Справа № 450/2311/13 Головуючий у 1 інстанції: Мусієвський В.Є.
Провадження № 22-ц/783/452/15 Доповідач в 2-й інстанції: Кабаль І. І.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 червня 2015 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого судді Кабаля І.І.,

суддів: Копняк С.М., Монастирецького Д.І..,

секретаря Матяш С.І.,

з участю: представника апелянта ОСОБА_2 - ОСОБА_3, представника відповідача ОСОБА_4- ОСОБА_5,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 03 вересня 2014 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4, з участю третіх осіб: Солонківської сільської ради Пустомитівського району Львівської області, Інспекції державного архітектурно-будівельного контролю у Львівській області, про усунення перешкод, знесення самовільно збудованих приміщень та реальний розподіл житлового будинку ,-

ВСТАНОВИЛА:

У липні 2013 року ОСОБА_2 звернувся з позовом до ОСОБА_4, з участю третіх осіб: Солонківської сільської ради Пустомитівського району Львівської області, Інспекції державного архітектурно-будівельного контролю у Львівській області, про усунення перешкод, зобов'язання знести самовільну прибудову і надбудову в будинку АДРЕСА_1 та провести реальний розподіл даного житлового будинку. Посилається на те, що вони з відповідачем є співвласниками майна в порядку спадкування за законом, у рівних частках отримали спадщину після смерті батька -ОСОБА_6, яка складається з житлового будинку за вищеназваною адресою. Вказує, що відповідач перешкоджає йому користуватися підвальним приміщенням, чим порушує його права як співвласника будинку, встановив насос, гудіння якого призводить до порушення умов проживання його сім'ї. Зазначає, що всупереч діючому законодавству та нормам ДБН, відповідач здійснив самочинну добудову до житлового будинку в межах червоних ліній, самовільно прибудував приміщення без його згоди як співвласника, без погодження проекту забудови та отримання відповідних дозволів на виконання будівельних робіт. Також, почав здійснювати перебудову другого поверху житлового будинку та здійснив добудову входу у підвальне приміщення таким чином, що навіс закріплений у стіну під вікном позивача на відстані п'яти сантиметрів, в результаті чого під вікном утворилася тріщина.

Оскаржуваним рішенням суду у задоволенні позову відмовлено.

Рішення оскаржив ОСОБА_2 у частині відмови в позові про знесення самовільно збудованих приміщень та надбудови. В апеляційній скарзі посилається на незаконність рішення суду в оскаржуваній частині, ухваленого з порушенням норм матеріального та процесуального права. Вказує, що судом при розгляді даної справи застосований закон, який не регулює дані правовідносини і не підлягає застосуванню. Між сторонами не відбулося домовленості щодо порядку користування і володіння даним житловим будинком, що є об'єктом права спільної часткової власності та згідно ст.358 ЦК України, порядок користування спільною власністю можливий за згодою співвласників, якої не було. Зазначає, що відмовляючи у позові, суд неправильно застосував норми п.7 ст.376 ЦК України, згідно з якою, позов про знесення об'єкта самочинного будівництва, у разі істотного відхилення від проекту, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, істотного порушення будівельних норм і правил, має право пред'являти відповідний орган державної влади або орган місцевого самоврядування. Апелянт зазначає, що до даних правовідносин підлягає застосуванню п.4 ст.367 ЦПК України, оскільки позовна вимога пов'язана з тим, що самочинне будівництво, здійснене відповідачем, порушує права апелянта на спільне користування спільною власністю, а також право на усунення небезпеки, що загрожує життю, оскільки добудова знаходиться на газовій трубі, що не допускається технічними нормами, та це у будь - який час може привести до аварії. Судом першої інстанції не взято до уваги, що апелянт не був повідомлений про те, що відповідач звертався до сільської ради про надання дозволу на добудову спільного майна, та не зміг оскаржити таке рішення. Зазначає, що відповідно до п.4 ст.376 ЦК України, він як особа, права якої порушено, має право звернутися до суду за захистом своїх порушених прав.

Також, апелянт вказує на однобічність розгляду справи судом, неправильної оцінки доказів та перекручення їх суті. Просить рішення суду в частині, що стосується відмови в позові про знесення самочинно збудованих, надбудованих приміщень, - скасувати та ухвалити нове рішення в цій частині, яким позов про знесення самочинно добудованого приміщення до житлового будинку та надбудови - задовольнити.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника апелянта ОСОБА_2 - ОСОБА_3, представника відповідача ОСОБА_4- ОСОБА_5,перевіривши матеріали справи, межі та доводи скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково. Частиною 1 ст. 292 ЦПК України передбачено, що сторони та інші особи, які беруть участь у справі, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їх права та обов'язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Пунктом 17 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 12 від 24 жовтня 2008 року «Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку» роз'яснено, що, перевіряючи законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, суд апеляційної інстанції повинен з'ясувати: чи враховані судом першої інстанції при ухваленні рішення всі факти, що входять до предмета доказування; чи підтверджені обставини (факти), якими мотивовано рішення, належними й допустимими доказами та чи доведені вони; чи відповідають висновки суду встановленим фактам; чи дотримано та чи правильно застосовані норми матеріального й процесуального права. При перегляді судових рішень необхідно виходити з повноважень суду апеляційної інстанції, визначених статтею 307 ЦПК, і відповідних їм підстав щодо перегляду судових рішень в апеляційному порядку, передбачених статтями 308-311 ЦПК. При цьому апеляційний суд керується статтею 307 ЦПК (відповідним пунктом) та нормою ЦПК, що визначає підстави перегляду судового рішення в такому разі, і відповідно до неї та наданих суду апеляційної інстанції повноважень формулює резолютивну частину своєї ухвали чи рішення.

Відповідно до статті 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Згідно ст.ст. 15, 16 ЦК України, ст.3 ЦПК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних прав, свобод чи інтересів у спосіб, передбачений законом або договором.

Захист цивільних прав це передбачені законом або договором способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Частинами першою та другою ст.303 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Апеляційний суд досліджує докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку, або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами.

Відповідно до ст.212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення.

Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу.

Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі виникає спір.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів (ст. 57 ЦПК України).

За загальними положеннями ЦПК України обов'язок суду під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача та якими доказами вони підтверджуються; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки; оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів.

Крім того, важливим є визначення правовідносин сторін, які випливають із встановлених обставин. Саме визначення цих правовідносин дає можливість суду остаточно визначитись, яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Таким чином, рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а також правильно витлумачив ці норми.

Відповідно до ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Виходячи з вимог ст. ст. 10, 214, 215 ЦПК України, суд повинен сприяти всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснювати особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджати про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяти здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом, та встановлювати у рішенні обставини справи (в тому числі пропущення позовної давності), характер правовідносин сторін, правову норму, яка підлягає застосуванню до цих правовідносин, навести мотиви прийнятого рішення: встановлені судом обставини, які мають значення для справи, їх юридичну оцінку, оцінку всіх доказів, розрахунки, з яких суд виходив при задоволенні грошових та інших майнових вимог.

Однак зазначеним вимогам закону дане рішення в оскаржуваній частині не відповідає.

Відповідно ст. 309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є: неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими; невідповідність висновків суду обставинам справи; порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права.

Відмовляючи у позові ОСОБА_2, суд першої інстанції керувався ч.ч.1,4,7 ст.376 ЦК України,ст.ст.391,396 ЦК України, ст.103 ЗК України та послався на те, що позивачем не надано суду жодного належного та допустимого доказу про те, що саме його права як співвласника будинку порушено і відповідно у нього є підстави для звернення до суду з даним позовом. Правовими наслідками самочинного будівництва, в разі звернення до суду з позовом відповідного органу, є або знесення такого будівництва або проведення відповідної його перебудови. Як убачається зі змісту позову та пояснення представників позивача, ним не з'ясовувалося питання щодо можливості здійснення відповідачем перебудови зведеної ним споруди. Враховуючи наведене, суд прийшов до висновку про відсутність необхідності застосування такої крайньої міри як демонтаж спірної прибудови.

Проте погодитись з такими висновками суду першої інстанції не можна.

Судом та матеріалами справи встановлено, що позивач ОСОБА_2 та відповідач ОСОБА_4 є рідними братами. Після смерті їхнього батька- Стецука ОСОБА_7, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 на підставі свідоцтва про право власності на спадщину за законом від 22 липня 2002 року ОСОБА_2 та ОСОБА_4 є спадкоємцями майна в рівних частках кожний в житловому будинку, розташованого в АДРЕСА_1

Спадкове майно складається з житлового будинку А-1, який складається з трьох житлових кімнат житловою площею 53,1 кв.м. та кухні. До житлового будинку відносяться господарські будівлі та споруди: веранда а-1, погріб пга, східці, п/підвал П/пд, гараж В, хвіртка № 1, ворота №2, огорожа №3, колодязь к, вбиральня Г. До свідоцтва про право на спадщину не включено самовільно побудований сарай-літня кухня Б-2.

Вказані обставини підтверджуються поясненнями представників сторін, долученими до справи копіями свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого ОСОБА_4, ОСОБА_2 22 липня 2002 року державним нотаріусом Пустомитівської державної нотаріальної контори Підгірняк Н.С., та ці обставини в судовому засіданні ніким з учасників процесу не оспорювались.

Як вбачається з постанови №25 від 17.06.2005 року ОСОБА_4 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 97 КУпАП, за самочинне будівництво будівель і споруд, а саме: самочинну добудову до житлового будинку розміром 4.0х 11.0 кв.м. та побудову стіни на горищі будинку без погодження проекту на виконання вказаних робіт.

Згідно рішення Солонківської сільської ради Пустомитівського району Львівської області №465 від 19.05.2008 року було надано дозвіл ОСОБА_4 на добудову житлового будинку по АДРЕСА_1 та зобов'язано його погодити проектну документацію у відділі архітектури, проте він цього не зробив.

Згідно листа Інспекції державного архітектурно-будівельного контролю у Львівській області від 11.01.2013 року, проведеною 04.01.2013 року перевіркою встановлено, що ОСОБА_4 у 2003 році без дозволу Солонківської сільської ради та інспекції будівельного контролю у Пустомитівському районі здійснив прибудову до житлового будинку, який є спільній сумісній власності зі ОСОБА_2 За результатами перевірки ОСОБА_4 дано припис вжити заходів щодо виконання вимог ст.39 або п.9 ч.1 Розділу 5 «Прикінцеві положення Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності».

Під самочинним будівництвом необхідно розуміти як нове будівництво, так і реконструкцію, реставрацію або капітальний ремонт вже існуючих об'єктів нерухомості (ст. 9 Закону України «Про архітектурну діяльність»).

Згідно п.5 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 6 від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами статті 376 Цивільного кодексу України (про правовий режим самочинного будівництва)», відповідно до вимог статті 376 ЦК право на звернення до суду з позовом про знесення або перебудову самочинно збудованого об'єкта нерухомості мають як органи державної влади, так і органи місцевого самоврядування.

У випадках порушення прав інших осіб право на звернення до суду належить і таким особам за умови, що вони доведуть наявність порушеного права (стаття 391 ЦК), а також власнику (користувачу) земельної ділянки, якщо він заперечує проти визнання за особою, яка здійснила самочинне будівництво на його земельній ділянці, права власності на самочинно збудоване нерухоме майно (частина четверта статті 376 та стаття 391 ЦК).

Відповідно до положень статті 38 Закону № 3038-VI право на звернення до суду з позовом про знесення самочинно збудованих об'єктів містобудування належить також відповідним інспекціям державного архітектурно-будівельного контролю. Такий позов може бути пред'явлено до суду у разі, якщо особа в установлений строк добровільно не виконала вимоги, встановлені у приписі про усунення порушень вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, будівельних норм, державних стандартів і правил із визначенням строку для добровільного виконання припису, та/або якщо перебудова об'єкта є неможливою.

Розглядаючи зазначені позови відповідно до вимог вказаної норми та положень частини сьомої статті 376 ЦК, суди мають встановлювати, чи було видано особі, яка здійснила самочинне будівництво, припис про усунення порушень, чи можлива перебудова об'єкта та чи відмовляється особа, яка здійснила самочинне будівництво, від такої перебудови.

