Справа № 755/7432/15-ц
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"22" червня 2015 р. м. Київ

Дніпровський районний суд м. Києва у складі:

Головуючого судді САВЛУК Т.В.

при секретарі Гноілек М.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Дніпровського районного суду міста Києва цивільну справу за позовом ОСОБА_1, ОСОБА_2 до ОСОБА_3, Державної міграційної служби України в особі Головного управління Державної міграційної служби у місті Києві про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщення, та зняття з реєстраційного обліку,

в с т а н о в и в:

ОСОБА_1, ОСОБА_2, звертаючись до суду зі спільним позовом до ОСОБА_3, Державної міграційної служби України в особі Головного управління Державної міграційної служби у місті Києві , просили визнати відповідача ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, таким, що втратив право на користування жилим приміщенням в квартирі АДРЕСА_3 в м. Києві, та зняти з реєстраційного обліку з квартири АДРЕСА_4 в м. Києві ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, що є предметом позову.

Позивач ОСОБА_1 в судовому засіданні позовні вимоги підтримала в повному обсязі, просила позов задовольнити, пояснила, що позивач є власником квартири АДРЕСА_1, що підтверджується Договором купівлі-продажу від 25 січня 2011 року. Після одруження доньки позивача, ОСОБА_2, позивач зареєструвала в цій квартирі відповідача ОСОБА_3, чоловіка доньки, однак в подальшому відносини між подружжям не склались, що призвело до припинення сімейно-шлюбних відносин, у зв'язку з чим відповідач добровільно забрав свої речі та виселився з квартири, з серпня 2014 року відповідач в квартирі не проживає, за житлово-комунальні послуги не сплачує, при цьому відмовляється знятись з реєстраційного обліку добровільно, чим перешкоджає позивачу вільно розпоряджатись належною їй на праві власності квартирою.

Позивач ОСОБА_2 в судовому засіданні позовні вимоги підтримала в повному обсязі, просила позов задовольнити, пояснила, що з 2010 року перебувала з відповідачем у зареєстрованому шлюбі, від шлюбу мають двох малолітніх дітей. За згодою матері позивача, ОСОБА_1, власника квартири, відповідач був зареєстрований в АДРЕСА_5, вони, як подружжя вселились та проживали у цій квартирі. Однак, влітку 2014 року відповідач добровільно забрав свої речі та виселився з квартири, на даний час проживає в Російській Федерації, де має постійне місце проживання та прописку. На підставі рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 13 лютого 2015 року шлюб між подружжям розірвано. Відповідач, маючи намір знятись з реєстраційного обліку, надав позивачу нотаріальну оформлену довіреність, якою уповноважив вчинити дії, пов'язані зі зняттям його з реєстраційного обліку, однак міграційна служба відмовила позивачу у зняті відповідача з реєстраційного обліку, на підставі поданої ним заяви, та роз'яснила в усному порядку, що ці питання відносяться до компетенції суду.

Представник позивача ОСОБА_2 - ОСОБА_5 в судовому засіданні позовні вимоги підтримав, просив позов задовольнити, пояснив, що позивач ОСОБА_2 перебувала з відповідачем у зареєстрованому шлюбі, який розірвано на підставі рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 13 лютого 2015 року. Після припинення шлюбу, відповідач ОСОБА_3 добровільно залишив квартиру та виїхав за місцем постійного проживання до Російської Федерації, маючи намір знятись з реєстраційного обліку, відповідач оформив нотаріально посвідчену заяву, якою повідомляв компетентні органи України про намір знятись з реєстраційного обліку. Незважаючи на наявність у позивача ОСОБА_2 повноважень для вирішення питання про зняття відповідача з реєстраційного обліку, про що видана нотаріально посвідчена довіреність, міграційна служба в усному порядку відмовилась зняти відповідача з реєстраційного обліку та рекомендувала вирішити це питання в судовому порядку. Представник позивача просив врахувати, що відповідач був незаконно зареєстрований в АДРЕСА_6 оскільки має постійно місце проживання та прописку в Російській Федерації, отримавши посвідку на тимчасове місце проживання в Україні, не знявся з реєстраційного обліку за попереднім місцем реєстрації, що суперечить нормам чинного законодавства України, тому за відсутності правових підстав для взяття його на реєстраційний облік є підстави визнати його таким, що втратив право користування житловим приміщенням, та зняти його з реєстраційного обліку.

Відповідач ОСОБА_3 в судове засідання не з'явився, про час та місце слухання справи повідомлявся належним чином шляхом направлення судових повісток за адресою, вказаною у позовній заяві, про причини неявки суд не повідомив, процесуальним правом надати письмові пояснення по суті предмету спору не скористався.

Уповноважений представник відповідача - Державної міграційної служби України в особі Головного управління Державної міграційної служби у місті Києві , в судове засідання не з'явився, про причини неявки представника відповідач суд не повідомив, процесуальним правом подати письмові пояснення (заперечення) не скористався.

Заслухавши пояснення позивача ОСОБА_1, позивача ОСОБА_2, представника позивача ОСОБА_2 - ОСОБА_5, дослідивши матеріали справи, оцінивши наявні у справі докази у їх сукупності, суд приходить до наступного.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 є власником квартири АДРЕСА_2, що підтверджується Договором купівлі-продажу від 25 січня 2011 року. (а.с.5)

Відповідно даних, викладених у довідці Житло-будівельного кооперативу «Арсеналець-24» (форма №3) від 07 квітня 2015 року (вих. №75), в квартирі АДРЕСА_2 зареєстровані: ОСОБА_6 ( з 06.12.2012 року), ОСОБА_7 ( з 06.12.2012 року); ОСОБА_2 ( з 24.04.2011 року); ОСОБА_3 ( з 30.04.2013 року). (а.с.4)

За нормою статті 156 Житлового кодексу УРСР надано право члена сім'ї власника житлового будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, право користуватися цим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їхньому вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. Якщо немає угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім'ї про безоплатне користування житловим приміщенням плата, за користування житловим приміщенням у будинку (квартирі), що належить громадянинові на праві приватної власності, встановлюється угодою сторін.

Як з'ясовано судом, підтверджується наявними у справі доказами, з 30 квітня 2010 року ОСОБА_3 та ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі.

13 лютого 2015 року Дніпровським районним судом міста Києва ухвалено рішення про задоволення заяви ОСОБА_3 та ОСОБА_2 про розірвання шлюбу. Розірвано шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_2, зареєстрований 30.04.2010 року Центральним відділом реєстрації шлюбів міста Києва з державним Центром розвитку сім'ї, актовий запис №791. (а.с.7)

Звертаючись з позовом до суду, позивачами ОСОБА_1 та ОСОБА_2 пред'явлено спільні вимоги до відповідача ОСОБА_3 про визнання відповідача таким, що втратив право на користування жилим приміщенням - квартирою АДРЕСА_2 посилаючись на положення п.п.1-7 ст.71 та ст.ст.107, 109 ЖК України, ст.ст.16, 815, 816 Цивільного кодексу України.

Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. (ст. 57 Цивільного процесуального кодексу України)

Згідно із ч. 1 ст. 58 Цивільного процесуального кодексу України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Письмовими доказами є будь-які документи, акти, довідки, листування службового або особистого характеру або витяги з них, що містять відомості про обставини, які мають значення для справи. (ч.1 ст. 64 Цивільного процесуального кодексу України)

Відповідно до вимог ст. 60 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

На підтвердження факту відсутності відповідача за місцем реєстрації, позивачами надано Акт (без реєстраційного номеру) датований 04 березня 2015 року, підписаний ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, яким встановлено, що ОСОБА_3, зареєстрований згідно посвідки на проживання в АДРЕСА_2, відсутній в указаній квартирі №67 з серпня 2014 року, місцезнаходження ОСОБА_3 не відомо. (а.с.6)

Однак, виходячи з положень ст.59 Цивільного процесуального кодексу України, суд не бере до уваги як доказ Акт (без реєстраційного номеру) датований 04 березня 2015 року, оскільки виходячи зі змісту наданого акту неможливо з'ясувати склад членів комісії, які зазначені в акті як «сусіди» за відсутності даних, які підтверджують їх місце проживання (реєстрації), також зі змісту акту не вбачається, в який саме час було проведено перевірку факту проживання (не проживання) відповідача в квартирі АДРЕСА_2, чи були присутні в цей час мешканці даної квартири, враховуючи відсутність в акті підпису власника квартира та/або інших зареєстрованих в цій квартирі осіб.

Дотримуючись положень ч.4 ст.10 Цивільного процесуального кодексу України, судом, до початку розгляду справи по суті, позивачем роз'яснювались наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій щодо надання допустимих доказів на підтвердження заявлених позовних вимог, та порядок подання заяви про виклик свідків, як це передбачено ст.ст.136, 137 Цивільного процесуального кодексу України, однак позивачі не скористались процесуальним правом подати докази на підтвердження заявлених позовних вимог, наголошували, що до позовної заяви долучено достатній обсяг доказів, які беззаперечно доводять факт відсутності відповідача за місцем реєстрації.

Згідно положень частин другої ст.386 Цивільного кодексу України власник, який має право передбачити можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутись до суду з вимогою про заборону вчинене нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню.

За нормою статті 391 Цивільного кодексу України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Виходячи зі змісту позовних вимог, позивачі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 посилаються на той факт, що відповідачем порушуються їх права вільно розпоряджатись квартирою, однак у позовній заяві не міститься посилання на наявність обставин, які давали б підстави вважати, що з боку відповідача створюються перешкоди, які обмежують право позивачів реалізувати право на користування та розпорядження житлом, ці обставини не доведено позивачами під час розгляду даної справи по суті, та не вставлено судом під час розгляду справи, в той же час відповідно до положень ч.4 ст.60 Цивільного процесуального кодексу України, доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Крім того, позивачами не наведено правових підстав для застосування такого способу захисту порушених прав як визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням, що унеможливлює надати правову оцінку заявленим вимогам в цій частині.

Як роз'яснено п.39 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних від 07.02.2014 за № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», члени сім'ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право користування цим житлом відповідно до закону (особистий сервітут, частина перша статті 405 ЦК). Суди повинні мати на увазі, що таким законом не може бути ЖК УРСР, а застосуванню підлягають норми, передбачені главою 32 ЦК.

З урахуванням зазначеного суди повинні виходити з того, що стосовно права членів сім'ї власника житлового приміщення на користування ним підлягають застосуванню положення статті 405 ЦК.

Оскільки інше не встановлено законом, договором чи заповітом, на підставі яких встановлено сервітут, то відсутність члена сім'ї понад один рік без поважних причин є юридичним фактом, що є підставою для втрати членом сім'ї права користування житлом. У цьому випадку положення статей 71, 72 ЖК УРСР застосуванню не підлягають.

З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщення, є не обґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню, оскільки відповідач ОСОБА_3 набув права користування квартирою АДРЕСА_2 як член сім'ї власника квартири, тобто ОСОБА_1, сам факт припинення сімейних відносин з позивачем ОСОБА_2, членом сім'ї власника квартири, не позбавляє його права користування житлом, та не є безумовною умовою припинення права на користування житлом, в свою чергу позивачем не наведено правових підстав для визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням, оскільки такий спосіб захисту регулюються окремими нормами чинного законодавства, серед іншого, ст.405 Цивільного кодексу України, що є окремими предметом доказування.

Відповідно до ст.1 Цивільного процесуального кодексу України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтереси юридичних осіб, інтересів держави.

За нормою статті 4 Цивільного процесуального кодексу України визначено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений Законами України.

Відповідно до частини першої ст. 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до ч.7 ст.319 Цивільного кодексу України діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов'язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, вставленого законом.

Виходячи з предмету спору та суб'єктивного складу сторін, суд вважає, що позивачем ОСОБА_2 не наведено правових підстав для звернення до суду з позовом до ОСОБА_3, як колишнього подружжя, з вимогою визнати його таким, що втратив право користування житловим приміщенням, та зняття його з реєстраційного обліку, оскільки позивач ОСОБА_2 не є власником житлового приміщення, будучи членом сім'ї власника квартири ОСОБА_1, зареєстрована та проживає в АДРЕСА_6 тому зважаючи на презумпцію права власності позивач не має законних підстав для звернення до суду з вимогою визнати фізичну особу такою, що втратив право користування житловим приміщенням, яка на законних підставах та згодою власника житла, отримала право користування житловим приміщенням, оскільки такий спосіб захисту визначений законом виключно для захисту порушених прав власника житла.

Згідно положень частини першої ст.7 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" визначено, що зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або право користування житловим приміщенням, визнання особи безвісного відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть.

Таким чином вирішення питання про зняття з реєстраційного обліку залежить, зокрема від вирішення питання про користування особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (ст.ст.71, 72, 116, 156 ЖК України, ст.405 ЦК України).

Разом з тим, позивачами ОСОБА_1 та ОСОБА_2 пред'явлено окремо позовні вимоги до Державної міграційної служби України в особі Головного управління Державної міграційної служби у місті Києві про зняття з реєстраційного обліку з квартири АДРЕСА_2 відповідача ОСОБА_3, однак позивачами не доведено наявність обставин, які мають слугувати підставою для зняття відповідача з реєстраційного обліку, перелік яких визначний у ст.7 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні", тому в цій частині позовні вимоги не підлягають задоволенню.

З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що позов ОСОБА_1, ОСОБА_2 до ОСОБА_3, Державної міграційної служби України в особі Головного управління Державної міграційної служби у місті Києві про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщення, та зняття з реєстраційного обліку є необґрунтованим та таким, що не підлягає задоволенню в повному обсязі.

Відповідно до ст. 88 Цивільного процесуального кодексу України, суд не вирішує питання розподілу судових витрат по сплаті судового збору, оскільки судом ухвалене рішення про відмови у задоволенні позову в повному обсязі.

Враховуючи наведене та керуючись ст. 156 Житлового кодексу України, ст.ст.15, 319, 386, 391 Цивільного кодексу України, ст.7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» , Постановою Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних від 07.02.2014 за № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», ст.ст.1, 4, 10, 11, 57, 58, 59, 60, 88, 208, 209, 212-215, 218 Цивільного процесуального кодексу України, суд

в и р і ш и в:

Відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1, ОСОБА_2 до ОСОБА_3, Державної міграційної служби України в особі Головного управління Державної міграційної служби у місті Києві про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщення, та зняття з реєстраційного обліку.

На рішення суду може бути подана апеляційна скарга до Апеляційного суду міста Києва, яка подається через Дніпровський районний суд міста Києва, протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

С у д д я