Справа 206/6840/14-ц
Провадження 2/206/52/15
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"23" червня 2015 р. Самарський районний суд міста Дніпропетровська у складі:

головуючого судді Сухоруков А.О.,

при секретарі Колісник В.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Дніпропетровськ цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, про витребування речей, стягнення компенсації вартості майна, придбаного у шлюбі,

в с т а н о в и в:

22 жовтня 2014 року ОСОБА_1 звернулася до Самарського районного суду м.Дніпропетровська із позовом до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя.

Свої позовні вимоги обґрунтувала тим, що з 21 вересня 2002 року перебуває із відповідачем ОСОБА_2 в зареєстрованому шлюбі. Шлюбний договір або інші правочини про поділ майна між сторонами не укладались. У період шлюбу було придбано наступне майно, а саме: холодильник марки Самсунг в 2003 році, вартість якого становить 3500 гривень, газову плиту в 2003 році, вартість якої становить 500 гривень, шафу-купе в 2006 році, вартість якої становить 5336 гривень, витяжку кухонну в 2003 році, вартість якої становить 145 гривень, рушницю мисливську, вартість якої становить 6300 гривень, сейф для зберігання зброї металевий, вартість якого становить 4000 гривень, навігатор автомобільний в 2010 році, вартість якого становить 1200 гривень, мотоблок для сільськогосподарських робіт в кінці 2004 або початку 2005 року, вартість якого становить 3500 гривень, автомобіль марки ВАЗ 21140, в 2011 році, вартість якого становить 64890 гривень. Загальна сума придбаного майна складає 89371 гривню.

У відповідача також знаходяться пральна машинка "Indesit" та швейна машинка "Подольськ 142", які належали її матері.

Шлюб між нею та відповідачем ОСОБА_2 було розірвано рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 19 лютого 2013 року.

На підставі викладеного з урахуванням останніх змін та уточнень просить суд витребувати у відповідача ОСОБА_2 пральну машину "Indesit" та швейна машину марки "Подольськ 142", а також зобов'язати ОСОБА_2 виплатити половину вартості спільного нажитого майна у розмірі 44685 гривен (а.с.а.с. 3, 66, 115).

Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримала у повному обсязі, обґрунтувавши їх з тих же підстав, що викладені у позовній заяві, просила суд задовольнити позов. Пояснила, що спірне майно було придбане під час шлюбу, у значній мірі за рахунок коштів її батьків. Автомобілем відповідач розпорядився після припинення шлюбних відносин самостійно без її згоди, тому просить стягнути з нього половину вартості автомобіля. Оскільки меблі та побутова техніка нагадуватимуть неприємні моменти спільного життя, вона не бажає їх бачити, просить стягнути з відповідача грошову компенсацію половини їх вартості.

Відповідач та його представник в судовому засіданні не заперечували проти передачі позивачу пральної машини "Indesit" та швейної машини марки "Подольськ 142", а також те, що у фактичному користуванні відповідача перебуває спільно нажите майно, а саме: холодильник марки Самсунг, газова плита "Дружковка", шафа-купе, витяжка кухонна, рушниця двоствольна, сейф для рушниці, а все інше майно фактично перебуває у користуванні позивача. Однак відповідач наполягав на тому, що автомобіль НОМЕР_1 купувався виключно за кошти його батька ОСОБА_3 та переданий у власність ОСОБА_2 для особистого користування. Навігатор автомобільний, мотоблок для сільськогосподарських робіт, човен гумовий не належать доспільного майна подружжя, оскільки придбавалися батьком відповідача, є його власністю, хоча і могли інколи використовуватися подружжям для власних потреб.

Відповідач зазначив, що велику кількість майна, в тому числі предмети меблів, які були спільним майном, він після припинення шлюбних стосунків добровільно передав позивачці, перевіз до її батьків, що просив врахувати при вирішенні справи. Також не заперечував, щоб позивач забрала інші меблі та побутову техніку, на які зараз претендує, проте категорично заперечував проти стягнення з нього грошової компенсації.

