 30804,59 грн.

В іншій частині позову - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 понесені витрати по спліті судового збору пропорційно до задоволеної частини вимог 308,04 грн.

Рішення суду може бути оскаржено до апеляційного суду Дніпропетровської області протягом 10 днів з дня проголошення рішення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя:ОСОБА_9