АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/2077/15 Справа № 205/7094/14-ц Головуючий у 1 й інстанції - Шавула В. С. Доповідач - Тамакулова В.О.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 березня 2015 року м. Дніпропетровськ

23 березня 2015 року колегія суддів судової палати з цивільних справ Апеляційного суду Дніпропетровської області в складі:

головуючого-судді: Тамакулової В.О.

суддів: Болтунової Л.М., Козлова С.П.

при секретарі:Поляковій Н.О. ,

яка розглянула у відкритому судовому засіданні у м. Дніпропетровську апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства Комерційний банк "ПриватБанк" на заочне рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 12 грудня 2014 року по цивільній справі за позовом Публічного акціонерного товариства комерційного банку "ПриватБанк" до ОСОБА_3 про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення, -

В С Т А Н О В И Л А:

В серпні 2014 року Публічне акціонерне товариство комерційний банк "ПриватБанк" звернулося до Ленінського районного суду м. Дніпропетровська з позовом до ОСОБА_3 про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення (а.с.4-6).

В обґрунтування вимог позивач посилався на те, що 23 лютого 2007 року сторони уклали кредитний договір №DNHDGK00000395, відповідно до умов якого, відповідач отримала кредит у розмірі 31 563,00 доларів США, зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 12,00% річних з кінцевим терміном повернення 22 лютого 2027 року.

Позивач свої зобов'язання виконав, кредит надав, але відповідач належним чином свої зобов'язання не виконала допустила прострочення зобов'язань, внаслідок чого, станом на 07 липня 2014 року має заборгованість в сумі 79 810,94 доларів США, що за курсом НБУ складає 940 172,87 грн., з якої:

- 30 806,77 доларів США - заборгованість за кредитом;

-18 771,54 доларів США -заборгованість по процентам за користування кредитом;

- 3 472,15 доларів США - заборгованість по комісії за користування кредитом;

- 26 760,48 доларів США - пеня.

З метою забезпечення зобов'язань за кредитним договором між сторонами 23 лютого 2007 року укладено договір іпотеки № DNHDGK00000395, відповідно до умов якого, відповідач надала в іпотеку нерухоме майно - квартиру АДРЕСА_1, що належить їй на праві власності згідно договору купівлі-продажу.

Позивач просив суд в рахунок погашення заборгованості ОСОБА_3 за кредитним договором №DNHDGK00000395 від 23 лютого 2007 року в сумі 79 810,94 доларів США, що за курсом НБУ складає 940 172,87 грн., звернути стягнення на квартиру АДРЕСА_2, житловою площею 17,40 кв. м., загальною площею 32,30 кв. м., шляхом продажу вказаного предмету іпотеки ПАТ КБ "ПриватБанк" з укладанням від свого імені договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою-покупцем, з отриманням витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, з реєстрацією правочину купівлі-продажу предмета іпотеки у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, з отриманням дублікатів правовстановлюючих документів на нерухомість у відповідних установах, підприємствах або організаціях незалежно від форм власності та підпорядкування, з можливістю здійснення ПАТ КБ "ПриватБанк" всіх передбачених нормативно-правовими актами держави дій, необхідних для продажу предмета іпотеки. Також позивач просив виселити ОСОБА_3 та інших осіб, які зареєстровані та/або проживають у квартирі та стягнути з відповідача судові витрати.

Заочним рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 12 грудня 2014 року в задоволенні позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі апелянт посилається на порушення судом норм матеріального права, просить скасувати рішення й постановити нове, яким задовольнити вимоги.

Колегія суддів перевірила законність, обґрунтованість рішення суду в межах заявлених вимог та апеляційної скарги і дійшла до висновку, що скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Згідно ст.2 Закону України "Про банки і банківську діяльність", банківський кредит- це будь-яке зобов'язання банку надати певну суму грошей, будь-яка гарантія, будь-яке зобов'язання придбати право вимоги боргу, будь-яке продовження строку погашення боргу, яке надано в обмін на зобов'язання боржника щодо повернення заборгованої суми, а також на зобов'язання на сплату процентів та інших зборів з такої суми.

