АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 червня 2015 року Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Дніпропетровської області в складі:

головуючого - Болтунової Л.М.

суддів - Козлова С.П., Тамакулової В.О.

при секретарі - Порубай М.Л.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпропетровську апеляційну скаргу ПАТ КБ «Приватбанк» на рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 14 листопада 2014 року по справі за позовом ПАТ КБ «Приватбанк» до ПАТ «Акцент-Банк», ОСОБА_2 про звернення стягнення на предмет застави, -

в с т а н о в и л а:

У листопаді 2012 року позивач звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про звернення стягнення на предмет застави - автомобіль LIFAN, модель 520, рік випуску 2008, Тип ТЗ: легковий седан, реєстраційний номер ВІЗ3590АХ, шляхом його вилучення та передачі в заклад банку , а також комплект ключів та свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу, з укладанням від імені відповідача договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою-покупцем, наданням повноважень на отримання дублікату свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу замість втраченого, зі знаттям вказаного автомобіля з обліку в органах ДАЇ України, наданням ПАТ КБ «Приватбанк» всіх повноважень, необхідних для здійснення продажу та зняття предмета застави з обліку в органах ДАЇ України . Також просив стягнути заборгованість з відповідачів солідарно на їх користь 10000 грн. ( а.с.4)

Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 14 листопада 2014 року позовні вимоги задоволено частково. Стягнуто з відповідачів на користь позивача заборгованість за кредитом в сумі 10 000 грн. та судові витрати. В іншій частині позову відмовлено.( а.с.104)

З таким рішенням не погодився позивач, в апеляційній скарзі просив скасувати рішення в частині відмови у задоволенні позову про звернення стягнення на предмет застави, ухвалити нове рішення, яким задовольнити їх вимоги, посилаючись на неповне з*ясування судом обставин по справі, невідповідність висновків суду та порушення норм матеріального і процесуального права.

Відповідно ч.1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції.

За частиною третьою зазначеної статті, апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обов*язковою підставою для скасування рішення.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Як вбачається з матеріалів справи, 03 липня 2008 року між банком та ОСОБА_2 укладено кредитний договір № PLRPAN16775410, згідно умов якого, банк надав останній кредит у сумі 14 426,71 доларів США зі сплатою відсотків за його користування в розмірі 15% на рік на суму залишку заборгованості з кінцевим терміном повернення 02 липня 2015 року.

У забезпечення виконання зобов"язань за кредитним договором, 03.07.2008 року банком був укладений із відповідачкою кредитно-заставний договір, за яким ОСОБА_2 надала в заставу рухоме майно, а саме: автомобіль LIFAN, модель 520, рік випуску 2008, Тип ТЗ: легковий седан, № кузова/шасі LLV2A3A, реєстраційний номер ВІЗ3590АХ, що належить їй на праві власності.

У порушення норм закону та умов договору ОСОБА_2 зобов'язань за вищевказаним кредитним договором належним чином не виконує, тому станом на 04.10.2012 року, утворилась заборгованість у розмірі 11203,82 доларів США, що еквівалентно - 89 518,57 грн., яка складається із заборгованості: за кредитом - 9688,90 доларів США, що еквівалентно -77 414,31 грн., по процентам за користування кредитом -678,12 доларів США, що еквівалентно - 5 418,17 грн., по комісії за користування кредитом - 150,85 доларів США, що еквівалентно -1 205,29 грн., по пені за несвоєчасність виконання зобовязань за договором - 122,65 доларів США, що еквівалентно -979,97 грн., а також штрафам - фіксована частина - 31,28 доларів США, що еквівалентно - 249,92 грн. та процентна складова - 532,03 доларів США, що еквівалентно - 4 250,91 грн.

Звертаючись до суду з позовом, позивач посилався на те, що у відповідачки ОСОБА_2 наявна заборгованість за кредитним договором, у зв'язку з чим, на підставі договору застави її автомобіля від 03.07.2008 року, він має право звернути стягнення на предмет застави.

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позовних вимог ПАТ КБ «Приватбанк» до ОСОБА_2 про звернення стягнення на предмет застави, суд першої інстанції виходив із не дотримання позивачем процедури, встановленою ч. 3 ст. 24, ст. 27 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень», що надає банку право на звернення стягнення у судовому порядку, згідно ч. 2 ст. 590, ч. 2 ст. 589 ЦК України, ст. 20 Закону України «Про заставу».

Колегія суддів погоджується з таким висновком з огляду на наступне.

У відповідності до ст.ст. 1050, 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові в розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Порушення вищевказаних умов тягне за собою встановлені наслідки порушення договору позичальником.

