Провадження №2/761/5848/2015
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

22 липня 2015 року Шевченківський районний суд м. Києва у складі:

головуючого - судді Малинникова О.Ф.

при секретарі - Данилевській Є.П.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Києві справу за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства комерційний банк «НАДРА» про стягнення не нарахованої та невиплаченої додаткової заробітної плати (оплати за роботу в вихідні дні), компенсації втрати частини заробітної плати в зв'язку з порушенням строків її виплати та середнього заробітку за час затримки розрахунку, -

в с т а н о в и в :

У травні 2015 року до суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства комерційний банк «НАДРА» про стягнення не нарахованої та невиплаченої додаткової заробітної плати (оплати за роботу в вихідні дні), компенсації втрати частини заробітної плати в зв'язку з порушенням строків її виплати та середнього заробітку за час затримки розрахунку.

Позивач зазначила, що вона до 13.02.2009 р. працювала в ПАТ КБ "Надра" на посаді менеджера проекту Центру ефективності роботи ребрендованих площадок продажу Департаменту змін та інновацій роздрібної мережі Генерального Департаменту дистриб'юції, з якої була звільнена наказом №88-п від 13.02.2009 р. Однак, при звільненні відповідач не провів з нею розрахунок в повному обсязі, не виплатив компенсацію (оплату) за роботу у вихідні дні в грудні 2008 та січні 2009 року, до виконання якої позивач спеціально була залучена відповідно до письмового розпорядження Віце-президента банку № 549 від 25 грудня 2008 року «Про впровадження нового продукту та проведення семінарів для співробітників банку», яким передбачалось впровадження в регіональних підрозділах банку нового продукту «Від тисячі до мільйону» з 27 по 30 грудня 20108 р. та відповідно до письмового розпорядження Віце-президенту ВАТ КБ "Надра" №3 "Про впровадження нового продукту на площадках продажу" від 06.01.2009 р., яким в регіональних підрозділах банку передбачалось впровадження нового продукту "Від тисячі до мільйону один крок" з 12 по 28 січня 2009 р. Відповідно до згаданих розпоряджень позивач виконувала за межами міста Києва роботу у в період з 27 по 30 грудня 2008 р. та з 12 по 28 січня 2009 р., в тому числі у вихідні дні - 27, 28 грудня 2008 р. та 24, 25 січня 2009 року. Однак відповідач не здійснив облік та оплату роботи позивача в такі дні. Ні під час роботи, ні при звільненні, відповідач не компенсував позивачу роботу в зазначені вихідні дні, до виконання якої позивач була спеціально залучена.

Уточнивши розмір стягуваних та надавши їх розрахунок, сум, позивач просила стягнути з відповідача 1 472,72 грн. компенсації за роботу у вихідні дні 27,28 грудня 2008р. та 17,18,24,25 січня 2009 р.; 1 172,28 грн. втрати частини заробітної плати внаслідок порушення строків її виплати за період з березня 2009р. по травень 2015р. включно; 193 774,88 грн. середнього заробітку за час затримки розрахунку з дня звільнення позивача 13.02.2009р. до дня відкликання у відповідача банківської ліцензії 04.06.2015р.

Позивач ОСОБА_1, в зв'язку із реєстрацією шлюбу 05.09.2014 року змінила дошлюбне прізвище "ОСОБА_1" на "ОСОБА_1",

В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_2 позов підтримав, просив задовольнити його в повному обсязі з урахуванням уточненого розрахунку стягуваних сум.

Представник відповідача в судовому засіданні проти задоволення позову заперечувала підтримала свої письмові заперечення та просила відмовити у його задоволенні посилаючись на безпідставність та необґрунтованість позовних вимог. Зокрема, зазначила, що позивачем не було надано доказів виконання розпоряджень № 549 та № 3, вибуття у відрядження та роботи у вихідні дні. Крім цього, оскільки з вимогою про оплату роботи у вихідні дні в грудні 2008 року, січні 2009 року, вона звернулась тільки в 2015 році, взагалі відсутні підстави для такої виплати.

Суд, вислухавши пояснення представника позивача, заперечення представника відповідача, дослідивши матеріали цивільної справи, оцінивши зібрані по справі докази вважає позов таким, що не підлягає задоволенню.

Як вбачається з матеріалів справи позивач ОСОБА_1, в зв'язку із реєстрацією шлюбу 05.09.2014року змінила дошлюбне прізвище "ОСОБА_1" на "ОСОБА_1". В своїй позовній заяві зазначила що вона до 13.02.2009 року працювала в ПАТ КБ "Надра" на посаді менеджера проекту Центру ефективності роботи ребрендованих площадок продажу Департаменту змін та інновацій роздрібної мережі Генерального Департаменту дистриб"юції, з якої була звільнена наказом №88-п від 13.02.2009 року.

Однак, при звільненні відповідач не провів з нею розрахунок в повному обсязі, не виплатив компенсацію (оплату) за роботу у вихідні дні в грудні 2008 та січні 2009 року. Тому вона звернулась до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства Комерційний банк "НАДРА" та просила стягнути з ПАТ «Комерційний банк «Надра»: не нараховану та невиплачену додаткову заробітну плату за роботу у вихідні дні 27,28 грудня 2008р. та 17, 18, 24, 25 січня 2009 р.; компенсацію втрати частини заробітної плати в зв'язку з порушенням строків її виплати з березня 2009 р. по квітень 2015 р. включно від належної позивачеві оплати за роботу в неробочі дні 27, 28 грудня 2008 р. та 17, 18, 24, 25 січня 2009 р.; середній заробіток за час затримки розрахунку, який при поданні позову був визначений за період з 14.02.2015 р. по 03.06.2015 р.

Судом встановлено що позивач письмовим розпорядженням Віце-президента банку № 549 від 25 грудня 2008 року «Про впровадження нового продукту та проведення семінарів для співробітників банку» передбачено впровадження в банку нового продукту «Від тисячі до мільйону» в період з 27 по 30 грудня 2008р. При цьому розпорядженням спеціально передбачено проведення в період з 27 по 30 грудня 2008 року семінарів по даному продукту для співробітників банку Департаментом управління персоналом та Департаментом змін та інновацій роздрібної мережі ПАТ КБ «Надра», до кола яких входив позивач. Пунктом 1.1 Розпорядження зобов'язано начальників регіональних підрозділів банку прийняти співробітників Управління розвитку персоналу та Центру ефективності роботи ребрендових площадок продажу саме в цей період. Пунктом 1.2 Розпорядження спеціально зобов'язано направити співробітників на семінари з 27 по 29 грудня 2008 року згідно зі списками (додатки 2-33). В додатку № 33 до Розпорядження, позивач спеціально зазначається в якості такої, що у період з 27.12.2008 р. по 30.12.2008 р. направляється для проведення семінарів у Полтавському Регіональному Управлінні ПАТ КБ "Надра". Додатком 1 до Розпорядження є "Графік семінарів", який містить колонку з відомостями про "Дату та час проведення" та згідно якого 27.12.2008 р., яке є вихідним днем - суботою, є датою проведення у Полтавському РУ (Група 1, Група 2) заходів передбачених Розпорядженням № 549. (а.с. 17, т. 1).

Також з письмового розпорядження № 3 від 06 січня 2009 року «Про впровадження нового продукту на площадках продажу» встановлюється, що ним передбачено впровадження нового продукту «Від тисячі до мільйону один крок» з 12 по 28 січня 2009 року. Пунктом 1.1 Розпорядження передбачено обов'язок направити співробітників згідно додатку № 1, а п. 2.1 Розпорядження передбачено прийняття співробітників Управління розвитку персоналу та Центру ефективності роботи ребрендованих площадок продажу Додатком № 1 до Розпорядження № 3 передбачено місце проведення семінарів, дата їх проведення, особу, яка їх проводить. В зазначеному додатку позивач вказана в якості особи, яка в період з 12.01.2009 р. по 28.01.2009 р. проводить семінари у Дніпропетровському Регіональному управлінні ВАТ КБ " Надра ". Неробочими днями в цей період були 17, 18, 24, 25 січня 2009 року. (а.с. 21-22, т.1).

Зміст Розпоряджень № 549 від 25.12.2008 р. та № 3 від 06.01.2009 р. вказує на те, що вони мають конкретний характер, оскільки стосуються конкретно визначених заходів, періоду (часу) та кола осіб. Тому розпорядження № 549, № 3 та додатки до них, оцінюються судом як такі, що належним чином підтверджують залучення позивача до роботи в регіональних підрозділах банку у визначений в розпорядженнях період та з метою, яка в них зазначена.

На це вказує також зміст Поточних звітів за операціями по рахункам позивача у ПАТ КБ "Надра" за період з 01.12.2008 р. по 28.02.2009 р., з яких встановлюється, що 26.12.2008 р., тобто після видання розпорядження № 549 та напередодні виконання передбачених ним заходів, відповідач зарахував на картковий рахунок позивача 500 грн. з призначенням "зарахування коштів на відрядження". З цих же Поточних звітів встановлюється, що 06.01.2009 р. та 09.01.2009р., тобто після видання розпорядження № 3 та напередодні виконання передбачених ним заходів, відповідач зарахував на картковий рахунок позивача 748,40 та 6 464 грн. з призначенням "зарахування коштів на відрядження". Також зі змісту Поточних звітів судом достеменно встановлено факт перебування позивача в містах, визначених розпорядженнях № 549 та №3 та у визначених в них період (27-30 грудня 2008 р., 12-28 січня 2009 р.), оскільки 29,30 грудня 2008 р. позивач знімала грошові кошти зі свого рахунку в м. Полтаві, а 19 січня 2009 р. - у м. Дніпропетровську (а.с. 27-33, т.1).

Згідно п.1.3.1, п.4.1., 4.3." Правил оформлення службових відряджень та обліку витрат на відрядження в системі ВАТ КБ " Надра ", працівники Банку можуть направлятись у службові відрядження з наступною метою:

а) для вирішення виробничих питань: перевірка роботи структурних підрозділів Банку; поїздка по виробничих питаннях; участь у нарадах, конференціях, отримання та надання інформаційно-консультативних послуг;

б) з метою навчання у виробничих потребах;

в) з інших питань, пов'язаних із діяльністю Банку.

Відрядженому працівникові перед виїздом у відрядження надається грошовий аванс у межах суми на оплату проїзду, наймання жилого приміщення добові. Аванс у готівковій або безготівковій формі (при використанні особистої пластикової картки) формі або витратний ліміт (при використанні корпоративної пластикової картки) виплачується або встановлюється, щонайменше, за один день до початку відрядження (а.с. 46-59, т.1).

Суд приходить до висновку, що зарахування відповідачем позивачу грошових коштів на відрядження відповідає змісту Розпоряджень № 549 та №3 та перебуває з ними в безпосередньому зв"язку. Та обставина, що напередодні заходів, передбачених цими розпорядженнями, відповідач спеціально перераховував на рахунок позивача грошові кошти на відрядження, вказує на те, що позивач направлявся та перебував у відрядженні згідно Розпорядженнями № 549 та № 3 та на їх підставі, а також виконував передбачені розпорядженнями заходи в період, які в них були визначені. З урахуванням змісту та вимог Правил оформлення службових відряджень, перахування відповідачем позивачу коштів на відрядження без направлення позивача в таке відрядження та без оформлення відповідачем необхідних для цього документів, було неможливе. З цих підстав суд приходить до висновку, що позивач приймала участь у проведенні семінарів у Дніпропетровському Регіональному управлінні ВАТ КБ "Надра" згідно розпоряджень № 549 та №3 в період з 27 по 30 грудня 2008 р. та з 12 по 28 січня 2009 року, що підтверджується змістом розпоряджень та додатків до них. Позивач спеціально вказаний серед прізвищ співробітників банку, які залучаються до виконання робіт, в т.ч. за межами міста Києва в період, вказаний в розпорядженнях (а.с. 17, 21-22, т.1).

Викладені обставини суд оцінює як такі, що доводять факт перебування позивача в містах, які були визначені в розпорядженнях № 549 та №3 та в період, який в них був визначений, а також з метою, яка була розпорядженнями встановлена. При цьому суд виходить з того, що з боку відповідача надано доказів того, що в період, визначений в розпорядженнях, позивач перебувала в м. Полтава з іншою метою або з інших підстав, ніж визначені згаданими розпорядженнями. Так само відповідачем не надано доказів того, що кошти на відрядження були відповідачем перераховані позивачу з іншою метою, ніж визначено в розпорядженнях.

Суд приходить до висновку, що зміст Розпоряджень № 549 та №3, додатків до них, Поточних звітів за операціями по картковому рахунку, Правил оформлення службових відряджень та обліку витрат на відрядження в системі ВАТ КБ «Надра», доводять те, що позивач направлявся для проведення семінарів, які проводились в період з 27 по 30 грудня 2008р. та з 12 по 28 січня 2009р. в м. Дніпропетровськ, в тому числі у вихідні дні, а також те, що позивач була спеціально залучена до виконання таких робіт в період, визначений в розпорядженні. В тому числі у вказані позивачем 27, 28 грудня 2008 р. та 24, 25 січня 2009 року, які були для позивача неробочими днями. Доказів, які б спростовували обставини щодо направлення позивача у відрядження, відповідно до Розпоряджень № 549 та №3, з боку відповідача суду надано не було та не встановлено судом під час розгляду справи. Враховуючи обставини справи, а також зміст Розпоряджень № 549 та №3, суд приходить до висновку, що з боку відповідача мало місце залучення позивача до виконання робіт у вихідні дні та виконання позивачем таких робіт у Львівському регіональному управлінні відповідача. За відсутності інших доказів з урахуванням змісту розпоряджень № 549 та № 3, доводи позивача про те, що вона працювала у неробочі дні, суд вважає доведеними.

Згідно ч.3 ст.61 ЦПК України, обставини, встановлені судовим рішенням в у цивільній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Як встановлюється з наданих позивачем рішеннями судів в інших цивільних справах за позовами працівників до ПАТ КБ "Надра", відносно ПАТ КБ "Надра" встановлено обставини, які вказують на залучення відповідачем працівників банку до виконання робіт у вихідні дні в січні 2009 р. на підставі Розпоряджень № 549 та № 3. Так, рішенням Шевченківського районного суду м.Києва від 13.03.2014р. по справі за позовом ОСОБА_5 до ПАТ КБ "Надра", рішенням Шевченківського районного суду м.Києва від 01.09.2014 р. по справі за позовом ОСОБА_4 до ПАТ КБ "Надра", рішенням Шевченківського районного суду м.Києва від 27.11.2012р. по справі за позовом ОСОБА_6 до ПАТ КБ "Надра", рішенням Шевченківського районного від 23.05.2012р. по справі за позовом ОСОБА_7 до ПАТ КБ "Надра, рішенням Шевченківського районного суду м.Києва від 18.04.2013р. по справі за позовом ОСОБА_8 до ПАТ КБ "Надра", а також рішенням Шевченківського районного суду м.Києва від 30.09.2013р. по справі позовом ОСОБА_9 до ПАТ КБ "Надра", встановлено, що Розпорядження № 549 та № 3 є документами, які вказують на залучення банком працівників до роботи у вихідні дні в період з 27 по 30 грудня 2008р. та з 12 по 28 січня 2009р., а також направлення відповідачем працівників у відрядження на підставі вказаного розпорядження з метою його виконання. Також зазначеними рішеннями встановлено, що відповідач не здійснював обліки робіт, які виконувались на підставі Розпоряджень № 549 та №3 (а.с. 17, 21-22, т.1). Вказані рішення набрали законної сили. Аналогічні обставини відносно відповідача також встановлено рішеннями судів по справам за позовами до ПАТ КБ "Надра" ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_3, ОСОБА_12 (а.с. 64-70, 77-83, 90-97, т.1), які також набрали законної сили.

Відповідно до ч.2 ст.30 Закону України " Про оплату праці ", власник або уповноважений ним орган зобов'язаний забезпечити достовірний облік виконуваної працівником роботи і бухгалтерський облік витрат на оплату праці у встановленому порядку. Всупереч вимогам ч.2 ст. 30 Закону України " Про оплату праці ", відповідач не виконав обов'язку по забезпеченню достовірного обліку виконуваної працівником роботи.

Згідно умов Колективного договору ВАТ КБ "Надра" від 31.07.2007р., для працівників Банку встановлено п'ятиденний робочий тиждень з двома вихідними. Пунктом 4.7. Колективного договору передбачено, що адміністрація зобов'язується здійснювати оплату праці працівників за роботу у святкові та неробочі дні у подвійному розмір, що зазначається у наказі або за бажанням працівника, що працював у вихідний чи неробочий день, йому може бути наданий інший день відпочинку у визначений ним день. В пункті 5.1.2. Колективного договору визначено, що при відрядженні працівників: якщо датою відрядження є вихідний день, то після повернення з відрядження надається інший день відпочинку; якщо працівник спеціально відряджається для роботи у вихідні або святкові й неробочі дні, то йому виплачується компенсація за роботу в ці дні в розмірі, визначеному чинним законодавством України. При виконанні трудових обов'язків у вихідний день: таким працівникам за згодою Сторін надається інший день відпочинку або грошова компенсація у подвійному розмірі, про що обов'язково зазначається в наказі ( п.5.1.10. Колективного договору ) (а.с. 34-45, т.1).

З боку відповідача суду не надано доказів і судом не встановлено, що відповідач здійснив облік виконання позивачем робіт у вихідні дні та їх оплату під час роботи позивача у ПАТ КБ «Надра». Передбачених Колективним договором (п.4.7., п.5.1.10.) наказів про грошову компенсацію позивачу роботи у вихідні дні або наказів про надання позивачу інших днів відпочинку за роботу у вихідні дні в грудні 2008 р. січні 2009 р. відповідач також не надав. З наказу №88 від 13.02.2009 р., яким позивача було звільнено з роботи, встановлюється, що при звільненні позивачу не було виплачено оплату праці за роботу у вихідні дні в грудні 2008 р. та січні 2009 р., до виконання якої її було залучено під час роботи але виконання якої відповідачем не було обліковано та оплачено всупереч вимогам ст. 30 Закону України "Про оплату праці". (а.с. 12-16, т.1). Доказів здійснення такої виплати позивачу впродовж 2009-2015 років відповідачем також не надано. Таким чином, судом встановлено, що плата за роботу у вихідні дні позивачу не була відповідачем нарахована та виплачена, чим порушено право позивача на оплату праці, яке не поновлене до цього часу. Тому з урахуванням встановлених судом обставин справи, на підставі наявних у справі доказів, суд приходить до висновку про задоволення вимог позивача про стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки виплаті оплати праці за роботу в вихідні дні. Такі вимоги визнаються судом обґрунтованими.

Посилання відповідача на табелі виходу на роботу працівників ВАТ КБ «Надра» за грудень 2008 та січень 2009 року, суд не вважає такими, що спростовують твердження позивача про роботу у вихідні у вказаний період. Вказані табелі не можуть бути доказом невиконання позивачем робіт у вихідний день. Навпаки, в даному випадку такі табелі є лише доказом, що відповідач не виконував свій обов'язок та вимоги ст.30 Закону України "Про оплату праці" щодо обліку виконуваних позивачем робіт та здійснення оплату таких робіт.

Відповідно до ч. 1 ст. 1 ЗУ "Про оплату праці" заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу. Відповідно до ч.2 ст.2 ЗУ "Про оплату праці", додаткова заробітна плата це - винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці. Вона включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов'язані з виконанням виробничих завдань і функцій.

Відповідно до ст. 72 КЗпП України робота у вихідний день може компенсуватися, за згодою сторін, наданням іншого дня відпочинку або у грошовій формі у подвійному розмірі. Оплата за роботу у вихідний день обчислюється за правилами статті 107 цього Кодексу, згідно якої робота у святковий і неробочий день (ч. 4 ст. 73) оплачується у подвійному розмірі. На бажання працівника, який працював у святковий і неробочий день, йому може бути наданий інший день відпочинку.

Оплата за роботу у неробочі дні входить до структури заробітної плати, а саме до додаткової заробітної плати. Вказані суми є видом додаткового заробітку, підтверджується рішенням Конституційного Суду від 15.10.2013р. № 8-рп/2013 у справі № 1-13/2013 за конституційним зверненням громадянки ОСОБА_13 щодо офіційного тлумачення положень ч.2. ст.233 КЗпП України, статей 1,12 Закону України "Про оплату праці", в якому Конституційний Суд України дійшов до висновку, що під заробітною платою, що належить працівникові, або за визначенням, використаним у ч.2. ст.233 Кодексу, належною працівнику заробітною платою необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем, незалежно від того, чи було здійснене нарахування таких виплат.

Згідно перевірених судом розрахунків позивача суд приходить до висновку про необхідність стягнення з відповідача на користь позивача компенсацію за роботу у вихідні дні - 27, 28 грудня 2009р. та 17, 18, 24, 25 січня 2009 року у подвійному розмірі - 1 472,72 грн., де 2 х 736,36 грн. оплата праці за роботу за 6 вихідних днів, які помножено на 122,72 грн. - середньоденного заробітку Вказані розрахунки проведено у відповідності до вимог Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 100 від 08.02.95 р. із розрахунку розміру заробітної плати позивача за повних два місяці перед звільненням (грудень 2008, січень 2009 р.) та кількості відпрацьованих в ці місяці робочих днів, із вираховуванням середньоденної заробітної плати в розмірі - 122,72 грн.

Згідно вимог ч.ч.1,7 ст. 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

У відповідності, до ч. 2 ст. 233 КЗпП України у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Відповідно до ч. 1 ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу. У разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей.

Згідно з ч. 1 ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 117 КЗпП України передбачено, що у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Пленум Верховного Суду України в п. 20 своєї постанови № 13 від 24.12.1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» роз'яснив - установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він в цей день не був на роботі, - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь час затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому його вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності.

Суд приходить до висновку, що невиплата відповідачем позивачу оплати праці за роботу у вихідні дні здійснена з вини відповідача, який не виконав імперативних вимог ст.30 Закону України «Про оплату праці», щодо забезпечення роботодавцем достовірного обліку виконуваної працівником роботи. Таке порушення з боку відповідача потягнуло за собою порушення права позивача на оплату праці. Враховуючи, що на день звільнення позивача останньому не було виплачено компенсацію за роботу у вихідні дні, суд приходить до висновку про задоволення вимог позивача про стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки такої виплати. Суд вважає за можливе стягнути з відповідача середній заробіток за час затримки у розрахунку за період з дня звільнення позивача 13.02.2009 р. по 04.06.2015 р., оскільки відповідно постанови Правління НБУ від 04.06.2015 р. № 356 "Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію ПАТ "КБ "Надра" виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення від 05.06.2015 р. №113 «Про початок процедури ліквідації ПАТ "КБ "НАДРА" та призначення уповноваженої особи Фонду на ліквідацію банку», в зв'язку з чим розпочато процедуру ліквідації ПАТ "КБ "НАДРА".

Згідно п.4 ч.2 ст.46 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», з дня призначення уповноваженої особи Фонду припиняється нарахування відсотків, неустойки (штрафу, пені) та застосування інших санкцій за всіма видами заборгованості банку, а також не застосовується індекс інфляції за весь час прострочення виконання грошових зобов'язань банку.

Суму середнього заробітку за період з 13.02.2009 р. по 04.06.2015 р. суд визначає в розмірі 193 774,88 грн. виходячи з того, що середньоденний заробіток позивача дорівнює 122,72 грн., а кількість робочих днів за вказаний період - 1 579 днів (2009 - 221; 2010 - 251;2011 - 250; 2012 - 251; 2013 - 251; 2014 - 251; 2015 (з 01.01.2015 по 04.06.2015) - 104), 1579 х 122,72 = 193 774,88 грн.

Суд не погоджується з доводами відповідача про те, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з тих підстав, що постановою Правління НБУ від 05.02.2015р. ПАТ КБ «Надра» було віднесено до категорії неплатоспроможних та розпочато з 06.02.2015р. процедуру виведення банку з ринку шляхом запровадження в ньому тимчасової адміністрації, яка тривала в ПАТ КБ «Надра» 06.02.2015р. по 05.06.2015р., а тому діяли обмеження, встановлені ч.5 ст.36 Законом України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб", які унеможливлювали стягнення з відповідача грошових коштів в цей період.

Грошові кошти, стягнення яких вимагає позивач, пов'язані з оплатою праці, належать до заробітної плати, витікають з трудових відносин, а тому, відповідно п.3 ч.6 ст.36 того ж Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб", обмеження, встановлене пунктом 1 частини п'ятої цієї статті, не поширюється на зобов'язання банку щодо виплати заробітної плати, авторської винагороди, відшкодування шкоди, заподіяної життю та здоров'ю працівників банку.

Оплата за роботу у неробочі дні (ст.107 КЗпПУ), сума компенсації втрати частини заробітної плати внаслідок порушення строків її виплати (ст.95 КЗпП України), середній заробіток за час затримки розрахунку (ст.117 КЗпП України), входять до структури заробітної плати.

Відповідно ст.2 Закону України «Про оплату праці» до структури заробітної плати входять основна заробітна плата, додаткова заробітна плата, інші заохочувальні та компенсаційні виплати, до яких належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства, або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми.

Конституційний Суд України від 15.10.2013 р. № 8-рп/2013 у справі № 1-13/2013 за конституційним зверненням громадянки ОСОБА_10 щодо офіційного тлумачення положень частини другої статті 233 Кодексу законів про працю України, статей 1, 12 Закону України "Про оплату праці" вказав на те, що під заробітною платою, що належить працівникові, або за визначенням, використаним у частині другій ст.233 Кодексу, належною працівнику заробітною платою необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем, незалежно від того, чи було здійснене нарахування таких виплат".

Оплата за роботу у неробочі дні, сума компенсації втрати частини заробітної плати внаслідок порушення строків її виплати, середній заробіток за час затримки розрахунку, належать до виплат, на отримання яких позивач має право згідно до умов трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством - ст.ст. 105, 107, 117 КЗпП України.

Виплати, стягнення яких вимагає позивач та виплата яких передбачена ст.ст.95,107,117 КЗпП України, не належить до виплат, передбачених п.1,2,3 ч.5 ст.36 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб". Тобто до таких виплат, як неустойки ( штрафів, пені), інші фінансові санкції за невиконання чи неналежне виконання зобов'язань перед кредиторами, а також до виплат, до яких не застосовується індекс інфляції за весь час прострочення виконання грошових зобов'язань.

Передбачений ст.117 КЗпП України середній заробіток входить до структури заробітної плати, оскільки ст.117 КЗпП України структурно віднесена до розділу VII «Оплата праці» вказаного Кодексу. За змістом стст.116,117 КЗпП України, за своєю сутністю середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні не належить до неустойки та не є санкцією за невиконання грошового зобов'язання. Це компенсаційна виплата за порушення права на оплату праці, яка нараховується розмірі середнього заробітку. Саме до цього зводиться правовий висновок Верховного Суду України в Постанові від 03.10.2012р. у справі № 6-109цс12.

Виплати, стягнення яких вимагає позивач передбачені нормами трудового, а не цивільного законодавства, оскільки виникають з трудових, а не цивільно-правових правовідносин. Грошові кошти, стягнення яких вимагає позивач, не належать до сум інфляційних збитків, передбачених нормами цивільного законодавства, а також до виплат, пов'язаних з виконанням грошових зобов'язань, про якій йдеться в п.3 ч.5 ст. 36 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».

Обмеження, передбачені п.1, 2, 3 ч.5 ст.36 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» стосуються цивільно-правових відносин та зобов'язань, які в першу чергу виникають у сфері банківських вкладів, як це слідує зі ст.1 згаданого Закону. Правовідносини у сфері банківських вкладів регулюються нормами ст.ст. 1058-1065 ЦК України та не стосуються трудових відносин. В той же час, спір між сторонами виник у сфері трудових відносин, оплати праці, а не з приводу банківських вкладів.

При цьому суд враховує правовий висновок Верховний Суд України в Постанові від 21.05.2014 р. у справі у справі № 6-43цс14, згідно якої цивільна відповідальність боржника за прострочення виконання грошового зобов'язання не застосовується до трудових відносин, які виникли у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні працівника з роботи та несвоєчасною виплатою заробітної плати, оскільки такі відносини врегульовані нормами трудового права.

Оскільки між сторонами спір виник з приводу порушення законодавства про оплату праці з підстав, передбачених ст. ст. 116, 117 КЗпП України, суд приходить до висновку, що дія обмежень, передбачених п.3 ч.5 ст.36 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб", не поширюється на спірні правовідносини та на вимоги про виплату оплати праці за роботу в вихідні дні, компенсації втрати частини заробітної плати внаслідок порушення строків її виплати та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Посилання відповідача на п.2 ч.5 ст.36 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб", суд вважає необгрунтованим, оскільки вказаний Закон не зупиняє дію решти нормативно-правових актів, зокрема, нормативно-правових актів, що регулюють трудові відносини. А тому його норми не можуть бути мотивом для відмови в позові. Вони можуть бути лише правовою підставою, що унеможливлює вжиття органами та посадовими особами, які здійснюють примусове виконання рішень, заходів, спрямованих на примусове стягнення - виконання рішення суду стосовно окремої категорії боржників, які підпадають під дію його положень. Саме до такого розуміння законодавчих норм, пов'язаних із застосуванням мораторію або інших обмежень, пов"язаних зі стягненням, дійшов Верховний Суду України в Постанові від 28.05.2015р. у справі № 6-57цс15. Введення у ПАТ КБ "Надра" тимчасової адміністрації та неможливість, в зв'язку з цим, здійснення примусового стягнення з банку, стосується стадії виконання рішення суду, однак не обмежує суд в можливості вирішувати трудовий спір, застосовувати норми права, які регулюють трудові правовідносини, приймати по справі рішення, яке підлягатиме виконанню після усунення обставини, що зумовлюють неможливість примусового виконання рішення суду, яким вирішено спір.

Суд також враховує, що згідно статті 5 частини ІІ "Конвенції № 174 Міжнародної організації праці 1992 року про захист вимог працівників у випадку неплатоспроможності роботодавця", яка була ратифікована Україною 19.10.2005р. у випадку неплатоспроможності роботодавця вимоги працівника, які випливають із трудових відносин захищаються за допомогою привілею так, що їх задовольняють за рахунок активів неплатоспроможного роботодавця до того, як непривілейованим кредиторам може бути виплачена їхня частина.

Відповідно до ч. 6 ст. 95 КЗпП України визначено, що заробітна плата підлягає індексації у встановленому законодавством порядку.

Відповідно до статті 33 Закону України " Про оплату праці ", у період між переглядом розміру мінімальної заробітної плати індивідуальна заробітна плата підлягає індексації згідно з чинним законодавством. Індексація грошових доходів населення - встановлений законами та іншими нормативно-правовими актами України механізм підвищення грошових доходів населення, що дає можливість частково або повністю відшкодовувати подорожчання споживчих товарів і послуг (ст. 1 Закону України " Про індексацію грошових доходів населення "). Об'єктом індексації грошових доходів населення є оплата праці (грошове забезпечення) як грошовий дохід громадян, одержаний ними в гривнях на території України і який не має разового характеру (ч.1 ст.2 ст.2 Закону України " Про індексацію грошових доходів населення ", п.2 Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 року №1078. При цьому, ст. 34 Закону України «Про оплату праці» передбачено, що компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у зв'язку із порушенням строків її виплати провадиться відповідно до індексу зростання цін на споживчі товари і тарифів на послуги у порядку, встановленому чинним законодавством.

Структуру заробітної плати визначено у ст. 2 Закону України " Про оплату праці ", якою передбачено існування основної заробітної плати, додаткової заробітної плати та інших заохочувальних та компенсаційних виплат.

Листом Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ №708/0/4-13 від 07.05.2013 роз'яснено, що індексація є складовою частиною заробітної плати, є додатковою заробітною платою і, у разі порушення законодавства про оплату праці в частині її виплати, працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому індексації заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Оскільки судом встановлено порушення з боку відповідача прав позивача на отримання оплати праці за роботу у вихідні дні, суд перевіривши наданий представником позивача розрахунок (а.с. 8-11, т. 11-4, т. 2), приходить до висновку про стягнення з відповідача на користь позивача грошової компенсації за роботу вихідні дні в грудні 2008 - січні 2009 років з урахуванням втрати частини заробітної плати внаслідок порушення строків її виплати за період з березня 2009р. по травень 2015р. Суму втрати частини заробітку (індекс інфляції) суд визначає в розмірі 1 172,28 грн. (1 472,72 грн. х 79,6% - сукупний індекс інфляції). Задовольняючи вимоги позивача в цій частині, суд також враховує правовий висновок Верховного Суду України в Постанові від 21.05.2014 р. по справі №6-43цс14, згідно якого несвоєчасно виплачена працівнику сума заробітної плати за роботу у вихідні дні підлягає індексації.

Згідно абз.3 п.3 Розділу ІІІ Порядку обчислення заробітної плати, затвердженому Постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995, № 100, усі виплати включаються в розрахунок середньої заробітної плати у тому розмірі, в якому вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки.

Як встановлюється зі змісту Поточних звітів за операціями по рахунку з кредитної картки по належному позивачу рахунку в ПАТ КБ "Надра", заробітна плата та інші виплати позивачу з боку відповідача здійснювались на рахунки позивача, вказані в Поточних звітах . З наданих позивачем та перевірених судом розрахунків стягуваних сум, встановлюється, що їх обчислення здійснене шляхом включення в розрахунок сум в тому розмірі, в якому вони були виплачені, а не в тому розмірі, в якому вони були нараховані. Зокрема, в грудні 2008р. в якості заробітної плати позивачу було виплачено - 2 368,92 грн. (520 + 1 134 + 714,92), а в січні 2009р. - 2 908,34 грн. (1 454,17 + 1 454,17).

Таким чином, обчислення стягуваних з відповідача сум ( оплати праці за роботу в вихідні дні, компенсації втрати частини заробітної плати внаслідок порушення строків її виплати, середнього заробітку за час затримки розрахунку) здійснено судом з використанням сум, з яких вже було утримано податки. З цих підстав суд не зазначає в рішення про стягнення з відповідача грошових сум без утримання податків та зборів. Суд також враховує, що з боку відповідача розмір стягуваних сум та правильність їх розрахунку, не оспорювалось.

За змістом ст.10 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. В обґрунтування своїх позовних вимог Позивач надав суду належні та допустимі докази, довів суду їх переконливість, а також довів обставини, на які посилався як на підставу своїх вимог. Відповідач доводів позивача не спростував та не довів суду переконливості своїх заперечень на позов.

За правилами ч.1 ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Згідно положень ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Встановивши обставини справи та відповідні їм правовідносини на підставі наявних у справі доказів, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також належність, допустимість, достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд прийшов до висновку, що вимоги позивача до ПАТ КБ «Надра» про стягнення не нарахованої та не виплаченої додаткової заробітної плати - оплати праці за роботу в вихідні дні, компенсації втрати частини заробітної плати в зв'язку з порушенням строків її виплати та середнього заробітку за час затримки розрахунку (по день відкликання банківської ліцензії та прийняття рішення про ліквідацію банку), підлягає задоволенню. Вимоги позивача обґрунтовані та відповідають вимогам законодавства.

В порядку, визначеному ст. 88 ЦПК України, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь держави судовий збір в сумі - 1 964,19 грн.

Враховуючи наведене, на підставі ст.ст. 43, 55 Конституції України, ст.ст. 67, 72, 107, 116, 117, 233 КЗпП України та керуючись ст.ст. 3, 4, 10, 11, 56-61, 64, 88, 179, 208, 209, 212-215, 218, 223, 294, 296 ЦПК України, суд -

В И Р І Ш И В:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства комерційний банк «НАДРА» про стягнення не нарахованої та невиплаченої додаткової заробітної плати (оплати за роботу в вихідні дні), компенсації втрати частини заробітної плати в зв'язку з порушенням строків її виплати та середнього заробітку за час затримки розрахунку - задовольнити.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства Комерційний банк "НАДРА" (код за ЄДР 20025456) на користь ОСОБА_1 (індивідуальний податковий номер НОМЕР_1), компенсацію (оплату праці) за роботу в неробочі дні 27.12.2008 року (субота), 28.12.2008 року (неділя) та 17.01.2009 року (субота), 18.01.2009 року (неділя), 24.01.2009 року (субота), 25.01.2009 року (неділя) в сумі 1 472 (одна тисяча чотириста сімдесят дві) грн., 72 коп.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства Комерційний банк "НАДРА" (код за ЄДР 20025456) на користь ОСОБА_1 (індивідуальний податковий номер НОМЕР_1), компенсацію втрати частини заробітної плати в зв'язку з несвоєчасною її виплатою за період з березня 2009 року по травень 2015 року включно від належної позивачеві оплати за роботу в неробочі дні 27.12.2008 року (субота), 28.12.2008 року (неділя) та 17.01.2009 року (субота), 18.01.2009 року (неділя), 24.01.2009 року (субота), 25.01.2009 року (неділя) - в сумі 1 172 (одна тисяча то сімдесят дві) грн., 28 коп.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства Комерційний банк "НАДРА" (код за ЄДР 20025456) на користь ОСОБА_1, (індивідуальний податковий номер НОМЕР_1), середній заробіток за час затримки розрахунку за період з 13.02.2009 року по 04.06.2015 р., який становить 193 774 (сто дев'яносто три тисячі сімсот сімдесят чотири) грн., 88 коп.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення до Апеляційному суду міста Києва через Шевченківський районний суд м. Києва, який ухвалив оскаржуване рішення.

Суддя: Малинников О.Ф.