Дата документу Справа №
Апеляційний суд Запорізької області
Єдиний унікальний №336/6657/14-ц Головуючий у 1 інстанції: Дмитрюк О.В.
Провадження №22-ц/778/3332/15 Суддя-доповідач: ОСОБА_1
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 липня 2015 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Запорізької області у складі:

Головуючий: Бондар М.С.,

ОСОБА_1,

Судді: Дашковська А.В.,

При секретарі Мельник З.П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя 06 квітня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, третя особа приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округу ОСОБА_4 про визнання правочину недійсним, угоди удаваною, -

В С Т А Н О В И Л А:

У серпні 2014 року ОСОБА_2, ОСОБА_5 і ОСОБА_6 звернулися до суду з позовом до ОСОБА_3 про визнання недійсним договору купівлі-продажу, який вчинено під впливом обману. Під час розгляду справи в суді першої інстанції позов було змінено та заявлено вимоги про визнання правочину недійсним, угоди удаваною.

Позивачі зазначали, що у лютому 2010 року ОСОБА_2 терміново були потрібні грошові кошти для лікування. З тижневої газети «Привоз», що видається в м. Запоріжжі, він вибрав декілька телефонів, по яким йому відповіли, що за певних умов він може отримати позику. Зупинившись на умовах, які його влаштовували, він домовився про зустріч з позикодавцем. При зустрічі з останнім, той запропонував зустріч зі своїм знайомим, який надає позики. За знайомство він запросив 300 доларів США у якості вдячності, які пізніше отримав. Таким чином він дізнався, що відповідач ОСОБА_3 надає грошові кошти під відсотки і домовився з ним про зустріч.

Вказували, що 05 лютого 2010 року ОСОБА_2 звернувся до ОСОБА_3 з проханням надати йому позику для власних потреб у сумі еквівалентній 20 000 доларів США, на що той запропонував приїхати до нього в офіс, що знаходиться за адресою: м. Запоріжжя, вул. Нижньодніпровська, 4.

06 лютого 2010 року позивач ОСОБА_2 зустрівся з відповідачем, який погодився надати кошти в сумі еквівалентній 20 000 доларів США під 54% річних, але з оформленням договору позики нотаріально.

01 березня 2010 року ОСОБА_2, ОСОБА_5 і ОСОБА_6 прийшли до зазначеного відповідачем ОСОБА_3 нотаріуса ОСОБА_4, де їм відразу надали для ознайомлення договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1, яка належала їм на праві спільної сумісної власності.

Проти укладення договору купівлі-продажу належної їм квартири, вони заперечували, проте після того, як ОСОБА_3 запевнив їх, що державну реєстрацію права власності він проводити не буде, а після повернення боргу, вони знову отримають свою квартиру, погодилися. Того ж дня договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 був посвідчений приватним нотаріусом в їх присутності, присутності відповідача і свідків. Після підписання договору, ОСОБА_3 передав їм грошову суму у розмірі 159 000 грн., що було еквівалентно 20 000 доларів США. Ніяких дій по передачі майна, а саме передачі ключів від квартири, встановлення строків її визволення, та інших дій не відбувалося до травня 2013 року.

В подальшому, за період з березня 2010 року по травень 2013 року позивачем ОСОБА_2 в присутності свідків, щомісячно передавались відповідачу грошові кошти на загальну суму, еквівалентну 34 200 доларам США, що за загальним підрахунком з урахуванням падіння курсу гривні по відношенню до валюти, склало 376 200 грн.. На вимогу надавати розписки за передані щомісячно кошти, відповідач щоразу відмовляв, запевняючи, що надасть розписку після повного повернення боргу з процентами.

29 квітня 2013 року при зустрічі з відповідачем з приводу виплати процентів, він запропонував провести звірку розрахунків за три роки, на що ОСОБА_3 відповів, що рахувати нічого, за три роки були сплачені тільки відсотки, а саме тіло позики залишилось незмінним. Після такої розмови він припинив повертати відповідачу борг та заявив про необхідність повернути йому і його родині переоформлену квартиру. Починаючи з травня 2013 р. ОСОБА_3 постійно телефонува позивачу і вимагав подальшої виплати позики.

Весь час, з моменту оформлення договору купівлі-продажу квартири і до теперішнього часу позивач з родиною зареєстровані та постійно проживають в квартирі, сплачує комунальні платежі та інші витрати на її утримання. ОСОБА_3, всупереч договору купівлі-продажу квартири, не проводив державної реєстрації права власності на неї протягом трьох років, поки отримував кошти. Право власності на квартиру ОСОБА_3 зареєстрував тільки 27 травня 2013 року.

