У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 липня 2015 року м. Київ

Суддя Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ Ступак О.В., розглянувши касаційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Баглійського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 02 березня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 28 травня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про стягнення боргу,

в с т а н о в и в :

У серпні 2014 року ОСОБА_2 звернулася до суду з вищезазначеним позовом, посилаючись на те, що ОСОБА_3 та ОСОБА_4 є її батьками. У квітні 2010 року за спільним рішенням відповідачі передали позивачці автомобіль марки «ВАЗ-21093» 2002 року випуску, державний номерний знак АВ 86961, з подальшим його викупом. Ціна зазначеного транспортного засобу склала 30 000 грн, які позивачка віддавала батькам протягом шести місяців, після чого 11 вересня 2010 року між нею та її батьком ОСОБА_3 було укладено попередній договір купівлі-продажу вказаного автомобіля в простій письмовій формі з зобов'язанням переоформити засіб на ім'я позивачки у самий найближчий час. В подальшому, відмовившись переоформлювати транспортний засіб, 01 квітня 2013 року ОСОБА_3 та ОСОБА_4 попросили позивачку повернути їм автомобіль, і в той же день, 01 квітня 2013 року ОСОБА_3 написав їй розписку в якій зазначив, що дійсно позивачкою було повернуто автомобіль, а гроші у сумі 30 000 грн він зобов'язався повернути їй до кінця 2013 року. 13 травня 2013 року чоловік позивачки помер. 28 лютого 2014 року шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 розірвано, а тому у поверненні грошей позивачці було відмовлено. Враховуючи вищевикладене та те, що позивачка виховує одна двох дітей, і на її звернення щодо повернення грошових коштів батьки ніякої відповіді їй не надали, була змушена звернутись до суду за захистом своїх порушених прав.

Рішенням Баглійського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 02 березня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 28 травня 2015 року, позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 борг в сумі 15 000 грн.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_4 відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_2 просить скасувати рішення суду першої та апеляційної інстанцій та ухвалити нове рішення, яким задовольнити вимоги позову в частині стягнення боргу з ОСОБА_4 на її користь 15 000 грн, обґрунтовуючи свою вимогу порушенням судами норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Відповідно до пункту 5 частини 4 статті 328 ЦПК України суддя відмовляє у відкритті касаційного провадження, якщо касаційна скарга є необґрунтованою і викладені у ній доводи не викликають необхідності перевірки матеріалів справи.

У відкритті касаційного провадження у справі слід відмовити, оскільки із матеріалів касаційної скарги, оскаржуваних судових рішень вбачається, що скарга є необґрунтованою і наведені в ній доводи не дають підстав для висновків щодо незаконності та неправильності зазначених судових рішень.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову, суд першої інстанції з висновками якого погодився й апеляційний суд, виходив із того, що відповідачем у суді визнано позов, що є його правом згідно принципу диспозитивності цивільного судочинства передбаченого ч. 2 ст. 11 ЦПК України.

Керуючись п. 5 ч. 4 ст. 328 ЦПК України,

у х в а л и в:

Відмовити ОСОБА_2 у відкритті касаційного провадження у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про стягнення боргу, за касаційною скаргою на рішення Баглійського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 02 березня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 28 травня 2015 року.

Додані до касаційної скарги матеріали повернути заявнику.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя Вищого спеціалізованого

суду України з розгляду цивільних

і кримінальних справ О.В. Ступак