Відповідно до вимог ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Судом встановлено, що на підставі анкети-заяви про надання кредиту 23 лютого 2007 року між позивачем та ОСОБА_3 був укладений кредитний договір № DNHDGK00000395, відповідно до умов якого, банк зобов'язався надати позичальнику кредитні кошти шляхом видачі готівки через касу на строк з 23 лютого 2007 року по 22 лютого 2027 року включно у вигляді не поновлювальної кредитної лінії грошові кошти в сумі 31 563,00 доларів США зі сплатою відсотків за користування в розмірі 12,00% річних (а.с.17-19,44-45).

23 лютого 2007 року між ТОВ "Приват Комплект" та ОСОБА_3 був укладений попередній договір купівлі-продажу квартири (а.с.46-47). 03 листопада 2008 року між ТОВ "Приват Комплект" та ОСОБА_3 укладено договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 (а.с.23).

З метою забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором, 03 листопада 2008 року між сторонами укладено договір іпотеки квартири, відповідно до умов якого, в забезпечення виконання позичальником зобов'язань за кредитним договором, ОСОБА_3 надала в іпотеку нерухоме майно: квартиру АДРЕСА_3, яка належить позичальнику на підставі договору купівлі-продажу квартири від 03 листопада 2008 року (а.с.20-22,23).

Позивач виконав свої зобов'язання по кредитному договору належним чином, кредит відповідачці надав, про що свідчить заява на видачу готівки № 1 від 23 лютого 2007 року (а.с.43).

У відповідності до вимог ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору.

Оскільки відповідач взяті на себе зобов'язання не виконала, допустила прострочення повернення кредитних коштів та станом на 07 липня 2014 року має заборгованість в сумі 79 810,94 доларів США, що за курсом НБУ складає 940 172,87 грн., з якої:

- 30 806,77 доларів США - заборгованість за кредитом;

-18 771,54 доларів США -заборгованість по процентам за користування кредитом;

- 3 472,15 доларів США - заборгованість по комісії за користування кредитом;

-26 760,48 доларів США - пеня (а.с.9-12).

Відповідно до ч. 2 ст.1054, ч.2 ст. 1050 ЦК України наслідками порушення відповідачем зобов'язань щодо повернення чергової частини суми кредиту є право позивача достроково вимагати повернення всієї суми кредиту.

Про наявність заборгованості за кредитним договором та вимогою сплатити заборгованість ОСОБА_3 позивач направив відповідачу вимогу №30.1.0.0/2-025 від 31 травня 2014 року (а.с.14).

Позивач не надав суду першої інстанції належних доказів про отримання відповідачем вказаної вимоги.

Згідно ч.2 ст. 590 ЦК України, заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави в разі, коли зобов'язання не буде виконано у встановлений строк (термін), якщо інше не встановлено договором або законом.

Частиною 1 ст. 33 Закону України "Про іпотеку" передбачено, що у разі невиконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.

За ст. 39 Закону України "Про іпотеку", у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначаються: загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки; опис нерухомого майна, за рахунок якого підлягають задоволенню вимоги іпотекодержателя; заходи щодо забезпечення збереження предмета іпотеки або передачі його в управління на період до його реалізації, якщо такі необхідні; спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 цього Закону; пріоритет та розмір вимог інших кредиторів, які підлягають задоволенню з вартості предмета іпотеки; початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації.

Однак, всупереч вимог ст. 60 ЦПК України, позивач не надав суду належних доказів щодо вартості предмета іпотеки, звіту про оцінку вартості майна на момент звернення до суду.

Під час розгляду справи позивач також не заявляв клопотань щодо визначення дійсної вартості спірного нерухомого майна.

В заяві позивач просив звернути стягнення на предмет іпотеки та про виселення відповідача та інших осіб, які зареєстровані або проживають у спірній квартирі(а.с.4-6).

Відповідно до вимог ст.39 Закону України "Про іпотеку", одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки суд за заявою іпотекодержателя виносить рішення про виселення мешканців за наявності підстав, передбачених законом, якщо предметом іпотеки є житловий будинок або житлове приміщення.

Згідно вимог ст.40 Закону України "Про іпотеку", звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за вийнятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом. Після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Пунктом 43 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 30 березня 2012 року "Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин" передбачено, що при розгляді позову іпотекодержателя про виселення мешканців із житлового будинку чи житлового приміщення в разі задоволення вимог про звернення стягнення на предмет іпотеки суд має врахувати таке.

За вимогами частини четвертої статті 9, статті 109 Житлового кодексу України, статей 39 - 40 Закону України "Про іпотеку" виселення мешканців із житлового будинку чи житлового приміщення, яке є предметом іпотеки, проводиться в порядку, встановленому законом. При цьому суд за заявою іпотекодержателя одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки за наявності підстав, передбачених законом, ухвалює рішення про виселення мешканців цього житлового будинку чи житлового приміщення .

При цьому примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду тільки за певних умов: якщо мешканці добровільно не звільнили житловий будинок чи житлове приміщення, на яке звернуто стягнення, як на предмет іпотеки, протягом одного місяця з дня отримання письмової вимоги іпотекодержателя або нового власника або в інший погоджений сторонами строк.

Але відповідно до вимог ст. 60 ЦПК України позивачем не надано жодних доказів щодо кола конкретних осіб які зареєстровані та проживають в спірній квартирі, не надано доказів про отримання письмової вимоги про звільнення предмета іпотеки у встановлені законом строки.

За таких обставин суд першої інстанції обґрунтовано дійшов до висновку про відмову у задоволенні позову.

Рішення суду відповідає вимогам норм матеріального, процесуального права, встановленим обставинам і матеріалам справи.

Доводи апеляційної скарги про те, що є хибним висновок суду про те, що позивач не надав суду доказів про вартість предмету іпотеки, необґрунтовані, оскільки доказів про дійсну вартість майна, переданого в іпотеку, позивач на час розгляду справи суду не надав.

Інші доводи скарги зводяться до констатації фактів про необхідність виконання зобов'язань, які не можуть бути підставою для скасування правильного рішення суду, оскільки позивач у заяві не вказав, кого з інших мешканців спірної квартири необхідно виселити та відповідно до вимог ст.ст.57-59 ЦПК України не надав суду першої та апеляційної інстанції доказів відносно інших осіб, які проживають або зареєстровані в спірній квартирі.

За правилами ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених позовних ними вимог та на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом ( ст.10 ЦПК України).

Згідно ст.59 ЦПК України, обставини справи, які законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Позивачем не надано суду належних доказів на підтвердження заявлених вимог.

Інші доводи скарги, яким суд першої інстанції дав належну юридичну оцінку, не спростовують правильність висновків у рішенні суду, протирічать вимогам законодавства, яке регулює спірні правовідносини, не є суттєвими для правильного вирішення спору, зводяться до переоцінки доказів по справі.

Відповідно до вимог ст.212 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному та об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Судом першої інстанції у повному обсязі з'ясовані права та обов'язки сторін, обставини справи, доводи сторін перевірені і їм надана належна оцінка, справа розглянута в межах позовних вимог та на підставі доказів сторін, тому апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду слід залишити без змін.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 303, 307, 308, 313-315 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства Комерційний банк "Приват Банк" відхилити.

Заочне рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 12 грудня 2014 року по цивільній справі за позовом Публічного акціонерного товариства комерційного банку "ПриватБанк" до ОСОБА_3 про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею чинності.

Головуючий: Тамакулова В.О.

С у д д і: Болтунова Л.М.

Козлов С.П.