Справа №493/1988/13-ц
Провадження № 2/493/839/13
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17.09.2015 року

Балтський районний суд Одеської області у складі:

головуючого судді БОДАШКО Л.І.,

при секретарі ТИХОНОВІЙ Н.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Балті Одеської області цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про визнання дійсним договору купівлі-продажу і визнання права власності на житловий будинок з господарськими будівлями,

в с т а н о в и в :

Позивач в позовній заяві стверджує, що в м. Балта Одеської області по вул. Сенянській № 14, на земельній ділянці розміром 927 кв. м розташований житловий будинок з господарськими будівлями, 4/6 якого раніше належали ОСОБА_4 на підставі свідоцтв про право власності на частину в загальному майні подружжя від 17.03.1964 року, виданого Балтською держнотконторою, реєстр №2101 і по 1/6 частині ОСОБА_2 і ОСОБА_3 на підставі свідоцтва про право на спадщину від 17.03.1964 року, виданого Балтською держнотконторою, реєстр № 75. 30.10.20011 року ОСОБА_4 померла і спадщину на її частину будинку прийняли її сини в рівних частках ОСОБА_2 і ОСОБА_3, які у встановлений законом строк звернулися до нотаріуса з заявами про прийняття спадщини і розпорядилися своєю власністю на свій розсуд, продали цей будинок їй 16.07.2013 року за 32120 грн. Вони склали договір купівлі-продажу вищевказаного житлового будинку, підписали його, а також відповідачі передали їй будинок, про що вони склали акт прийому-передачі від 16.07.2013 року і ОСОБА_2, ОСОБА_3 написали їй розписку про те, що отримали від неї гроші за будинок і зобовязуються зявитися до нотаріуса для посвідчення договору. Вона неодноразово зверталися до нотаріуса про посвідчення цього договору, нотаріус відмовляла, оскільки земельна ділянка не має кадастрового номеру і відсутнє свідоцтво про право на спадщину, Відповідачі відмовилися зявитися до нотаріуса і отримати свідоцтво про право на спадщину і не зявилися в земельний відділ для отримання свідоцтва про право на земельну ділянку, посилаючись на те, що послуги нотаріуса коштують дуже багато грошей, а у них їх вже не має, хоча в договорі, укладеному між нею і відповідачами, витрати на посвідчення договору вони взяли на себе в рівних частках.

В судове засідання позивач не зявилася, однак направила суду клопотання про розгляд справи без неї, а також в заяві просила задовольнити позов і дала свою згоду на розгляд справи без відповідачів, якщо ті не зявляться в судове засідання.

Відповідачі в судове засідання не зявилися і направили суду клопотання про розгляд справи без них, при цьому підтвердили факт продажу будинку позивачу, однак також повідомили, що наміру оформити угоду належним чином не мають у звязку з відсутністю коштів.

Представник третьої особи теж в судове засідання не зявився і направив суду клопотання про розгляд справи без нього, при цьому не заперечують проти визнання за позивачем права власності на вищевказаний житловий будинок.

Розглянувши подані сторонами докази, зясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд вважає за можливе задовольнити вимоги позивача у повному обсязі у звязку з наступним.

Вищевказаний житловий будинок з господарськими будівлями № 14 розташований на земельній ділянці розміром 927 кв. м по вул. Сенянській в м. Балта Одеської області, належав на праві приватної власності відповідачам в рівних частках, тобто по 1/6 частині, а також їх матері ОСОБА_4 у розмірі 4/6 частин будинку, що підтверджується свідоцтвом про право власності на частину в загальному майні подружжя від 17.03.1964 року, виданого Балтською держнотконторою, реєстр № 2101 і свідоцтва про право на спадщину від 17.03.1964 року, виданого Балтською держнотконторою, реєстр № 75.

Відповідачі фактично прийняли спадщину після смерті їх матері як спадкоємці за законом першої черги, оскільки є рідними дітьми спадкодавця і звернулися своєчасно до нотаріуса з заявою про прийняття спадщини після смерті матері, що підтверджується свідоцтвами про їх народження, де в графі «мати» вказана ОСОБА_4, довідкою нотаріальної контори про те, що після смерті ОСОБА_4 відкрита була спадкова справа за заявами відповідачів, а також свідоцтвом про смерть ОСОБА_4, з якого встановлено, що вона померла 30.10.2011 року.

Крім того, судом встановлено, що сторони уклали між собою договір купівлі-продажу вищевказаного житлового будинку від 16.07.2013 року, згідно якого відповідачі продали, а позивач купила цей будинок за 32тис.120 грн. і по акту прийому-передачі від 16.07.2013 року передали, а позивач прийняла будинок, документи і ключі.

Відповідно до розписки, написаної 16.07.2013 року ОСОБА_2 і ОСОБА_3, вони отримали від ОСОБА_1 вищевказану суму грошей і взяли зобовязання оформити угоду належним чином.

Згідно рекомендацій викладених у п.13 Постанови пленуму Верховного суду України від 6 листопада 2009 року N 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», вирішуючи спір про визнання правочину, який підлягає нотаріальному посвідченню, дійсним, судам необхідно враховувати, що норма частини другої статті 220 ЦК не застосовується щодо правочинів, які підлягають і нотаріальному посвідченню, і державній реєстрації, оскільки момент вчинення таких правочинів відповідно до статей 210 та 640 ЦК пов'язується з державною реєстрацією, тому вони не є укладеними і не створюють прав та обов'язків для сторін. При розгляді таких справ суди повинні з'ясувати, чи підлягає правочин обов'язковому нотаріальному посвідченню, чому він не був нотаріально посвідчений, чи дійсно сторона ухилилася від його посвідчення та чи втрачена така можливість, а також чи немає інших підстав нікчемності правочину.

Судом зясовано, що відповідно до ст. 657 ЦК України (із змінами, внесеними згідно із Законами № 1878-VI(1878-17) від 11.02.2010, № 2756- VI(2756-17) від 02.12.2010) договір купівлі-продажу житлового будинку або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, а відповідно до ст. 640 ЦК України, договір, що підлягає нотаріальному посвідченню, є укладеним з дня такого посвідчення.

В судовому засіданні встановлено, що відповідачі ухилилися від нотаріального посвідчення договору, про що повідомили в клопотанні про розгляд справи без їх присутності, де вказали, що наміру зявитися до нотаріуса для посвідчення договору у них не має, оскільки послуги нотаріуса коштують багато грошей, тому втрачена можливість посвідчення вищевказаного договору у нотаріуса, а також встановлено, що інших підстав нікчемності правочину в даному випадку не має.

За таких обставин суд вважає за можливе застосувати до спірних правовідносин між ОСОБА_2, ОСОБА_3 і ОСОБА_1 ч.2 ст.220 ЦК України, оскільки сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами і відбулося повне виконання договору, але відповідачі ухилилися від його нотаріального посвідчення, тому суд може визнати дійсним договір купівлі-продажу, укладений 16.07.2013 року між ОСОБА_2, ОСОБА_3 і ОСОБА_1, при цьому наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається.

Що ж стосується визнання права власності на нерухоме майно, то як встановлено ч.3 ст.334 ЦК України, право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним.

Статтею 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності.

Згідно ч.1 ст.120 ЗК України, у разі набуття права власності на житловий будинок, будівлю, або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці обєкти. До особи, яка набула право власності на житловий будинок, будівлю, або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення.

Відповідно до ч.2 ст.377 ЦК України розмір та кадастровий номер земельної ділянки, право на яку переходить у звязку з переходом права власності на житловий будинок, будівлю або споруду, є істотними умовами договору, який передає набуття права власності на ці обєкти(крім багатоквартирних будинків).

Таким чином, зазначені норми законів, приводять суд до висновку про те, що земельна ділянка, на якій розташований вищевказаний житловий будинок, повинна перебувати у власності відчужувача цього будинку і лише в цьому випадку власник земельної ділянки зобовязаний отримувати її кадастровий номер, тобто позивач повинна була бути власником земельної ділянки, на якій розміщений будинок. Позивач власником земельної ділянки, на якій розташований житловий будинок, не є, а тому, на думку суду, не повинна вживати заходів до отримання кадастрового номеру, що її право користування на земельну ділянку переходить разом із правом власності на житловий будинок.

На підставі викладеного, керуючись ст. 41 Конституції України, ст. ст. 220,334, 377, 640,657 ЦК України, ст. 120 ЗК України, ст.ст.10,11,214,215,223 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В :

Визнати дійсним договір купівлі-продажу житлового будинку з господарськими будівлями, розташованого в м. Балта Одеської області по вул. Сенянській № 14, на земельній ділянці розміром 927 кв. м, укладений 16 липня 2013 року між ОСОБА_2, ОСОБА_3 і ОСОБА_1.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на житловий будинок, позначений на схематичному плані під літ. А з господарськими будівлями, а саме: сіни літ. а, ганок літ. а1, ганок літ. а2, сарай літ. Б, погріб літ. В, вбиральня літ. Г, розташованого на земельній ділянці розміром 927 кв. м, по вул. Сенянській № 14 в м. Балта Одеської області.

Рішення може бути оскаржене до Одеського апеляційного суду через Балтський районний суд в 10-денний строк з дня отримання сторонами рішення суду.

С У Д Д Я