Вищевикладене спростовує висновки суду першої інстанції в тій частині, що позивач не мав права на звернення до суду з позовом про знесення самочинного будівництва, оскільки його права не були порушені. Судом також не дана оцінка тій обставині, що будинок АДРЕСА_1 належить до спільної часткової власності сторін та земельна ділянка знаходиться у їх спільному користуванні.

Так, рішенням Апеляційного суду Львівської області від 14 лютого 2013 року у задоволені позову ОСОБА_4 до ОСОБА_2, з участю третьої особи: Солонківської сільської ради Пустомитівського району Львівської області, про усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою та встановлення порядку користування земельною ділянкою, розташованою по АДРЕСА_1, площею 0,1894 га.- відмовлено. Даним рішенням суду встановлено і відповідно до ч.3 ст.61 ЦПК України не підлягає доказуванню, що ні у свідоцтві про право власності на спадщину за законом від 22.07.2002 року, ні у реєстраційному посвідченні на ім'я ОСОБА_4 не зазначено, яка площа і рішенням якого органу закріплена за даним будинковолодінням земельна ділянка. Прибудинкова територія поділена і під житловим будинком, однак реальний поділ будинковолодіння між сторонами не відбувся.

Відповідно до змісту ч.4 ст.357 ЦК України, співвласник житлового будинку, іншої будівлі,споруди може зробити у встановленому законом порядку за свій рахунок добудову (прибудову) без згоди інших співвласників, якщо це не порушує їхніх прав.

Згідно ст.358 ЦК України, порядок користування спільною власністю можливий за згодою співвласників, якої не було.

Разом з тим, відмовляючи в задоволенні позову ОСОБА_2 в частині усунення перешкод, знесення самовільно збудованих приміщень, суд першої інстанції не взяв до уваги вищезазначене.

Згідно ч.1 ст.23 Закону України «Про планування і забудову територій» забудова територій передбачає здійснення нового будівництва, реконструкції, реставрації, капітального ремонту, впорядкування об'єктів містобудування, розширення та технічного переоснащення підприємств (далі будівництво). Будівництво об'єктів містобудування здійснюється згідно з законодавством, державними стандартами, нормами та правилами, регіональними і місцевими правилами забудови, містобудівною та проектною документацією.

Проект не є належно затвердженим за умови відсутності погодження архітектурно-планувальної частини проекту місцевим органом містобудування та архітектури і позитивного висновку державної експертизи у випадку, коли її проведення є обов'язковим (стаття 7 Закону № 687-ХІV, стаття 31 Закону № 3038-VІ).

Будівництво (нове будівництво, реконструкція, реставрація, капітальний ремонт) об'єкта нерухомості здійснюється відповідно до затвердженої проектної документації, державних стандартів, норм і правил, місцевих правил забудови населених пунктів у порядку, визначеному статтею 24 Закону України «Про планування і забудову територій» (ст. 9 Закону України «Про архітектурну діяльність»).

Відповідно до ст. 29 Закону України «Про планування і забудову територій», дозвіл на виконання будівельних робіт надається інспекціями державного архітектурно-будівельного контролю, які ведуть реєстр наданих дозволів.

Дозвіл на виконання будівельних робіт надається на підставі проектної документації, документа, що засвідчує право власності чи користування (в тому числі на умовах оренди) земельною ділянкою, угоди про право забудови земельної ділянки, рішення виконавчого органу відповідної ради або місцевої державної адміністрації про дозвіл на будівництво об'єкта містобудування, комплексного висновку державної інвестиційної експертизи, документа про призначення відповідальних виконавців робіт.

Будівництво без належного дозволу має місце як при відсутності дозволу на будівництво, так і при відсутності дозволу на виконання будівельних робіт.

За загальним правилом особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього (ч. 2 ст. 376 ЦК України).

Відповідно до ч.1 ст.376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без належного дозволу чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил.

Суд першої інстанції не звернув уваги на те, що в матеріалах справи відсутні будь-які докази того, що спірне житлове приміщення, де самовільно проведені перепланування, реконструкція, будівництво у встановленому законом порядку введено в експлуатацію. Перепланування, реконструкцію, будівництво зазначеного приміщення здійснено за відсутності згоди співвласника, власника - на реконструкцію (прибудову, перебудову) та дозволу на будівництво, належно затвердженого проекту на будівництво, реконструкцію приміщень, дозволу на виконання будівельних робіт, обов'язковість отримання яких передбачено ст.29 Закону України «Про планування і забудову територій».

Таким чином колегією суддів встановлено, що судом першої інстанції безпідставно відмовлено у позові, оскільки самочинна прибудова до житлового будинку розміром 4.0 х11,0 кв.м. та побудована стіна на горищі в будинку АДРЕСА_1, проведені без отримання відповідних дозволів, без належно затвердженого проекту та не прийняті в експлуатацію. Самочинна прибудова здійснена на земельній ділянці, яка знаходиться в користуванні двох співвласників та до житловому будинку, який належить двом співвласникам на праві спільної часткової власності. Реальний розподіл землі, житлового будинку не проведений, між сторонами склався порядок користування землею та будинком, а тому самочинне будівництво порушує права позивача як співвласника. ОСОБА_4, який здійснив самочинне будівництво, було видано припис про усунення порушень, але він його не виконав та не звертався в Інспекцію державного архітектурно-будівельного контролю у Львівській області про прийняття самочинних прибудови до житлового будинку та побудованої стіни на горищі житлового будинку в експлуатацію.

У відповідності до ч.7 ст.376 ЦК України, у разі істотного відхилення від проекту, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, істотного порушення будівельних норм і правил, суд за позовом відповідного органу державної влади або органу місцевого самоврядування може постановити рішення, яким зобов'язати особу, яка здійснила (здійснює) будівництво, провести відповідну перебудову. Якщо проведення такої перебудови є неможливим або особа, яка здійснила (здійснює) будівництво, відмовляється від її проведення, таке нерухоме майно за рішенням суду підлягає знесенню за рахунок особи, яка здійснила (здійснює) будівництво. Особа, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, зобов'язана відшкодувати витрати, пов'язані з приведенням земельної ділянки до попереднього стану.

Відповідно до ч.4 ст.376 ЦК України, якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці, або якщо це порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, або за її рахунок.

Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном (ст.391 ЦК України).

Доводи представника відповідача в суді апеляційної інстанції про застосування судом спливу позовної давності як підстави для відмови у позові, безпідставні, оскільки такої заяви сторонами у спорі не було заявлено до винесення судом рішення. В матеріалах справи такі дані відсутні.

Згідно п.3ст.267 ЦПК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що рішення в оскаржуваній частині, як таке, що ухвалене з порушенням норм матеріального і процесуального права, підлягає скасуванню з ухваленням нового - про задоволення позову про усунення перешкод в користуванні будинком, знесення самовільно збудованих приміщень та зобов'язанням ОСОБА_4 за рахунок власних коштів знести самовільну прибудову до житлового будинку розміром 4.0 х11,0 кв.м. та привести горище в будинку АДРЕСА_1 до попереднього стану.

Відповідно до вимог ст.88 ЦПК України зі ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 слід стягнути 230 гривень судових витрат за подачу позову, 121,80 гривень за подання апеляційної скарги.

Рішення суду в частині відмови у позові ОСОБА_2 про реальний розподіл спірного житлового будинку в апеляційному порядку не оскаржується і підстав для його скасування, передбачених ч. 3 ст.303 ЦПК України, колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307 ч.1 п.2, 309, 313, 314 ч.2, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,-

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 03 вересня 2014 року скасувати частково в частині відмови усунення перешкод в користуванні будинком, знесення самовільно збудованих приміщень в будинку АДРЕСА_1 та ухвалити в цій частині нове рішення, яким позов в цій частині задовольнити, зобов'язати ОСОБА_4 за рахунок власних коштів знести самовільну прибудову до житлового будинку розміром 4.0 х11,0 кв.м. та привести горище в будинку АДРЕСА_1 до попереднього стану.

В решті рішення суду залишити без змін.

Стягнути зі ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 230 гривень судових витрат за подачу позову, 121,80 гривень за подання апеляційної скарги

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення, може бути оскаржено у касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий: Кабаль І.І.

Судді:

Копняк С.М.

Монастирецький Д.І.