Вислухавши доводи та пояснення учасників судового процесу, заслухавши покази свідків, дослідивши матеріали справи в їх сукупності, суд приходить до висновку про необхідність задовольнити частково позовну заяву з наступних підстав, що встановлені в судовому засіданні.

Судом встановлено, що з 21 вересня 2002 року позивач ОСОБА_1 та відповідач ОСОБА_2 уклали шлюб, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб, яке видано відділом реєстрації актів цивільного стану Індустріального районного управління юстиції м.Дніпропетровська, актовий запис за №652 (а.с. 4).

В шлюбі у позивача ОСОБА_1 та відповідача ОСОБА_2 народилася дитина син ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, що підтверджується свідоцтвом про народження видане відділом реєстрації актів цивільного стану Самарського районного управління юстиції м. Дніпропетровська, серії 1-КИ № 279136 від 13 жовтня 2004 року (а.с.6).

Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 19 лютого 2013 року шлюб між позивачем ОСОБА_1 та відповідачем ОСОБА_2 було розірвано (а.с. 5).

У період шлюбу було придбано холодильник SAMSUNG, що підтверджується копією гарантійного талону (а.с. 7), газова плита "Дружковка", що підтверджується товарним чеком (а.с. 10, 49), шафа-купе, що підтверджується фіскальними чеками та договором поставки продукції (а.с. а.с.11-14), кухонна витяжка, що підтверджується керівництвом з експлуатації (а.с. а.с. 15, 50), рушниця мисливська двоствольна, що підтверджується товарним чеком (а.с. 48). Наведені у платіжних документах ціни придбання відповідають заявленій у позові оцінці, не заперечувалися відповідачем.

З приводу вартості сейфа для рушниці документи на придбання відсутні, позивач вважає, що коштує 4000 грн., відповідач вказав, що придбавав за ціну значно менше 1000 грн., у теперішній час вартість аналогів становить близько однієї тисячі гривень.

Сторонам розяснювалися обовязки доведення своїх вимог та заперечень та право заявити клопотання про призначення судової товарознавчої експертизи, проте навіть після перерви в засіданні такого клопотання ніким заявлено не було.

Згідно ч. 1 ст. 368 Цивільного кодексу України спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю.

Відповідно ч.ч. 2,3 ст. 370 Цивільного кодексу України співвласники мають право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній сумісній власності. У разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду.

Змістом ст. 60 Сімейного кодексу України встановлено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

В силу ч. 1 ст. 61 Сімейного кодексу України, об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Згідно ч.1 ст. 65 Сімейного кодексу України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою.

Положеннями ст. 70 Сімейного кодексу України встановлено, що у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім'ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім'ї. За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування.

За змістом ст. 71 Сімейного кодексу України, майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Частинами четвертою та пятою вказаної норми права визначено, що присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.

Із роз'яснень викладених у п. 30 постанови Пленум Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вбачається, що інтереси неповнолітніх дітей, непрацездатних повнолітніх дочки, сина або другого з подружжя, що заслуговують на увагу, можуть враховуватися судом при визначенні способу поділу спільного майна в натурі й у тому разі, коли суд не відступив від засади рівності часток.

Із матеріалів цивільної справи вбачається, що спірні предмети були придбані у спільну сумісну власність, однак позивач в позовній заяві не прохала визнавати за нею певні речи чи виділяти частки із майна, що є у спільній частковій власності.

Оскільки позивач не просила визнати за нею право власності на певні речі, а просила лише стягнути за них грошову компенсацію, для чого немає правових підстав, суд вважає за необхідне відмовити у задоволені позову у частині виплати відповідачем ОСОБА_2 компенсації за речі, а саме: холодильника марки Самсунг, газової плити, шафи-купе, витяжки кухонної, рушниці мисливської, сейфа металевого, навігатора автомобільного, мотоблоку для сільськогосподарських робіт.

При цьому суд дійшов висновку, що згідно заявлених позовних вимог пральну машину "Indesit" та швейну машину марки "Подольськ 142" необхідно передати позивачу, оскільки відповідач визнав фактичні обставини та позов у цій частині.

З приводу стягнення грошової компенсації за автомобіль слід зазначити наступне.

Згідно ст. 61 ч.3 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не потребують доведення при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Як вбачається з рішення Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 20 квітня 2015 року, яке не оскаржувалося та набрало законної сили 01 травня 2015 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_2, ОСОБА_1, про визнання договору дарування грошових коштів дійсним - відмовлено (а.с.135-137).

В рішенні суду було встановлено, що дійсно 24.05.2011 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 був укладений у простій письмовій формі договір дарування грошових коштів у розмірі 65 000,00 грн. Дарування ОСОБА_3 грошових коштів було з метою купівлі ОСОБА_2 транспортного засобу, марки ВАЗ, модель 211440-110-32. 24.05.2011р. ОСОБА_2 написав розписку стосовно отримання ним коштів у розмірі 65000,00грн. Проте відповідно до письмової заяви ОСОБА_3 на ім'я директора «Дніпро-Авто» від 24 травня 2011 року, якою він не заперечує та просить оформити оплачений за його кошти транспортний засіб на ім'я ОСОБА_2 З договору купівлі-продажу № 107 від 24.05.2011 року вбачається, що ОСОБА_2 придбав у ПП "Дніпро-Авто" автомобіль марки ВАЗ, модель 211440-110-32, 2011 року випуску за 64890,00 грн.

Також в судовому засіданні свідок ОСОБА_3 показав, що він є батьком відповідача, автомобіль купував для сім'ї сина в 2011 році. Спочатку у автосалоні оформив на себе, а потім переоформив на свого сина ОСОБА_2 Грошей з сім'ї позивачки він не брав. Він купував їм квартиру, робив в ній ремонт. Мотоблок купував він, його робили на замовлення у СІЗО №3. Навігатор він також купував. Човен купував особисто. Зазначив, що багато спільного майна віддали позивачу. Комп'ютер купував для онука, у який період часу не пам'ятає.

Однак згідно відомостей облікових даних комп'ютерної бази центру надання послуг, пов'язаних з використанням автотранспортних засобів, з обслуговування Амур-Нижньодніпровського, Індустріального та Самарського районів м. Дніпропетровськ, підпорядкований УДАІ ГУМВС України в Дніпропетровській області автомобіль ВАЗ 211440 станом на 05.03.2015 року належить ОСОБА_5В, яка купила його за 48714 гривень 30 копійок (а.с. 109).

Допитана в судовому засіданні свідок ОСОБА_6 пояснила, що вона мати відповідача, вони завжди все робили для сторін. Її чоловік купив квартиру, зробив у ній ремонт. Купили меблі у квартиру. Мати позивачки купила диван та пральну машину. Майже все забрала з квартири позивач. У квартирі залишилася тільки на кухні шафа і у туалеті унітаз.

Із пояснень свідка ОСОБА_7 та ОСОБА_8 вбачається, що вони є батьками позивачки, постійно допомагали їм матеріально. Давали 2 тис. грн. на придбання гумового човна, у 2008 році давали частину коштів на придбання автомобілю, а до цього був проданий старий. Відповідач навіть вписав доньку у право керування автомобілем, бо це їх спільна власність. Допомагали у придбанні техніки у квартиру. Холодильник та пральна машина купувалися ще до їх переїзду у квартиру, за власні кошти у кредит. Мотоблок купували за дитячу допомогу. Кухонна стінка була придбана за їх сумісні кошти. Ноутбук, фотоапарат, музичний центр, гладильна дошка передані не були позивачу. Відповідач віддав меблеву стінку, мікрохвильову піч, телевізор, диван, ліжко та речі дитини. Зброю не бачили.

ОСОБА_9, допитана в якості свідка, пояснила, що вона та її чоловік давно знають відповідача, вони були кращими друзями, часто бували у сторін в квартирі по вул. Молодогвардійській. Познайомилася з ними у 2002 році на день народження її чоловіка. Все у них купувалося за сумісні кошти, наприклад холодильник, телевізор, ліжка, стінка велика у спальні, відеокамера, ноутбук, човен надувний, навігатор, автомобіль. Відповідач навіть хизувався, що вони придбали автомобіль разом і з допомогою батьків позивача. Автомобіль перебував у відповідача. Коли їздили на відпочинки, то використовували навігатор сторін. У них багато меблів було на замовлення. Кухня була повністю укомплектована.

Допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_2 пояснив, що він є братом відповідача. Перед весіллям батько купив відповідачу квартиру, допоміг зробити ремонт, стінку у залу, тумби, столи, кухні. Були подарунки стільці, кухонний стіл. Пральну машину, холодильник, човен, мотоблок купували батьки. Він допомагав брату вивезти речі позивачу. Відвозив комп'ютери, тумбочку, сковорідки, блендери, столи, повністю всю стінку, два ліжка, килими. Все, що залишилося у квартирі то це шафа купе, газова плита, можливо ще невелика тумба. Мотоблоком користувався і він, його купував батько ОСОБА_3 Автомобіль він замовляв ГАЗель, щоб вивезти речі, позивача там не було. Вивозили речі позивачу газеллю та потім легковим автомобілем з причепом. Батько сказав все вивезти. Позивач також особисто вивозила речі. Пральна машина залишилася у відповідача. Швейну машину не бачив. Автомобіль купував батько та переоформив на відповідача.

Згідно ч.ч. 1, 4 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв'язок доказів у їх сукупності.

У відповідності до п. 1 ч. 1 ст. 214 Цивільного процесуального кодексу України, під час ухвалення рішення суд зокрема має вирішити чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються.

Розглядаючи позови в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів, у відповідності до вимог ст. 11 ЦПК України, оцінюючи їх в сукупності та аналізуючи зміст наведених вище норм права, суд приходить до висновку про часткове задоволення позову.

Аналізуючи спірні правовідносини, співвідношуючи їх із встановленими в судовому засіданні фактичними обставинами справи, враховуючи, що автомобіль було придбано під час шлюбу, відповідач здійснив відчуження автомобіля без годи позивача, суд доходить до висновку про необхідність стягнути з відповідача ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 1/2 частину вартості від продажу автомобіля ВАЗ-211440, тобто 48714,30 / 2 = 24844,35 (грн).

Відповідно ст. 88 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягають стягненню судові витрати в розмірі задоволених позовних вимог майнового та немайнового характеру, тобто 487,20 грн.

Керуючись ст. ст. 60, 61, 65, 70, 71 Сімейного кодексу України, ст.ст. 364, 368, 370 Цивільного кодексу України, ст.ст. 4 8, 10, 11, 18, 57-64, 88, 130, 174, 208, 209, 212 215, 218 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В:

Позов задовольнити частково.

Зобовязати ОСОБА_2 передати ОСОБА_1 пральну машину марки «Indesit» та швейну машину марки «Подольськ 142».

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 ? частину вартості автомобіля ВАЗ-211440, 2011 року випуску, в розмірі 24357 (двадцять чотири тисячі триста пятдесят сім) гривень 15 копійок та судові витрати зі сплати судового збору в розмірі 487,20 грн., загалом 24844 (двадцять чотири тисячі вісімсот сорок чотири) гривні 35 копійок.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не подано. У разі подання апеляційної скарги, рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Апеляційного суду Дніпропетровської області через Самарський районний суд м. Дніпропетровська протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час оголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя А.О. Сухоруков