На думку позивачів, зазначене свідчить, що на підставі договору купівлі-продажу не настали реальні наслідки, визначені умовами договору. Отже договір купівлі-продажу квартири між ним і відповідачем був укладений виключно з метою приховання іншого правочину, а саме договору позики грошових коштів, який сторони насправді вчинили.

Посилаючись на вказані обставини, просили суд визнати недійсним удаваний договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1, укладений 01 березня 2010 року між ОСОБА_2, ОСОБА_5, ОСОБА_6 та ОСОБА_3, посвідчений нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу ОСОБА_4 за №490, вчиненого з метою приховання іншого правочину договору позики грошових коштів під заставу майна; визнати вищезазначену угоду договором позики коштів під заставу та скасувати запис № 1175720 від 27 травня 2013 року про реєстрацію права власності на спірну квартиру в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, визнати за ОСОБА_2, ОСОБА_5, ОСОБА_6 право власності на спірне житлове приміщення, судові витрати покласти на відповідача.

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 06 квітня 2015 року позовну заяву в частині позовних вимог заявлених ОСОБА_5 і ОСОБА_6 залишено без розгляду.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 06 квітня 2015 року відмовлено у задоволенні позову.

Не погодившись з рішенням суду ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог.

Особи, що беруть участь у справі повідомлені про місце та час розгляду справи у відповідності до вимог ст.ст. 74, 76 ЦПК України, що підтверджується рекомендованими повідомленнями про вручення поштового відправлення (судової повістки) (а.с.183-186).

Від ОСОБА_2 та його представника ОСОБА_7 надійшла заява, в якій він просить суд залишити його апеляційну скаргу на рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 06 квітня 2015 року без розгляду та просить розглянути його заяву без його участі та без участі його представника ОСОБА_7 (а.с.179-182).

Інші учасники апеляційного розгляду, які не зявилися до апеляційного суду, причин неявки в судове засідання не повідомили, будь яких письмових клопотань, у тому числі і про перенесення розгляду справи, заперечень або пояснень по справі від них не надходило.

З огляду на вищевикладене та у відповідності до ст.ст. 303-1, 305 ЦПК України, судова колегія ухвалила розглядати справу за відсутності учасників апеляційного розгляду, які не прибули в судове засідання.

При перегляді судових рішень апеляційний суд має виходити з повноважень суду апеляційної інстанції, визначених статтею 307 ЦПК, і відповідних їм підстав щодо перегляду судових рішень в апеляційному порядку, передбачених статтями 308 - 311 ЦПК.

Ухвалою апеляційного суду Запорізької області від 29 липня 2015 року заяву ОСОБА_2 та його представника ОСОБА_7 про залишення без розгляду апеляційної скарги на рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 06 квітня 2015 року залишено без задоволення, оскільки ст.. 300 ЦПК України залишення апеляційної скарги без розгляду не передбачено цивільно-процесуальним законодавством.

В силу вимог ч. 2 ст. 197 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю - доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Обґрунтовуючи свої позовні вимоги позивач, посилаючись на ст.ст. 203, 215, 235, 1047, 1048 ЦК України, вказував, що зазначений договір купівлі-продажу є удаваним, фактично є договором позики грошових коштів під заставу квартири у забезпечення виконання зобовязань.

Згідно із ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобовязується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобовязується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Статтею 657 ЦК України визначено, що договір купівлі-продажу нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації.

В силу вимог ст. 546 ч. 1 ЦПК України застава (у тому числі квартири іпотека) є видом забезпечення виконання зобовязання, а не самостійним зобовязанням.

В силу застави (ст. 572 ч. 1 ЦК України) кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобовязання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставного майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави).

Згідно із ст. 1046 ч. 1 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду і такої ж якості.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками (ч. 2 ст.1046 ЦК України).

Відповідно до ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менше як у 10 (десять) разів перевищує встановлений законом розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян .

Згідно із ч. 2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Відповідно до ч. 1 ст. 202 ЦК України правочин - це дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обовязків.

Статтею 203 ЦК України встановлені загальні вимоги до правочинів. Їх невиконання є підставою для визнання правочинів недійсними.

Недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що повязані з його недійсністю (ч. 1 ст.216 ЦК України).

Відповідно до ст. 235 ЦК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили.

Виходячи із змісту цього Закону, субєкт, який вимагає визнання правочину недійсним як укладений з метою приховати інший правочин, повинен довести, що правочин укладений саме з такою метою.

Згідно з п. 25 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» за удаваним правочином (стаття 235 ЦК України) сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обовязки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Встановивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі статті 235 ЦК України має визнати, що сторонами вчинено саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемності або про визнання його недійсним.

Встановлено, що 01 березня 2010 року між ОСОБА_2, ОСОБА_5, ОСОБА_6 та ОСОБА_3, укладений договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1, посвідчений нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу ОСОБА_4 за №490 ( а.с.5).

Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №4382244 від 04.06.2013 року право власності на вказану квартиру було зареєстровано за ОСОБА_3 27.05.2013 року за №1175720 (а.с.7).

Зі змісту названого договору вбачається, що продавці квартири ОСОБА_2, ОСОБА_5, ОСОБА_6 виходячи з власного волевиявлення, діючи добровільно і перебуваючи при здоровому розумі та ясній памяті, розуміючи значення своїх дій уклали 01.03.2010 року договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_2, який був посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу ОСОБА_4, та зареєстрований за №490, що підтверджується підписами ОСОБА_2, ОСОБА_5, ОСОБА_6, на цьому договорі, належність яких вказаним особам, позивачі у суді у цій справі не оспорювали.

При цьому, зазначений договір купівлі-продажу вказаної квартири не містить будь-яких додаткових умов чи обовязків для покупця ОСОБА_3, у тому числі щодо продажу (повернення) цієї квартири позивачам за будь-яку суму у будь-який строк у подальшому.

Згідно із п. 7.6 договору купівлі-продажу сторони стверджують, що договір цей не приховує іншу угоду і відповідає дійсним намірам сторін створити для себе юридичні наслідки.

Відповідно до п. 7.9. зазначеного договору вимоги законодавства щодо змісту і правових наслідків цього договору, зокрема, зміст ст.ст. 59, 65 Сімейного кодексу України, ст.ст. 382, 383, 632, 655, 657, 662-667 ЦК України, ст. 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян і безпритульних дітей» №2623-ІV від 02.06.2005 року, ст. 11 Закону України «Про податок з доходу фізичних осіб» сторонам нотаріусом розяснено.

Пунктом 7.11 цього договору сторони зазначили, що договір купівлі-продажу ними прочитаний, зміст його зрозумілий та відповідає їх волі, в чому і розписалися.

Відповідно до ч. 3 ст.10, ч. 2 ст.59, ч. ч. 1, 2 ст. 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести допустимими та належними доказами ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування (допустимість доказів).

Належними доказами є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Позивач, заявляючи вимогу про визнання правочину удаваним, має довести: факт укладання правочину, що на його думку є удаваним; спрямованість волі сторін в удаваному правочині на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, які передбачені правочином, тобто відсутність у сторін іншої мети ніж приховати інший правочин; настання між сторонами інших прав та обовязків, ніж ті, що передбачені удаваним правочином.

Тобто за удаваним правочином обидві сторони свідомо, з певною метою, документально оформлюють правочин, але насправді між ними встановлюються інші правовідносини.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції на підставі доказів, поданих сторонами, які належним чином оцінені (ст.212 ЦПК України), урахувавши положення ст. ст.215, 235 ЦК України, дійшов до правильного висновку про те, що позивачем не доведено наявність у правочині, укладеного між ним та відповідачем, ознак удаваності (вчинення правочинів для приховання інших), що є його процесуальним обовязком (ст. ст.10,60 ЦПК України). Наміру однієї сторони на укладення удаваної угоди недостатньо.

Ані в суді першої інстанції, ані в апеляційній інстанції позивачем не було надано належних та допустимих доказів того, між позивачем ОСОБА_2, як позичальником, та ОСОБА_3, як кредитором, 01.03.2010 року чи до цього був укладений будь-який договір позики, та позивач ОСОБА_2 разом із ОСОБА_5, ОСОБА_6 є майновими поручителями виконання зобовязань перед кредитором ОСОБА_3 за цим договором позики.

Під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді в першій інстанції (ч. 1 ст. 303 ЦПК України)

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 є такими, що не спростовують висновків суду першої інстанції, а лише відображають позицію позивача, висловлену ним під час розгляду справи в суді першої інстанції.

Суд першої інстанції правильно встановив правовідносини, які склалися між сторонами по справі, дав їм належну правову оцінку, а також дослідив надані сторонами докази і відповідно їх оцінив, вірно застосував норми матеріального права та не допустив порушень процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення цієї справи.

За таких обставин, судова колегія не вбачає передбачених законом підстав для скасування рішення суду першої інстанції або ж його зміни.

Керуючись ст.ст. 307, 308, 313, 314, 315, 317 ЦПК України, судова колегія

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя 06 квітня 2015 року у цій справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржена протягом двадцяти днів шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий:

Судді: