АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Апеляційне провадження № 22-ц/796/3492/2015 Головуючий в суді 1 інстанції - КоробенкоС.І.
Доповідач - Ящук Т.І.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 березня 2015 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва в складі:

головуючого судді Ящук Т.І.

суддів Немировської О.В., Чобіток А.О.

при секретарі Басюк Ю.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 23 грудня 2014 року по справі за позовом Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

встановила:

У жовтні 2014 року позивач ПАТ КБ «ПриватБанк» звернувся до суду з позовом до відповідача ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором від 17.11.2005 року на загальну суму 31 566 грн. 29 коп.

Рішенням Солом'янського районного суду м. Києва від 23 грудня 2014 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором в сумі 11476 грн. 02 коп., з яких : 10453 грн. 35 коп. заборгованості за нарахованими процентами; 1022 грн. 67 коп. заборгованості по сплаті неустойки (штрафу) за прострочення виконання зобов'язання, а також витрати по сплаті судового збору - 229 грн. 40 коп.

В іншій частині позову - відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням, відповідач ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову, посилаючись на його необґрунтованість, порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.

Вказував, що останній платіж за кредитним договором він здійснив 29.01.2007 року, подальші платежі він не здійснював, а тому відповідно до ч.1 ст. 261 ЦК України з цього часу почався перебіг строку позовної давності. Однак, суд першої інстанції не звернув уваги на заяву про застосування наслідків пропуску строку позовної давності.

Вважає, що судом першої інстанції необґрунтовано обчислено строк позовної давності не з 29.02.2007 року, а з 22.10.2011 року, а тому вважає безпідставним нарахування у зв'язку з цим заборгованості за процентами і неустойки.

В судовому засіданні апелянт ОСОБА_2 підтримав апеляційну скаргу та просив задовольнити; представник позивача ПАТ КБ «ПриватБанк» - Вінник А.М. вважав доводи апеляційної скарги безпідставними та просив залишити рішення суду першої інстанції без змін.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, що з'явились в судове засідання, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Звертаючись до суду з даним позовом, представник позивача ПАТ КБ «ПриватБанк» посилався на невиконання умов кредитного договору відповідачем ОСОБА_2, укладеного 17.11.2005 року між сторонами, відповідно до якого відповідач отримав кредит у розмірі 5000 грн. у вигляді встановленого ліміту на платіжну картку зі сплатою 36 % річних, строком на 1 рік із можливістю автоматичної його пролонгації на цей термін у випадку відсутності заперечень сторін щодо цього.

У зв'язку з несплатою кредиту станом на 30.09.2014 року у відповідача утворилась заборгованість у розмірі 31 566 грн. 29 коп., яка складається із: заборгованості по тілу кредиту в розмірі 4934 грн. 17 коп., заборгованості по нарахованих відсотках в розмірі 24652 грн. 80 коп., заборгованості по сплаті штрафу в розмірі 1979 грн. 35 коп., тому позивач просив стягнути з відповідача вказану суму заборгованості у повному обсязі.

Судом першої інстанції встановлено, що 17 листопада 2005 року між сторонами було укладено договір ( у формі приєднання до Умов і правил надання банківських послуг) про відкриття кредитної лінії на платіжну картку, на суму 5000 грн. зі щомісячним зменшенням ліміту на мінімальну суму в розмірі, еквівалентному 10 доларам США та сплатою відсотків за користування кредитними коштами в розмірі 36% річних. На суму простроченої заборгованості відповідач зобов'язався сплачувати 72% річних.

Відповідно до наданого позивачем розрахунку заборгованості, виходячи з мінімального необхідного місячного платежу в розмірі, еквівалентному 10 доларам США, отримані кошти відповідач повинен був повернути до 31 березня 2011 року.

Оскільки відповідач не погашав ні кредитну заборгованість, ні проценти за користування кредитом, то станом на 30.09.2014 року виникла заборгованість, відповідно до розрахунку позивача на загальну суму 31 566 грн. 29 коп.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог про стягнення заборгованості по кредиту (тілу кредиту) в розмірі 4934 грн. 17 коп., суд першої інстанції виходив з того, що сума кредиту у повному обсязі стала простроченою у квітні 2011 року. Враховуючи наявність заяви відповідача про застосування наслідків пропуску позивачем строку позовної давності, суд першої інстанції дійшов висновку, що вказана заборгованість по кредиту стягненню не підлягає, оскільки з даним позовом позивач звернувся 22 жовтня 2014 року, пропустивши трирічний строк позовної давності.

Задовольняючи частково позовні вимоги про стягнення процентів за користування кредитом та стягуючи 10453 грн. 35 коп. за період з 22.10.2011 року по 30.09.2014 року із заявлених банком 24 652 грн. 80 коп. за період з 30.01.2006 року по 30.09.2014 року , суд першої інстанції виходив з того, що проценти, нараховані на суму несплаченого кредиту (4934 грн. 14 коп.) підлягають стягненню в межах строку позовної давності - за період три роки перед зверненням до суду.

Відповідно до п. 8.6 Умов і правил надання банківських послуг у випадку порушення клієнтом строків платежів за будь-яким із грошових зобов'язань, передбачених договором більше ніж на 30 днів, клієнт зобов'язаний сплатити банку штраф у розмірі 500 грн. + 5% від суми позову.

На підставі вказаної умови договору та в межах заявлених позовних вимог про стягнення 1979 грн. 35 коп. неустойки, суд першої інстанції дійшов висновку про наявність підстав для стягнення неустойки в розмірі: 500 грн. + 5% від суми процентів 10 453 грн. 35 коп. = 1022 грн. 67 коп.

Проте, виходячи з наявних у матеріалах справи та досліджених судом першої інстанції письмових доказів, колегія суддів вважає, що погодитись у повному обсязі з висновками суду першої інстанції неможливо, оскільки висновки суду не в повному обсязі відповідають обставинам справи та зроблені з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог про стягнення залишку суми кредиту - 4934 грн. 14 коп. та суми нарахованих процентів за період з 30.01.2006 року по 22.10.2011 року, суд першої інстанції виходив з того, що позивач пропустив 3-річний строк позовної давності.

Представник позивача ПАТ КБ «ПриватБанк» рішення суду не оскаржував, погодившись із ним.

Згідно з правовим висновком Верховного Суду України, висловленим у постанові №6-14цс14 від 19.03.2014 року, відповідно до правил користування платіжною карткою, які є складовою кредитного договору, картка діє в межах визначеного нею строку. За таким договором, що визначає щомісячні платежі погашення кредиту та кінцевий строк повного погашення кредиту перебіг позовної давності (ст. 257 ЦК України) щодо місячних платежів починається після несплати чергового платежу, а щодо повернення кредиту в повному обсязі зі спливом останнього дня місяця дії картки (ст. 261 ЦК України), а не закінченням строку дії договору.

Як вбачається із наявної у матеріалах справи копії заяви ОСОБА_2 від 17 листопада 2005 року про отримання кредиту у вигляді встановленого кредитного ліміту з видачею платіжної картки «універсальна», термін дії картки у ній не зазначений.

В апеляційній скарзі відповідач ОСОБА_2 стверджує, що строк дії картки був визначений - 3 роки, проте доказів цьому не подав.

Представник банку повідомив у судовому засіданні, що строк дії виданої відповідачу картки - 12 місяців, однак доказів зазначеної обставини матеріали справи не містять, і представник позивача повідомив про неможливість подати такі докази.

Відповідно до п.5.3 Правил користування платіжною картою, строк і порядок погашення по кредиту по платіжних картах зі встановленим мінімально необхідним платежем наведений у Пам'ятці клієнта, яка є невід'ємною частиною договору. Платіж включає плату за користування кредитом, передбачену тарифами і частину заборгованості по кредиту.

Пунктом 5.4 Правил визначено, що строк погашення по кредиту по платіжних картках без встановленого мінімального обов'язкового платежу відбувається в наступному порядку: строк погашення відсотків - щомісячно за попередній період, строк погашення кредиту - у повному обсязі, не пізніше останнього дня місяця, вказаного на платіжній картці.

Відповідно до правової позиції, висловленої Верховним Судом України у постанові від 18.06.2014 року у справі №6-61цс14, за договором про надання банківських послуг (позичальник отримав кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку), яким встановлено щомісячні платежі погашення кредиту та кінцевий строк повного погашення кредиту, перебіг трирічного строку позовної давності (ст. 257 ЦК України) щодо місячних платежів починається після несплати чергового платежу, а щодо повернення кредиту в повному обсязі - після закінчення кінцевого строку повного погашення кредиту (ст. 261 ЦК України).

Таким чином, враховуючи відсутність у матеріалах справи доказів щодо строку дії платіжної картки, виданої відповідачу 17.11.2005 року, а також з урахуванням визнаних відповідачем обставин, що протягом 2006 року він сплатив суму отриманого кредиту, проте у січні 2007 року ним знову була отримана сума в межах кредитного ліміту - 4969 грн. 46 коп., і останній платіж по кредиту він здійснив 27.01.2007 року, колегія суддів вважає правильним висновок суду першої інстанції про визначення строку погашення кредиту, виходячи із суми щомісячного мінімально необхідного платежу, тобто застосування п. 5.3 Правил користування платіжною картою, які є невід'ємною частиною договору про надання банківських послуг відповідачу .

Проте висновок суду першої інстанції про такий порядок застосування наслідків спливу позовної давності, відповідно до якого підлягають стягненню проценти за користування кредитом за останні три роки, колегія суддів вважає необґрунтованим, оскільки він суперечить нормам матеріального права.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність. Зокрема, частина друга статті 258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).

Відповідно до правової позиції, висловленої Верховним Судом України у постанові №6-24цс14 від 16.04.2014 року, позовна давність відповідно до ч. 1 ст. 260 ЦК України обчислюється за загальними правилами визначення строків, встановленими ст. ст. 253-255 цього Кодексу. Строк як часова категорія характеризується не тільки початковим, а й кінцевим моментом.

Відповідно до ч. 1 ст. 254 ЦК України строк, обчислюваний роками, спливає у відповідні місяць і число останнього року цього строку, а коли він обчислюється місяцями, то у відповідне число останнього місяця строку.

Як вбачається з наданого позивачем розрахунку, кінцевий строк повного погашення кредиту настав 31 березня 2011 року.

Таким чином, у позивача ПАТ КБ «ПриватБанк» виникло право вимагати повернення кредиту у повному обсязі - 01 квітня 2011 року, проте, як вбачається з матеріалів справи, позивач звернувся до суду з позовом про захист свого порушеного права лише 22 жовтня 2014 року, тобто з пропуском встановленого ст. 257 ЦК України трирічного строку позовної давності, який закінчився 31 березня 2014 року.

Отже, висновки суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення суми кредиту 4934 грн. 14 коп., відсотків за період до 22.10.2011 року та неустойки - колегія суддів вважає законними і обґрунтованими, тому рішення у викладеній частині скасуванню не підлягає.

Проте висновок суду про наявність підстав для стягнення процентів у сумі 10 453 грн. 35 коп., нарахованих на суму кредиту, у стягненні якої суд одночасно відмовляє у зв'язку з пропуском позивачем строку позовної давності, - не ґрунтується на нормах матеріального права, оскільки позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Відповідно до ч. 5 ст. 261 ЦК України за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.

Обрахування судом першої інстанції строку позовної давності для процентів - за останні три роки перед зверненням до суду - колегія суддів вважає безпідставним, адже зазначені проценти не є черговими платежами при незавершеному строку повного погашення кредиту, оскільки строк виконання зобов'язання у повному обсязі за даним договором сплив 31.03.2011 року, а трирічний строк позовної давності - 31.03.2014 року.

Отже, у зв'язку зі зверненням позивача до суду після спливу трирічного строку позовної давності, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про наявність правових підстав для стягнення з відповідача процентів та неустойки, оскільки сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові ( ч. 4 ст. 267 ЦК України).

Згідно зі статтею 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (зокрема, стягнення неустойки).

На підставі викладеного, колегія суддів дійшла висновку про обґрунтованість доводів апеляційної скарги щодо відсутності підстав для задоволення позовних вимог ПАТ КБ «ПриватБанк» на суму процентів 10 453 грн. 35 коп. та неустойки в сумі 1022 грн. 67 коп., враховуючи подану відповідачем до суду першої інстанції заяву про застосування наслідків спливу позовної давності, а тому рішення суду у викладеній частині підлягає скасуванню, з ухваленням нового рішення про відмову у задоволені зазначених позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307-309, 313- 317, 218 ЦПК України, колегія суддів

вирішила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - задовольнити частково.

Рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 23 грудня 2014 року - скасувати в частині задоволення позовних вимог ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_2 та ухвалити в цій частині нове рішення наступного змісту:

У задоволенні позовних вимог Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором - відмовити.

В іншій частині рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 23 грудня 2014 року - залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий : Судді: