Провадження № 2/742/18/15
Єдиний унікальний № 742/5117/14
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 травня 2015 року Прилуцький міськрайонний суд Чернігівської області у складі:

головуючого - судді Рябота В.І.,

при секретарі Риндя Л.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1, представник позивача ОСОБА_2, до ОСОБА_3, представник відповідача ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, про визнання договору дарування квартири удаваним та поділ спільного сумісного майна подружжя, -

В С Т А Н О В И В:

Як зазначає позивачка з серпня 1992 року по 2014 рік вона перебувала в юридичному шлюбі з відповідачем по справі. Під час шлюбу в жовтні 2004 року вони за спільні кошти придбали двокімнатну квартиру АДРЕСА_1, проте в розмові з відповідачем під час судового засідання про розірвання шлюбу останній повідомив їй, позивачці, що ніяких прав на зазначену квартиру вона не має, оскільки спірна квартира була придбана ним не на підставі договору купівлі-продажу, а на підставі договору дарування квартири. Мотивуючи тим, що на придбання зазначеної квартири ними, тобто їх сімєю, фактично були витрачені всі сімейні заощадження в сумі 2700 доларів США, та що відповідач не повідомляв її про укладення договору дарування, а не купівлі-продажу, тому вона вважає, що договір дарування було укладено з метою приховування фактично укладеного договору купівлі-продажу квартири, тому договір дарування квартири має бути визнаний удаваним, а оскільки договір дарування є удаваним, то відповідно, необхідно визнати що відбувся договір купівлі-продажу спірної квартири, що в свою чергу тягне за собою визнання спірної квартири спільною сумісною власністю подружжя, і відповідно визнання за нею, позивачкою, права власності на ? частину спільного майна подружжя, про що позивачка і просить постановити відповідне рішення.

В судовому засіданні позивачка та її представник підтримали заявлені вимоги, які відповідач та його представник не визнали в повному обсязі, при цьому відповідач пояснив суду, що вони дійсно перебували з позивачкою в юридичному шлюбі і через сімейні обставини були змушені проживати на квартирі, яку знімали у сторонніх осіб. В 2004 році його, відповідача, батько, який на даний час помер, домовився зі своїм двоюрідним, чи то яким, братом, відповідачем по справі ОСОБА_7, який також на даний час помер, що останній подарує належну його сімї квартиру АДРЕСА_2 йому, відповідачу, про що батько йому і повідомив. На яких умовах вони домовлялися йому не відомо, але через деякий час, в жовтні 2004 року, вони у нотаріуса оформили договір дарування спірної квартири. Ніяких коштів за дану квартиру особисто він сімї ОСОБА_7 він не сплачував. Крім того він вважає, що позивачці було відомо на той час, що квартиру він не купив, а йому її подарували, а тому вимоги позивачки безпідставні і їй має бути відмовлено в позові за збігом строків позовної давності.

Свідок ОСОБА_8 повідомила суду, що їй відомо, що в 2004 році, коли позивачка разом з сімєю проживали на квартирі, то вони разом з чоловіком придбали квартиру, за яку заплатили 2700 доларів США. Їй це відомо через те, що вона часто заходила до них в гості і їй навіть було відомо де вони зберігали кошти, які збирали на придбання квартири, на кухні у шафі в шкатулці. Те що вони придбали квартиру на зібрані ними кошти підтверджує навіть те, що після того як вони перебралися до нової квартири, то у них там спочатку навіть не було меблів, оскільки всі гроші вони витратили на придбання квартири.

Свідок ОСОБА_9 також повідомила суду, що їй відомо, що позивачка, разом з чоловіком у 2004 році придбали у сімї ОСОБА_7 квартиру за 2700 доларів США, це їй відомо зі слів особисто ОСОБА_5, яка їй сказала, що квартиру вони фактично продали, але оформили договір дарування, і відповідач при цьому обіцяв приватизувати квартиру на всю сімю. Але це їй стало відомо після того, як перед судовим засідання про розірвання шлюбу відповідач заявив позивачці, що і сама квартира, і все що є в ній, належить особисто йому, а у неї нічого не має.

Заслухавши пояснення сторін, свідків, дослідивши матеріали справи та оцінюючи їх в сукупності, суд приходить до висновку, що заявлені позивачкою вимоги підлягають до задоволення з таких підстав:

Відповідно до частини першої статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобовязується передати в майбутньому другій стороні (обдарованому) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Договір, що встановлює обовязок обдарованого вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування (ч.2 ст.717 ЦК України).

За змістом ст. 235 ЦК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховування іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховування іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.

Згідно розяснень Пленуму Верховного Суду України в пункті 25 постанови від 6 листопада 2009 року "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними", за удаваним правочином (ст.235 ЦК) сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обовязки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Встановивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі статті 235 ЦК має визнати, що сторонами вчинено саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин.

Для визнання правочину удаваним відповідно до положень ст. 235 ЦК України позивачу необхідно надати докази, а суду встановити, що обидві сторони договору діяли свідомо для досягнення особистої користі, їх дії направлені на досягнення інших правових наслідків і приховують іншу волю учасників правочину.

В судовому засіданні свідки ОСОБА_8 та ОСОБА_9, які були попереджені про кримінальну відповідальність за дачу завідомо неправдивих пояснень, та сама позивачка, яка була опитана як свідок, і також була повідомлена про кримінальну відповідальність за дачу завідомо неправдивих пояснень, пояснили суду, що в дійсності відповідач купив спірну квартиру за 2700 грн., оскільки після придбання квартири сторони навіть не мали коштів на придбання меблів, що про сам факт продажу квартири за 2700 доларів США свідку ОСОБА_9 повідомила особисто ОСОБА_5, яка була стороною зазначеного договору, і про те що відповідач уклав не договір купівлі-продажу, а договір дарування позивачка дізналася лише під час розірвання шлюбу, тобто через 10 років після укладення договору. Таким чином, враховуючи особисті пояснення відповідача, що у 2004 році між ним та позивачкою виникли певні суперечки, в наслідок чого остання залишила будинок його батьків, де вони проживали на той час, та перейшла жити на квартиру, куди згодом переселився і він, де вони разом і проживали до моменту придбання квартири, то суд вважає, що відповідач умисно домовився з продавцями будинку про оформлення договору дарування, а не купівлі-продажу, ввівши їх в оману обіцянкою приватизувати квартиру на всю сімю. Таким чином відповідач, оформляючи договір дарування квартири, та ввівши в оману продавців квартири обіцянками, які фактично є нікчемними, оскільки після отримання квартири у власність на підставі договору дарування не має підстав для її приватизації, цим самим позбавив позивачку на право власності на частину у такій нерухомості.

Даний висновок суду ґрунтується на тому, що відповідачем не надано суду ніяких доказів того, що його батько домовлявся з ОСОБА_7 про дарування квартири і на яких умовах, оскільки останній, на час дарування квартири, мав неповнолітнього сина ( а.с. 54 ), який фактично не мав права висловити свою думку щодо факту дарування квартири, хоча до його повноліття залишалося лише 21 день, і що, згідно пояснень свідка ОСОБА_8, у них, сторін по справі, після придбання квартири не залишилося коштів навіть на придбання меблів і облаштування квартири, і дані пояснення відповідачем не спростовані.

Також суд враховує, що відповідачі ОСОБА_10 та ОСОБА_7, не зважаючи на неодноразові виклики до суду, не зявлялися в судове засідання, а за повідомлення свідка ОСОБА_9, відповідачка ОСОБА_10 в грудні 2014 року повідомила їй особисто, та свідку ОСОБА_11, який на даний час помер, що їх сімя дійсно продала спірну квартиру, але при укладенні договору оформили договір дарування а не купівлі-продажу, оскільки покупець ввів їх в оману обіцянкою приватизувати квартиру на всю сімю. В суд вона не буде зявлятися, оскільки брехати не може, але і сказати правду не може, а тому суд вважає, що неявка в суд відповідачів додатково свідчіть про те, що в дійсності відповідачі ОСОБА_10 продали спірну квартиру, а договір дарування фактично є удаваним, і який був укладений з метою приховування дійсно вчинених дій, тобто продажу спірної квартири.

Суд не може прийняти до уваги посилання відповідача про наявність якихось домовленостей про дарування спірної квартири, тобто значної матеріальної цінності, між фактично сторонніми людьми, тобто його батьком та ОСОБА_7, оскільки суд враховує, що відповідач на запитання суду навіть не зміг пояснити ступінь родинних відносин між його батьком та ОСОБА_7, тому що на пряме запитання суду відповів, що можливо вони є двоюрідні брати, чи то інше а тому навіть сам факт невизначеності рівня родинних стосунків зазначених осіб відповідачем свідчить про те, що дана домовленість між зазначеними особами вигадана ним самим, тобто відповідачем, оскільки не підтверджується ніякими доказами і навпаки спростовується поясненнями свідків, а допитати зазначених осіб суд не має можливості через те, що вони вже померли, а оскільки відповідачем не надано суду ніяких доказів, що зазначені особи перебували в близьких родинних стосунках, які могли б передбачати дарування один одному значних матеріальних цінностей, то у суду виникає значний сумнів щодо можливості укладення договору дарування.

Зазначені обставини дають підстави вважати, що фактично між ОСОБА_3 та ОСОБА_5, ОСОБА_7, ОСОБА_7 виникли правовідносини з приводу купівлі-продажу квартири АДРЕСА_3.

За таких обставин, суд приходить до висновку, що договір дарування від 5 жовтня 2004 року, укладений між відповідачами являється удаваним, тобто укладеним з метою приховати дійсний правочин договір купівлі-продажу спірної квартири, і ніяких аргументованих доказів щодо спростування висновку суду відповідачем суду не надано.

Тому правовідносини між позивачем та відповідачем ОСОБА_3 повинні регулюватися правилами, щодо правочину купівлі-продажу, а отже квартира АДРЕСА_3 є обєктом спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_3 згідно ст., ст. 60, 61 СК, ст.22 КпШС України, ст.368 ЦК, оскільки набута за час їх перебування у шлюбі між собою.

Згідно вимог ст. 70 СК України, ст.28 КпШС України частки дружини та чоловіка у такій квартирі є рівними, тобто по 1/2 частині.

За таких обставин, позовні вимоги підлягають задоволенню з визнанням за ОСОБА_1 права власності на 1/2 частину квартира АДРЕСА_3.

Суд вважає необхідним відмовити відповідачу та його представнику в задоволенні клопотання про застосування строку позовної давності, оскільки згідно ч. 2 ст. 72 СК України до вимог про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права, в даному випадку позивачка дізналася про укладення договору дарування під час судового засідання про розірвання шлюбу у 20014 році, і дані пояснення не спростовані в судовому засіданні.

Керуючись ст., ст. 10, 60, 209, 213, 214, 215 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В :

Позовні вимоги ОСОБА_1, представник позивача ОСОБА_2, до ОСОБА_3, представник відповідача ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, про визнання договору дарування квартири удаваним та поділ спільного сумісного майна подружжя ЗАДОВОЛЬНИТИ.

Визнати удаваним договір дарування квартири АДРЕСА_3 укладений 5 жовтня 2004 року між ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 та ОСОБА_3.

Визнати, що договір дарування квартири АДРЕСА_3 укладений 5 жовтня 2004 року між ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 та ОСОБА_3 в дійсності є договором купівлі-продажу зазначеної квартири.

Провести поділ спільного майна подружжя, а саме квартири АДРЕСА_3, визнавши право власності по ? частині зазначеної квартири за ОСОБА_3 та ОСОБА_1.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 364 грн. 40 коп. судових витрат.

ОСОБА_3 в задоволенні вимог про застосування строку позовної давності ВІДМОВИТИ.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному суді Чернігівської області через Прилуцький міськрайонний суд шляхом подання апеляційної скарги протягом десяти днів з дня проголошення рішення.

Суддя: