233 № 233/5840/14-ц
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 березня 2015 року м. Костянтинівка

Костянтинівський міськрайонний суду Донецької області у складі головуючого судді Леміщенко О.О., при секретарях Кліменко І.В., Войтюк О.О., за участю представника позивача Булгакова О.В., представника відповідача ОСОБА_2, розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом Костянтинівської міжрайонної прокуратури Донецької області в інтересах Костянтинівської міської ради Донецької області до Виконавчого комітету Костянтинівської міської ради Донецької області, ОСОБА_3 про визнання недійсними рішення, Державного акту на право постійного користування землею та зобов'язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

Костянтинівська міжрайонна прокуратура в інтересах Костянтинівської міської ради Донецької області звернулась до суду із позовною заявою до виконавчого комітету Костянтинівської міської ради Донецької області, ОСОБА_3, в якій просить суд визнати недійсним п. 5 рішення виконавчого комітету Костянтинівської міської ради від 16.06.1999р. №357 "Про вилучення і надання земельних ділянок"; визнати недійсним Державний акт на право постійного користування землею серії НОМЕР_1, який зареєстровано в Книзі записів державних актів на право постійного користування землею за №178, виданий ОСОБА_3; зобов'язати ОСОБА_3 повернути земельну ділянку, площею 0,2939га., розташовану в АДРЕСА_1, грошовою вартістю 1 345 562,37 грн. територіальній громаді.

В обґрунтування своїх вимог посилається на те, що перевіркою прокуратури встановлено, що 16.06.1999 року виконавчим комітетом Костянтинівської міської ради прийнято рішення №357, яким передано в постійне користування ОСОБА_3 для будівництва та обслуговування автостоянки і кіосків земельну ділянку площею 0,2939 га. і 03.08.1999 року видано державний акт на право постійного користування землею. Вважає, що таке рішення та державний акт є незаконним, оскільки відповідно до ст. 19 Земельного кодексу України від 18.12.1990 року лише міські ради мали повноваження по передачі земель громадянам, а також оскільки відповідно до ст. 7 цього Кодексу у постійне користування могли бути надані землі лише для ведення селянського (фермерського) господарства, то ОСОБА_3 не міг отримати спірну ділянку у постійне користування. Крім того зазначає, що дозвіл на складання проекту відведення надано без прийняття відповідного рішення, а на момент надання земельної ділянки в користування межі не були визначені в натурі, а лише згодом 22.06.1999 року.

В судовому засіданні прокурор Булгаков О.В. позовні вимоги підтримав повністю та пояснив суду, що прокуратурою було проведено перевірку та встановлено, що ОСОБА_3 використовує земельну ділянку, яка надана йому була в 1999 році з порушенням діючого на той час земельного законодавства. Так як у власність фізичним особам, на той час, земельна ділянка могла надаватись лише для однієї цілі - ведення селянського (фермерського) господарства, однак вказана земельна ділянка надана для будівництва та обслуговування автостоянки і кіосків. Окрім цього, спірна земельна ділянка була надана виконавчим комітетом, а не радою як це передбачалось чинним законодавством. Також, зазначає, що погодження, акт встановлення меж земельної ділянки були виготовлені після надання земельної ділянки у постійне користування, а саме рішення прийняте 16.06.1999 року, а документи 22.06.1999 року та 18.06.1999 року, відтак, вважає, що і рішення і державний акт, який є похідним повинні бути визнані недійсним. Також прокурор зазначив, що на даний час фізичні особи взагалі не мають права мати земельні ділянки на праві постійного користування, а лише у власності чи оренді, а тому відповідач повинен був переоформити своє право після прийняття нового земельного кодексу. Позовну давність вважає не пропущеною.

Представник міської ради Боєва А.В., яка діє згідно довіреності від 05.01.2015 року в судове засідання не з'явилась, надала суду заяву, в якій просить суд розглянути справу у її відсутності, зазначає, що позовні вимоги підтримує повністю.

Представник відповідача - виконавчого комітету Костянтинівської міської ради Ісмаілов С.Н., які діє на підставі довіреності від 05.01.2015 року в судове засідання не з'явився, надав суду заяву, в якій просить суд розглянути справу у його відсутності, зазначає, що при прийнятті рішення покладається на розсуд суду.

Представник відповідача ОСОБА_3 - ОСОБА_2, який діє на підставі довіреності від 20.01.2015 року в судове засідання з'явився, проти задоволення позовних вимог заперечив повністю та пояснив суду, що строк для пред'явлення таких вимог закінчився ще в 2002 році, так як позивачем є міська рада, але вони про свої права дізналися тоді, коли видавався державний акт 03.08.1999 року, а коли дізнався прокурор значення не має. Зазначає, що говорити про порушення законодавства 2001 року немає підстав, так як воно не діяло на момент винесення спірного рішення, а виконавчий комітет мав право передавати спірну земельну ділянку, так як мав такі повноваження, а державний акт погоджений самою Костянтинівською міською радою. Відтак, вважає, що позов не може бути задоволений.

Заслухавши думку учасників судового процесу, дослідивши матеріали цивільної справи у їх сукупності та взаємозв'язку, суд встановив наступні обставини справи та відповідні до них правовідносини.

Рішенням виконавчого комітету Костянтинівської міської ради №540 від 17.09.1998 року "Про попереднє погодження місць розташування об'єктів" у п. 1.6. вирішено попередньо погодити місце розташування автостоянки на АДРЕСА_1 підприємцю ОСОБА_3.

Рішенням виконавчого комітету Костянтинівської міської ради від 16.06.1999 року №357 "Про вилучення та надання земельних ділянок" в п. 5 вирішено передати в постійне користування земельну ділянку площею 0,2939 га. на АДРЕСА_1 ОСОБА_3 для розміщення автостоянки з комплексом споруд по обслуговуванню населення із забудованих земель загального користування (вулиця) Костянтинівської міської ради, згідно проекту відведення даної земельної ділянки. Дана обставина вбачається із архівної виписки виданої виконавчим комітетом Костянтинівської міської ради від 16.10.2014 року №33/144.

На підставі рішення виконавчого комітету Костянтинівської міської ради від 16.06.1999 року №357, відповідачу ОСОБА_3, головою Костянтинівської міської ради, 03.08.1999 року було видано Державний акт на право постійного користування землею, а саме на земельну ділянку площею 0,2939 га. на АДРЕСА_1 для будівництва та обслуговування автостоянки і кіосків.

Звертаючись до суду із даним позов, прокурор, як на підставу свого позову посилається на те, що виконавчий комітет не мав права виділяти спірну земельну ділянку, оскільки таким правом були наділені виключно місцеві ради. Однак, такі доводи прокурора не ґрунтуються на законодавстві, яке діяло на час винесення спірного рішення.

Так, статтею 13 Конституції України визначено, що від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією.

У ч. 2 ст. 2 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" зазначено, що місцеве самоврядування здійснюється територіальними громадами сіл, селищ, міст як безпосередньо, так і через сільські, селищні, міські ради та їх виконавчі органи, а також через районні та обласні ради, які представляють спільні інтереси територіальних громад сіл, селищ, міст.

Спірні правовідносини на момент їх виникнення регулювались Земельним кодексом України №561-XII від 18.12.1990 року, у частині 2 статті 3 якого дійсно визначалось, що розпоряджаються землею Ради народних депутатів, які в межах своєї компетенції передають землі у власність або надають у користування та вилучають їх.

Разом з тим, частина 3 цієї статті передбачала, що повноваження щодо передачі, надання та вилучення земельних ділянок місцеві Ради народних депутатів можуть передавати відповідно органам державної виконавчої влади або виконавчим органам місцевого самоврядування.

Судом встановлено, що 20.05.1998 року Костянтинівська міська рада, керуючись, зокрема, ст. 3 Земельного кодексу України прийняла рішення №ХХХІІІ/4-6, яким вирішила передати виконавчому комітету міської ради повноваження зокрема щодо продажу, передачі в приватну власність, вилученні, надання для всіх потреб у строкове (в тому числі в оренду), постійне користування земельних ділянок, які перебувають у власності територіальної громади, оформлення необхідних при цьому правовстановлюючих документів.

Таким чином, аналізуючи зібрані по справі докази та норми законодавства, яке регулювало спірні правовідносини на момент їх виникнення, суд прийшов до висновку, що виконавчий комітет Костянтинівської міської ради, приймаючи спірне рішення від 16.06.1999 року №357 "Про вилучення і надання земельних ділянок", мав повноваження щодо передачі у постійне користування земельну ділянку територіальної громади міста Костянтинівка відповідачу ОСОБА_3. Таке право було надано виконавчому комітету відповідно до ст. 3 чинного на той час Земельного кодексу України та на підставі рішення міської ради від 20.05.1998 року №ХХХІІІ/4-6. За таких обставин доводи прокурора щодо відсутності у виконавчого комітету відповідних повноважень спростовуються наведеними вище мотивами, а відтак з цих підстав не можуть бути задоволені його позовні вимоги.

Щодо посилання прокурора у своїй позовній заяві на те, що відповідно до чинного на той час законодавства, земельні ділянки громадянам могли надаватись лише для ведення особистого селянського (фермерського) господарства, то суд не приймає до уваги вказані підстави з огляду на наступне.

Земельним кодексом України №561-XII від 18.12.1990 року у статті 7 було визначено, що користування землею може бути постійним або тимчасовим. Постійним визнається землекористування без заздалегідь установленого строку.

Статтею 19 цього кодексу було визначено порядок надання земельних ділянок у користування, та у частині 2 зазначено, що міська Рада народних депутатів надає земельні ділянки (крім ріллі і земельних ділянок, зайнятих багаторічними насадженнями) для будь-яких потреб у межах міста.

Частина 3 ст. 63 цього кодексу визначала, що межа міста - зовнішня межа земель міста, що відокремлює їх від земель іншого призначення і визначається проектом планування та забудови міста або техніко-економічним обґрунтуванням розвитку міста.

Судом з матеріалів справи безспірно встановлено, що спірна земельна ділянка, яка була надана відповідачу ОСОБА_3 знаходиться у межах АДРЕСА_1, а відтак могла бути надана відповідачу для будь-яких потреб, в т.ч. для будівництва та обслуговування автостоянки та кіосків.

Крім того, суд враховує, що відповідно до ч. 6 ст. 63 Земельного кодексу України від 18.12.1990 року використання земель міста здійснюється відповідно до проектів планування та забудови міста і планів земельно-господарського устрою, а в матеріалах справи міститься висновок управління архітектури та містобудування міста від 07.06.1999 року, де таке відведення земельної ділянки для автостоянки погоджено.

Враховуючи наведене, а також те, що жодною нормою чинного на той час законодавства не було встановлено обмеження щодо передачі громадянам земельних ділянок в постійне користування окрім як для ведення селянського (фермерського) господарства, особистого підсобного господарства, суд вважає помилковим висновок прокурора про те, що виконавчий комітет Костянтинівської міської ради не мав права передавати спірну земельну ділянку відповідачу для будівництв та обслуговування автостоянки та кіосків.

Також не заслуговують на увагу посилання прокурора у позовній заяві та поясненнях на те, що рішення про проект відведення земельної ділянки не приймалося, а на момент надання земельної ділянки, її межі не були визначені в натурі.

Так, відповідно до ст. 19 Земельного кодексу України №561-XII від 18.12.1990 року надання земельних ділянок здійснюється за проектами відведення цих ділянок. Розробку проектів відведення земельних ділянок, перенесення їх меж у натуру (на місцевість) і виготовлення документів, що посвідчують право користування землею, здійснюють державні та інші землевпорядні організації. Замовниками виконання вказаних робіт є відповідні місцеві Ради народних депутатів, підприємства, установи і організації. Відведення земельних ділянок для потреб громадян провадиться за кошти державного, республіканського (Республіки Крим) та місцевих бюджетів на замовлення сільських, селищних, міських, районних Рад народних депутатів за місцем розташування земельної ділянки. Умови і строки розробки проектів відведення земельних ділянок і перенесення їх меж у натуру (на місцевість) визначаються договором, укладеним замовником з виконавцем цих робіт. Підприємство, установа, організація та громадяни, заінтересовані в одержанні земельних ділянок, звертаються з відповідним клопотанням (громадянин з заявою) до місцевої Ради народних депутатів, яка має право надавати земельні ділянки.

В матеріалах справи міститься проект відведення земельної ділянки ОСОБА_3, для розміщення автостоянки з комплексом споруд по обслуговуванню населення на АДРЕСА_1. Такий проект відведення містить заяву ОСОБА_3 щодо надання дозволу на виготовлення проекту відведення, рішення виконавчого комітету від 17.09.1999 року, де, в п. 4 ОСОБА_3 зобов'язано надати необхідну документацію для оформлення проекту відведення земельної ділянки, акт вибору земельної ділянки від 19.08.1998 року, висновок СЕС від 07.09.1998 року, висновок по відведенню земельної ділянки від 03.06.1999 року, висновок управління архітектури і містобудування по відводу земельної ділянки від 07.06.1999 року висновок міського відділу земельних ресурсів по відведенню земельної ділянки від 04.06.1999 року та інші необхідні документи.

Таким чином, враховуючи наявність проекту відведення перед наданням земельної ділянки відповідачу ОСОБА_3, суд не вбачає порушення закону у процедурі виділення спірної земельної ділянки відповідачу. Доводи прокурора щодо відсутності рішення про надання дозволу на складання проекту відведення спростовуються п. 4 рішення виконавчого комітету №540 від 17.09.1998 року, де таке питання вирішувалось, а доводи про те, що на момент надання земельної ділянки її межі не були виділені в натурі, спростовуються відповідними висновками, які по своїй суті та в сукупності і є проектом відведення земельної ділянки, визначають конкретні її межі та розміри, та датовані до моменту надання земельної ділянки.

Причому акт здачі меж в натурі від 22.07.1999 року, на який посилається прокурор, не є тим документом, який свідчить про виділення меж в натурі, а свідчить про фактичну передачу земельної ділянки землекористувачу відповідно до прийнятого вже рішення від 16.06.1999 року №357, про що в акті й зазначено.

Відтак, враховуючи що всі доводи прокурора щодо незаконності виділення спірної земельної ділянки відповідачу не знайшли свого підтвердження в процесі розгляду справи, суд прийшов до висновку, що виконавчий комітет Костянтинівської міської ради діяв у межах та на підставі повноважень наданих йому законом, а тому позовні вимоги щодо визнання недійсним рішення виконавчого комітету 16.06.1999 року №357 та державного акту від 03.08.1999 року не підлягають до задоволення.

Щодо вимоги прокурора про повернення земельної ділянки територіальній громаді суд відзначає наступне.

Судом встановлено, що відповідач ОСОБА_3 правомірно отримав спірну земельну ділянку, у відповідності до закону, що діяв на час такого виділення йому земельної ділянки, відтак з підстав протиправного набуття, як це заявляє прокурор, така земельна ділянка не може бути повернута територіальній громаді.

Разом з тим, суд враховує, що із прийняттям нового Земельного кодексу України №2768-III від 25.10.2001 року право громадян на постійне користування земельною ділянкою не передбачалось, а у пункті 6 Перехідних положень цього кодексу зазначалось, що громадяни та юридичні особи, які мають у постійному користуванні земельні ділянки, але за цим Кодексом не можуть мати їх на такому праві, повинні до 1 січня 2008 року переоформити у встановленому порядку право власності або право оренди на них.

Однак, згідно рішення Конституційного Суду України №5-рп/2005 від 22.09.2005 року пункт 6 розділу Х "Перехідні положення" Земельного кодексу України щодо зобов'язання переоформити право постійного користування земельною ділянкою на право власності або право оренди без відповідного законодавчого, організаційного та фінансового забезпечення визнаний неконституційним.

Право постійного користування земельною ділянкою, набуте в установленому законом порядку, не втрачається (постанова Верховного Суду України від 26 вересня 2011 року у справі N 6-14цс11).

За таких обставин, слід констатувати, що відповідач ОСОБА_3 правомірно користується спірною земельною ділянкою, згідно довідки Костянтинівської ОДПІ від 06.02.2015 року заборгованості зі сплати податків, зборів, платежів немає, а тому його право визнається законом та може бути припинено лише з підстав визначених законом, які судом не встановлені.

Відтак у задоволенні позовної вимоги щодо зобов'язання повернути земельну ділянку слід також відмовити за безпідставністю позовних вимог.

Керуючись ст. ст. . 8, 10, 11, 15, 60, 82, 209, 212, 214, 215 ЦПК України,

ВИРІШИВ:

В задоволенні позовних вимог Костянтинівської міжрайонної прокуратури Донецької області в інтересах Костянтинівської міської ради Донецької області до Виконавчого комітету Костянтинівської міської ради Донецької області, ОСОБА_3 про визнання недійсними рішення, Державного акту на право постійного користування землею та зобов'язання вчинити певні дії - відмовити в повному обсязі.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги. Апеляційна скарга на рішення суду подається в Апеляційний суд Запорізької області через Костянтинівський міськрайонний суд Донецької області протягом десяти днів з дня його проголошення.

Суддя