Ухвала

іменем україни

25 листопада 2015 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Касьяна О.П.,

суддів: Амеліна В.І., Дербенцевої Т.П.,

Остапчука Д.О., СавченкоВ.О.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання недійсним договору дарування, за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення апеляційного суду Одеської області від 22 червня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У грудні 2007 року ОСОБА_3 звернувся до суду з указаним позовом, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що 27 квітня 2001 року між ним та ОСОБА_4 укладено договір дарування, відповідно до умов якого він подарував відповідачці садовий будинок з належними до нього будівлями та спорудами на земельній ділянці площею 328 кв. м, що знаходиться у АДРЕСА_1. Зазначений договір укладено у момент його перебування у хворобливому стані, коли він не міг розуміти значення своїх дій та керувати ними. Відповідач, яка є його донькою, скориставшись його хворобою, оформила договір дарування спірного будинку, при цьому майно у своє користування не прийняла, позивач продовжує проживати у будинку, сплачує членські внески та оплачує послуги з енергопостачання. З огляду на зазначене, просив визнати недійсним договір дарування, укладений 27 квітня 2001 року між ним та ОСОБА_4

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 22 квітня 2015 року у задоволенні позову відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Одеської області від 22 червня 2015 року рішення районного суду скасовано та ухвалено нове рішення, яким позов задоволено частково.

Визнано недійсним договір дарування садового будинку з належними до нього будівлями та спорудами, що знаходяться у АДРЕСА_1, укладений 27 квітня 2001 між ОСОБА_3 та ОСОБА_4

У касаційній скарзі ОСОБА_4 просить скасувати рішення апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції, мотивуючи свою вимогу порушенням судом норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 324 ЦПК Українипідставами для касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відмовляючи у задоволенні, суд першої інстанції виходив із того, що позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження своїх позовних вимог.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення про задоволення позову, апеляційний суд, виходив із наявності правових підстав для визнання договору дарування недійсним.

Проте погодитися з такими висновками апеляційного суду не можна з наступних підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати.

Зазначеним вимогам оскаржуване судове рішення не відповідає.

Судами установлено, що 27 квітня 2001 року між сторонами укладено договір дарування, за умовами якого ОСОБА_3 подарував своїй доньці ОСОБА_4 садовий будинок з належними до нього будівлями та спорудами, що знаходиться у АДРЕСА_1 на земельній ділянці площею 328 кв. м.

Згідно з пунктами 1, 4 Прикінцевих та Перехідних положень Цивільного кодексу України2003 року цей Кодекс набирає чинності з 01 січня 2004 року і застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, його положення застосовуються до тих прав і обов'язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності.

Оскільки спірні правовідносини виникли 27 квітня 2001 року, до них слід застосовувати норми ЦК Української РСР 1963 року.

Відповідно до ст. 55 ЦК Української РСР, чинного на час укладення договору дарування, угода, укладена громадянином, хоч і дієздатним, але який в момент її укладення перебував у такому стані, коли він не міг розуміти значення своїх дій або керувати ними, може бути визнана судом недійсною.

Для визначення наявності такого стану в момент складення заповіту суд призначає судово-психіатричну експертизу.

Згідно з актом комісійної стаціонарної комплексної судової психолого-психіатричної експертизи № 114 від 19 серпня 2014 року, проведеною комунальною установою «Одеський обласний медичний центр психічного здоров'я», ОСОБА_3 на момент укладання ним договору дарування - 27 квітня 2001 року, страждав хронічним хворобливим психічним розладом: органічним афективним розладом у вигляді вираженого депресивного і іпохондричного синдромів, із змінами особистості по органічному типу, що відповідало діагностичним критеріям рубрики F06,8 по МКБ 10-го перегляду. При цьому ступінь вираженості психічних розладів, зниження волі і критичних функцій в період часу, що досліджувався, була така, що абсолютно позбавляла його здібності розуміти фактичне значення своїх дій і керувати ними, перебачити їх можливі соціальні та особисті наслідки на момент укладення ним договору дарування - 27 квітня 2001 року.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції відхилив зазначений акт експертизи як доказ перебування позивача у стані, коли він не міг розуміти значення своїх дій та керувати ними, посилаючись на те, що висновок експертизи зроблений з порушенням встановленого порядку проведення судових експертиз, виключно на підставі суб'єктивних пояснень позивача, не відповідає фактичним даним, а його обґрунтованість не узгоджується з матеріалами справи.

Відповідно до ст. 150 ЦПК України, якщо висновок експерта буде визнано неповним або неясним, судом може бути призначена додаткова експертиза, яка доручається тому самому або іншому експерту (експертам). Якщо висновок експерта буде визнано необґрунтованим або таким, що суперечить іншим матеріалам справи або викликає сумніви в його правильності, судом може бути призначена повторна експертиза, яка доручається іншому експертові (експертам).

Згідно із роз'ясненнями, що містяться в п. 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 1997 року № 8 «Про судову експертизу в кримінальних і цивільних справах», повторна експертиза призначається, коли є сумніви у правильності висновку експерта, пов'язані з його недостатньою обґрунтованістю чи з тим, що він суперечить іншим матеріалам справи, а також за наявності істотного порушення процесуальних норм, які регламентують порядок призначення і проведення експертизи. Істотними можуть визнаватися, зокрема, порушення, які призвели до обмеження прав обвинуваченого чи інших осіб. В ухвалі (постанові) про призначення повторної експертизи зазначаються обставини, які викликають сумніви у правильності попереднього висновку експерта. Проведення повторної експертизи може бути доручено тільки іншому експертові.

Відповідно до ст. ст. 10, 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Крім того, у ч. 4 ст. 60 ЦПК України визначено, що доказування (а, отже, і рішення суду) не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно із ч. 4 ст. 10 ЦПК України суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

Крім того, задовольняючи позов, апеляційний суд виходив із того, що позивачем не пропущено строк звернення до суду, оскільки про порушене право він дізнався у листопаді 2007 року під час сварки з відповідачкою.

Статтею 256 ЦК України визначено, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Згідно із роз'ясненнями, викладеними в п. 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі», встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього.

Таким чином, положеннями ЦК України визначено, що позовна давність застосовуються лише у випадку обґрунтованості позову. У разі якщо вимоги позову є необґрунтованими, то суд має відмовити в його задоволенні за необґрунтованістю.

Відповідно до ст. ст. 71, 76, 80 ЦК УРСР (1963 року) (чинними на момент виникнення спірних правовідносин) передбачалося встановлення загального строку для судового захисту прав особи у три роки, обов'язкове застосування судом позовної давності, перебіг якої починається з дня виникнення права на позов і сплив якої є підставою для відмови в позові.

Позовна давність за ст. 256 ЦК України - це строк у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Йдеться про те, що протягом часу дії позовної давності особа може розраховувати на примусовий захист свого порушеного права судом.

Згідно із ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно до ч. 6 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України правила Цивільного кодексу України про позовну давність застосовуються до позовів, строк пред'явлення яких, встановлений законодавством, що діяло раніше, не сплив до набрання чинності цим Кодексом, тобто до 01 січня 2004 року. У протилежному випадку до правовідносин повинні застосовуватися норми ЦК УРСР (1963 року).

Крім того, як ст. 76 ЦК УРСР (1963 року), так і ст. 261 ЦК України визначають, що початком перебігу строку є день, коли особа довідалась або повинна була (могла) довідатися про порушення свого права.

Таким чином, для визначення моменту виникнення права на позов важливим є як об'єктивні (сам факт порушення права), так і суб'єктивні (особа дізналася або повинна була дізнатися про це порушення) моменти.

Проте вирішуючи спір, апеляційний суд на зазначене увагу не звернув, у порушення ст. ст. 10, 212-214, 316 ЦПК України обставини справи з'ясував неповно; не дав належної оцінки наявним у справі доказам; поклавши в основу свого рішення акт комісійної стаціонарної комплексної судової психолого-психіатричної експертизи № 114 від 19 серпня 2014 року, безпідставно відхилив висновки суду першої інстанції про необґрунтованість цього акту та його невідповідність положенням нормативно-правових актів, якими регламентується порядок проведення експертиз, при цьому на спростування таких висновків місцевого суду належних мотивів не навів, зазначивши лише, що зазначений акт не викликає сумнівів; не сприяв всебічному і повному з'ясуванню обставин справи, не роз'яснив сторонам про їх право заявити клопотання про призначення повторної експертизи; зазначаючи, що позивачем не пропущено позовну давність, не врахував, що останнім не надано належних та допустимих доказів на підтвердження того, що про укладений договір від дізнався лише у листопаді 2007 року, не спростував доводи відповідачки в тій частині, що про укладення договору дарування позивачу було відомо з моменту його підписання, не перевірив зазначені обставини та дійшов передчасного висновку про задоволення позову.

Ураховуючи, що допущені апеляційним судом порушення норм процесуального права унеможливили встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, рішення апеляційного суду не відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, що в силу ч. 3 ст. 338 ЦПК України є підставою для його скасування із направленням справи на новий розгляд до апеляційного суду.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду апеляційного суду Одеської області від 22 червня 2015 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.П. Касьян Головуючий
Судді:В.І. Амелін Т.П. Дербенцева Д.О. Остапчук В.О. Савченко Судді: В.І. Амелін