Справа № 459/4983/14 Головуючий у 1 інстанції: Мелешко С.І.
Провадження № 22-ц/783/1563/15 Доповідач в 2-й інстанції: Гірник Т. А.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 березня 2015 року колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Львівської області у складі:

головуючого судді - Гірник Т.А.

суддів - Бакуса В.Я.. Левика Я.А.

секретар - Глинський О.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою Державного підприємства «Львіввугілля» на рішення Червоноградського міського суду Львівської області від 17 грудня 2014 року, -

В С Т А Н О В И Л А:

У листопаді 2014 року ОСОБА_3 звернувся в суд з позовом до ДП «Львіввугілля» про стягнення моральної шкоди, завданої професійним захворюванням. Просив стягнути з відповідача 35 000 грн. у відшкодування моральної шкоди, спричиненої ушкодженням здоров»я внаслідок професійного захворювання.

Рішенням Червоноградського міського суду Львівської області від 17 грудня 2014 року позов задоволено частково. Стягнуто з ДП «Львіввугілля» в користь ОСОБА_3 10 000 грн. моральної шкоди, завданої професійним захворюванням. В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено. Вирішено питання судових витрат.

Рішення суду оскаржив представник ДП «Львіввугілля» - Кіщак С.І. Вважає рішення незаконним та необґрунтованим, ухваленим з порушенням норм матеріального та процесуального права, при неповно з'ясованих обставинах, що мають значення для справи.

Просить рішення суду частково скасувати та ухвалити нове, яким позов задовольнити з урахуванням 20% вини ДП «Львіввугілля» у спричиненні моральної шкоди позивачу. Мотивує тим, що відповідач погодився взяти на себе частину вини пропорційно стажу роботи позивача на ВП Шахта «Межирічанська», а це згідно записів у трудовій книжці складає 3,5 роки, з 19.05.2003 по 16.11.2006 року і не просили відмовити в позові в цілому, як це вказано в рішенні.

Зазначає, що ними було подано докази про те, що ВАТ «Червоноградське гірничо-монтажне управління» є окремою юридичною особою і підпорядковане Регіональному відділенню ФДМ у Львівській області. Установчі документи ВАТ «ЧМГУ» згідно наказу МВП від 11.11.1997 року №480 були передані Регіональному відділенню ФДМ (акт приймання-передачі від 21.11.1997р.).

Згідно ст.1190 ЦК України якщо шкода завдана кількома особами, то вони несуть солідарну відповідальність перед потерпілим у частці відповідно до ступеня їхньої вини. Про це також йдеться в ч.1 п.10 Постанови ВСУ від 31.03.1995 року №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної шкоди».

Всупереч вимогам ч.5 п.11 Постанови Пленуму №14 «Про судове рішення у цивільній справі» в рішенні суду від 17.12.2014 року немає обґрунтування чому відхилені їх доводи по суті позову щодо покладення вини на ВАТ «Червоноградське гірничо-монтажне управління», де позивач пропрацював 14 років.

Учасники процесу в судове засідання не з»явились, належно повідомлені про розгляд справи за апеляційною скаргою, про причини неявки суду не повідомили, тому у відповідності до вимог ч. 2 ст. 305 ЦПК України, колегія суддів вважає можливим продовжувати розгляді справи у відсутності осіб, які не з»явились.

У відповідності до вимог ч.2 ст. 197 ЦПК України - фіксування судового засідання технічними засобами за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга ДП «Львіввугілля» підлягає до задоволення частково, виходячи з таких мотивів.

У відповідності до вимог ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з»ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів вважає, що рішення суду в повній мірі таким вимогам не відповідає.

Згідно ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 цього Кодексу, яка передбачає, що обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню.

Матеріалами справи, зокрема копії акту обстеження робочого місця, копії витягу з трудової книжки позивача, убачається, що ОСОБА_3 з 18 березня 1975 року по 16 листопада 2006 року працював в шкідливих умовах на різних підприємства гірничовидобувної галузі. За даними витягу з трудової книжки особа працювала на шахті «Великомостівська» комбінату «Укрзахідвугілля», Червоноградському шахтомонтажному управлінні № 1 тресту «Укрсобвуглемонтаж», Шахті № 10 «Великомостівська» «Укрзахідвуггілля» та шахті «Межирічанська» ДП «Львівугілля» з 19.05.2003 по 16.11.2006 року .

За даними копії акту обстеження робочого місця позивача, вбачається, що він виконував роботу під впливом шкідливих факторів в контакті з шкідливими факторами: пил , вологість, шум, локальна вібрація./ а.с. 22-24/. За даними медичних документів, позивач перебував неодноразово на стаціонарному та амбулаторному лікуванні в період 2004-2006 років з приводу хронічного обструктивного бронхіту, емфіземи легень ДН 1-11 ст., захворювання професійні, встановленні вперше, виникли в результаті роботи за професією прохідник підземний.

02.01.2007 року висновком МСЕК, акт № 20 позивачу безтерміново встановлено 50 відсотків втрати працездатності та встановлено ІІІ групу інвалідності. /а.с.6/.

Враховуючи надані позивачем докази обґрунтованості позову, а також наявні у справі інші медичні документи, судом вірно враховано наявність права у позивача на відшкодування моральної шкоди, як потерпілого внаслідок професійного захворювання з врахуванням врегулювання такого права на законодавчому рівні.

Право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок професійного захворювання у позивача виникло 02.01.2007 року, коли висновком обласної МСЕК йому вперше встановлено 50% втрати професійної працездатності.

За таких обставин, колегія суддів вважає обґрунтованими мотиви апеляційної скарги відповідача про часткову незаконність рішення суду з підстав відсутності його вини в цілому у спричиненні позивачу моральної шкоди, оскільки позивач працював на підприємстві лише 3,5 роки. Звернення до відповідача про відшкодування моральної шкоди, отриманої внаслідок втрати професійної працездатності в зв»язку з тривалістю роботи у шкідливих умовах на різних підприємствах, в тому числі не підпорядкованих відповідачу, а не по причині втрати частково працездатності внаслідок настання конкретного випадку - не можна визнати обґрунтованим.

Позивач не надав суду доказів і такі не здобуті судом при розгляді справи, що підприємство ВАТ «Червоноградське гірничо-монтажне управління» Дочірнє підприємство Західно-Української вугільно-холдингової компанії/ ВАТ «ЧГМУ» ДП ЗУВХК «Укрзахідвугілля», на підприємствах якого позивач відпрацював тривалий час - входить до складу ДП «Львівугілля», яке створене внаслідок реорганізації ВАТ ДКХ «Львіввугілля» у відповідності до наказу Мінпаливенерго України від 24.12.2002 року № 751, до складу якого не ввійшло Червоноградське ГМУ. Обґрунтовані пояснення відповідача з долученням відповідних витягів з Державного реєстру - підтверджують ці обставини. На вказані обставини суд першої інстанції уваги не звернув та не надав таким належної оцінки.

За таких обставини, колегія суддів приходить до висновку про часткове задоволення апеляційної скарги та зміну рішення суду першої інстанції в частині зменшення суми моральної шкоди, котра підлягає до стягнення з відповідача з врахуванням часу роботи на підприємстві в складі ДП «Львіввугілля».

З іншими мотивами рішення суду першої інстанції колегія суддів погоджується. Судом правильно враховано положення статей 1, 3, 21, 43, 46 Конституції України - Україна, як соціальна держава, зміст і спрямованість якої визначають права і свободи людини та їх гарантії, проголосили право громадян на належні, безпечні і здорові умови праці, соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника тощо.

Суд першої інстанції обґрунтовано врахував, що відповідно до ч.2 ст. 4 ЗУ «Про охорону праці», державна політика в галузі охорони праці базується, зокрема, на принципах пріоритету життя і здоров»я працівників, повної відповідальності роботодавця за створення належних, безпечних і здорових умов праці, соціального захисту працівників, повного відшкодування шкоди особам, які потерпіли від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань.

Згідно з роз»ясненнями Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995 року «Про судову практику по справах про відшкодування моральної / немайнової/ шкоди» / із змінами внесеними постановою від 25.05. 2001 року № 5 - моральна шкода може складатися зокрема у моральних переживаннях у зв»язку з ушкодженням здоров»я, у порушенні нормальних життєвих зв»язків через неможливість продовження активного способу життя, при настанні інших негативних наслідків.

Судом вірно застосовано норми матеріального права, зокрема вимоги ст. 237-1 КЗпП України, яка передбачає, що відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв»язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя .

Суд, постановляючи рішення вірно врахував, що рішенням Конституційного Суду від 27 січня 2004 року регламентовано, що громадяни, яким встановлена стійка втрата професійної працездатності мають право на стягнення на їх користь моральної шкоди. Відповідно до п. 4.1 цього ж рішення, ушкодження здоров»я, заподіяне потерпілому під час виконання трудових обов»язків, незалежно від ступеня втрати професійної працездатності, заподіюють йому моральні та фізичні страждання. У випадку каліцтва потерпілий втрачає працездатність і переносить значно більшу моральну шкоду, чим працівник, що не втрачає професійної працездатності. За таких обставин спростованим є доводи апеляційної скарги відповідача про недоведеність позивачем порушень або прояв бездіяльності чи інших винних та протиправних дій, як обов»язкову умову за наявності якої відповідач повинен здійснити моральне відшкодування позивачу.

Враховуючи роз»яснення Пленуму Верховного Суду України у постанові №4 від 31.03.1995 року «Про судову практику по справах про відшкодування моральної / немайнової / шкоди» зі змінами внесеними постановою від 25 травня 2001 року № 5, а саме обсяг та характер страждань, яких зазнав позивач, характер немайнових втрат їх тривалість і неможливість відновлення, а також обсяг додаткових зусиль для організації свого життя, а також те, що позивачу вперше встановлено ступінь втрати професійної працездатності внаслідок роботи у шкідливих умовах 02.01.2007 року, відшкодувати моральну шкоду повинен саме відповідач в межах суми котра доведена позивачем та з врахуванням періоду роботи позивача на підприємствах ДП «Львіввугілля». Судом вірно враховано, що право потерпілого на відшкодування моральної шкоди виникає у особи з дня встановлення її стійкої втрати працездатності вперше висновком МСЕК. А відтак підлягають застосуванню норми матеріального права, чинні на цей період часу.

Керуючись ст.303,304, п. 3 ч.1 ст. 307, п.1ч.1 ст. 309, 313, ч.2 ст. 314 , 316, 317 ЦПК України, колегія суддів

В И Р І Ш И Л А :

Апеляційну скаргу Державного підприємства «Львіввугілля» задовольнити частково.

Рішення Червоноградського міського суду Львівської області від 17 грудня 2014 року змінити.

Зменшити суду визначеної судом до стягнення з відповідача у відшкодування моральної шкоди з 10 000 гривен до 2 500 гривен.

В решті рішення суду першої інстанції залишити без з мін.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, може бути оскарженим в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий

Судді