У х в а л а

іменем україни

01 липня 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Дьоміної О.О.,

суддів: Коротуна В.М., Парінової І.К.,

Маляренка А.В., Попович О.В.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до управління освіти, сім'ї, молоді та спорту Верховинської районної державної адміністрації Івано-Франківської області про поновлення на роботі на посадах директора та вчителя географії Ільцівської загальноосвітньої шкоди I-III ступенів, стягнення відпускних та оплати за час вимушеного прогулу, за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення апеляційного суду Івано-Франківської області від 23 грудня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

30 травня 2014 року ОСОБА_3 звернулась до суду з указаним позовом, в якому зазначала, що 31 серпня 2009 року була прийнята на роботу вчителем географії Ільцівської загальноосвітньої шкоди I-III ступенів (далі-ЗОШ І-ІІІ ступенів) з неповним тижневим навантаженням з 01 вересня 2009 року. Наказом від 29 вересня 2010 року її було призначено на посаду директора Ільцівської ЗОШ І-ІІІ ступенів на умовах контракту з 04 жовтня 2010 року по 03 жовтня 2015 року. Наказом від 25 грудня 2013 року наказ від 29 вересня 2010 року був визнаний таким, що втратив чинність, а її призначено на посаду директора школи з 25 грудня 2013 року. 19 лютого 2014 року нею було складено заяву про надання їй відпустки тривалістю 56 календарних днів, заява погоджена із начальником управління освіти. Проте 25 лютого 2014 року вона під впливом погроз та психологічного тиску невідомих озброєних осіб написала заяву про звільнення з посади директора Ільцівської загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів. Про своє звільнення дізналась з відповіді голови Верховинської державної адміністрації Івано-Франківської, яку отримала поштою 30 квітня 2014 року. Вважає, що її звільнення відбулося без її волі, просила поновити її на роботі та стягнути на її користь 9 669,13 грн відпускних та 20 910,90 грн заробітної плати за час вимушеного прогулу.

Рішенням Косівського районного суду Івано-Франківської області від 14 листопада 2014 року позов задоволено. Поновлено ОСОБА_3 на посаді директора та вчителя географії Ільцівської ЗОШ І-ІІІ ступенів з

25 лютого 2014 року, стягнуто з Управління освіти, сім'ї, молоді та спорту Верховинської районної державної адміністрації на користь ОСОБА_3 різницю в заробітку з 25 лютого 2014 року до моменту поновлення на посаді. В частині поновлення на роботі та виплати різниці заробітної плати у межах платежів за один рік допущено до негайного виконання. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішенням апеляційного суду Івано-Франківської області від 23 грудня 2014 року рішення суду першої інстанції скасовано, ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_3 порушує питання про скасування рішень апеляційного суду та залишення в силі рішення суду першої інстанції, мотивуючи свої вимоги порушенням апеляційним судом норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Заслухавши суддю-доповідача, обговоривши доводи касаційної скарги, перевіривши матеріали справи колегія суддів дійшла висновку про задоволення касаційної скарги.

Згідно з частиною 2 статті 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Судом встановлено, що наказом відділу освіти Верховинської районної державної адміністрації Івано-Франківської області від 31 серпня 2009 року № 198-К ОСОБА_3 прийнято на роботу вчителем географії Ільцівської ЗОШ І-ІІІ ступенів з неповним тижневим навантаженням з 01 вересня 2009 року.

Наказом від 29 вересня 2010 року № 325-к ОСОБА_3 призначено на посаду директора Ільцівської ЗОШ І-ІІІ ст. з 04 жовтня 2010 року по

03 жовтня 2015 року на умовах, викладених в контракті.

Наказом від 25 грудня 2013 року № 657-к позивачку призначено на посаду директора вказаної школи з 25 грудня 2013 року, попередній наказ № 325-к від 29 вересня 2010 року визнано таким, що втратив чинність.

Наказом управління освіти, сім'ї, молоді і спорту Верховинської райдержадміністрації Івано-Франківської області від 25 лютого 2014 року № 57-к ОСОБА_3 звільнено з займаної посади за власним бажанням за ст. 38 КЗпП України на підставі заяви ОСОБА_3 від 25 лютого 2014 року.

За змістом заяви ОСОБА_3, що написана нею 25 лютого 2014 року, як підстава для звільнення нею вказано «у зв'язку із вимогою місцевого майдану».

Також судом встановлено, що 25 лютого 2015 року відбувались збори громадян, на яких ОСОБА_3 була змушена написати заяву про звільнення з посади директора школи «за власним бажанням».

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції виходив із доведеності позовних вимог у тій частині, що заява про звільнення нею написана не з її волі, підстав для її звільнення за ч. 38 КЗпП України з 25 лютого 2014 року, вказаних у наказі, не існувало. Крім того, оскільки нею була написана заява про надання їй відпустки і ця заява була погоджена із начальником управління освіти, вона вважала, що перебуває у відпустці. Отже, наказ про її звільнення з 25 лютого 2014 року є незаконним. З огляду на незаконність наказу про звільнення суд першої інстанції дійшов висновку про необхідність поновлення ОСОБА_3 на посаді директора Ільцівської загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів та на посаді вчителя географії з 25 лютого 2014 року з виплатою їй різниці у заробітку з 25 лютого 2014 року до часу поновлення на роботі.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції, апеляційний суд дійшов висновку, що позов подано з порушенням строків, встановлених ст. 233 КЗпП України, та відмовив у позові з підстав пропуску строку на звернення до суду.

Проте з висновками апеляційного суду погодитися не можна.

Згідно ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, ратифікованої Законом України № 475/97-ВР від 17 липня 1997 року, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Відповідно до ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом.

Згідно з п. 8 ч. 3 ст. 129 Конституції України основними засадами судочинства є забезпечення апеляційного та касаційного оскарження рішення суду, крім випадків, встановлених законом.

Так, за ч. 1 ст. 233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення з роботи - у місячний строк з дня вручення йому копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

Відповідно до ст. 234 КЗпП України, у разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, районний, районний у місті, міський чи міськрайонний суд може поновити ці строки.

Проте, у контексті правової позиції Верховного Суду України, викладеної у справі № 6-152цс14, при визначенні початку перебігу строку, який дає право на звернення до суду за захистом своїх порушених прав, слід виходити не тільки з безпосередньої обізнаності особи про порушення її прав, а і об'єктивної можливості цієї особи знати про обставини порушення її прав.

Згідно з ч. 4 ст. 10 ЦПК України суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

У пункті 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 жовтня 2008 року № 12 «Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку» вказано, що відповідно до статті 304 ЦПК України суд апеляційної інстанції при розгляді справи керується правилами розгляду справи судом першої інстанції, з винятками й доповненнями, встановленими главою І «Апеляційне провадження» розділу V ЦПК України.

У пункті 17 Пленуму Верховного Суду України від 24 жовтня 2008 року № 12 «Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку» зазначено, що перевіряючи законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення суд апеляційної інстанції повинен з'ясувати: чи враховані судом першої інстанції при ухваленні рішення всі факти, що входять до предмета доказування; чи підтверджені обставини (факти), якими мотивовано рішення, належними й допустимими доказами та чи доведені вони; чи відповідають висновки суду встановленим фактам; чи дотримано та чи правильно застосовані норми матеріального й процесуального права. При перегляді судових рішень необхідно виходити з повноважень суду апеляційної інстанції, визначених статтею 307 ЦПК України, і відповідних їм підстав щодо перегляду судових рішень в апеляційному порядку, передбачених статтями 308-311 ЦПК України. При цьому апеляційний суд керується статтею 307 ЦПК України (відповідним пунктом) та нормою ЦПК України, що визначає підстави перегляду судового рішення в такому разі, і відповідно до неї та наданих суду апеляційної інстанції повноважень формулює резолютивну частину своєї ухвали чи рішення.

Ухвалюючи рішення, апеляційний суд не звернув уваги на те, що матеріали справи доказів про своєчасне ознайомлення позивачки з наказом про звільнення від 25 лютого 2014 року не містять, а посилання на те, що ОСОБА_3 своєчасно отримала копію наказу про звільнення поштою, є припущенням, адже вона стверджувала, що підпис на поштовому повідомленні їй не належить.

Крім того, згідно зі ст. 38 КЗпП України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_202/ed_2014_05_20/pravo1/KD0001.html?pravo=1> працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу, власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник.

У пункті 12 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» судам роз'яснено, що у справах про звільнення за ст. 38 КЗпП суди повинні перевіряти доводи працівника про те, що власник або уповноважений ним орган примусили його подати заяву про розірвання трудового договору. Працівник, який попередив власника або повноважений ним орган про розірвання трудового договору, укладеного на невизначений строк, вправі до закінчення строку попередження відкликати свою заяву і звільнення в цьому випадку не проводиться, якщо на його місце не запрошена особа в порядку переведення з іншого підприємства, установи, організації. Якщо після закінчення строку попередження трудовий договір не був розірваний і працівник не наполягає на звільненні, дія трудового договору вважається продовженою.

Разом з тим згідно з наказом про звільнення ОСОБА_3 її звільнено із займаної посади з 25 лютого 2014 року, тобто з дати написання заяви про звільнення, що є порушенням ст. 38 КЗпП України.

Якщо трудовий договір укладено на невизначений строк, працівник має право в будь-який час розірвати його, повідомивши власника про звільнення за два тижні. Водночас працівникові дається право відкликати раніше подану заяву про звільнення за власним бажанням ( ст.. 38 КЗпП України).

Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист цивільних прав та інтересів у разі їх порушення.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_3, суд першої інстанції виходив з того, що в наказі від 25 лютого 2014 року № 57-к про звільнення позивачки із займаної посади директора Ільцівської ЗОШ з 25 лютого 2014 року за власним бажанням зазначена підстава: заява ОСОБА_3 та подання Верховинського РВ УМВС в Івано-Франківській області від 25 лютого 2014 року. В той же час в матеріалах справи (а. с. 12) є довідка про те, що ОСОБА_3 протягом 2013 року та трьох місяців 2014 року за даними Верховинського РВ УМВС в Івано-Франківській області до адміністративної відповідальності не притягувалась. Крім того, зазначене подання ніким не перевірялося, службова перевірка щодо ОСОБА_3 не проводилась.

Зазначене свідчить про те, що ОСОБА_3 була звільнена з роботи з порушенням трудового законодавства.

Конституція України визнає, а Кодекс законів про працю України гарантує громадянам України право на працю. Відповідно до цього стаття 22 КЗпП України забороняє будь-яке пряме або непряме обмеження прав чи встановлення прямих або непрямих переваг при укладенні, зміні та припиненні трудового договору залежно від походження, соціального і майнового стану, расової та національної приналежності, статі, членства у професійній спілці чи іншому об'єднанні громадян, залежно від характеру занять і місця проживання.

Суд першої інстанції вірно визначився з характером спірних правовідносин, які виникли між сторонами, надав їм належну правову оцінку та дійшов правильного висновку про задоволення позову ОСОБА_3

Судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, ухвалене згідно із законом.

Відповідно до ст. 339 ЦПК України установивши, що апеляційним судом скасовано судове рішення, ухвалене згідно із законом, суд касаційної інстанції скасовує судове рішення суду апеляційної інстанції і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 335, 336, 339 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення апеляційного суду Івано-Франківської області від 23 грудня 2014 року скасувати. Залишити в силі рішення Косівського районного суду Івано-Франківської області від 14 листопада 2014 року.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.О. Дьоміна

Судді: В.М. Коротун

А.В. Маляренко

І.К. Парінова

О.В. Попович