В силу ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору.

Згідно ст. 525 ЦК України, одностороння відмова від виконання зобов'язань не допускається.

За частиною першою ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання.

Відповідно до ст.20 ЗУ «Про заставу» заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави в разі, якщо в момент настання терміну виконання зобов'язання, забезпеченого заставою, воно не буде виконано, якщо інше не передбачено законом чи договором. Звернення стягнення на заставлене майно здійснюється за рішенням суду або третейського суду, на підставі виконавчого напису нотаріуса, якщо інше не передбачене законом або договором застави.

Статтею 24 вищевказаного закону передбачено, звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження здійснюється на підставі рішення суду виконавчого напису нотаріуса в порядку, встановленому законом, або в позасудовому порядку згідно із цим Законом.

Використання позасудових способів звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження не позбавляє права боржника, обтяжувача або третіх осіб звернутися до суду.

Обтяжувач, який ініціює звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження, зобов'язаний до початку процедури звернення стягнення зареєструвати в Державному реєстрі відомості про звернення стягнення на предмет обтяження.

Згідно статті 25 ЗУ «Про заставу» обтяжувач, який звертається до суду з вимогою звернути стягнення на предмет забезпечувального обтяження, зобов'язаний до моменту подання відповідного позову до суду письмово повідомити всіх обтяжувачів, на користь яких встановлено зареєстроване обтяження цього ж рухомого майна, про початок судового провадження у справі про звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження.

Згідно ст.27 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень», якщо інше не встановлено цим Законом, обтяжувач, який має намір звернути стягнення на предмет забезпечувального обтяження в позасудовому порядку, зобов'язаний надіслати боржнику та іншим обтяжувачам, на користь яких встановлено зареєстроване обтяження, письмове повідомлення про порушення забезпеченого обтяженням зобов'язання. Повідомлення надсилається одночасно з реєстрацією в Державному реєстрі відомостей про звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження.

Повідомлення повинно містити таку інформацію: 1) зміст порушення, вчиненого боржником; 2) загальний розмір не виконаної боржником забезпеченої обтяженням вимоги; 3) опис предмета забезпечувального обтяження; 4) посилання на право іншого обтяжувача, на користь якого встановлено зареєстроване обтяження, виконати порушене зобов'язання боржника до моменту реалізації предмета обтяження або до переходу права власності на нього обтяжувачу; 5) визначення позасудового способу звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження, який має намір застосувати обтяжувач; 6) вимогу до боржника виконати порушене зобов'язання або передати предмет забезпечувального обтяження у володіння обтяжувачу протягом 30 днів з моменту реєстрації в Державному реєстрі відомостей про звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження.

Статтею 28 ЗУ «Про заставу» передбачено, що якщо протягом 30 днів з моменту реєстрації в Державному реєстрі відомостей про звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження зобов'язання боржника, виконання якого забезпечене обтяженням, залишається невиконаним і в разі якщо предмет забезпечувального обтяження знаходиться у володінні боржника, останній зобов'язаний на вимогу обтяжувача негайно передати предмет обтяження у володіння обтяжувача. До закінчення процедури звернення стягнення обтяжувач зобов'язаний вживати заходи щодо збереження відповідного рухомого майна згідно з вимогами, встановленими статтею 8 цього Закону.

В матеріалах справи відсутні будь-які докази стосовно направлення відповідачці банком письмового повідомлення про порушення забезпеченого обтяженням зобов'язання, а також відсутні дані щодо реєстрації у Державному реєстрі відомостей про звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження. А отже колегія суддів вважає, що банком було порушено процедуру досудового способу звернення, а тому поданий позов є передчасним.

Колегія суддів вважає, що рішення, суду в оскарженій частині, відповідає вимогам ст.213 ЦПК України і підстави для його скасування відсутні.

Що стосується вимог ПАТ КБ «ПриватБанк» про стягнення заборгованості за кредитним договором з ПАТ «Акцент-Банк» та ОСОБА_2 солідарно у розмірі 10 000 грн., то судова колегія вважає, що судом першої інстанції при задоволенні даного позову було допущено неправильне застосування норм матеріального права.

Суд не прийняв до уваги п. 9 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року N 5 "Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин" судам роз'яснено, що право вибору способу судового захисту, передбаченого законом або договором (дострокове стягнення кредиту, стягнення заборгованості, у тому числі шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки/застави, одночасне заявлення відповідних вимог у разі, якщо позичальник є відмінною від особи іпотекодавця (майновий поручитель), одночасне заявлення вимог про стягнення заборгованості з позичальника з вимогами про стягнення заборгованості шляхом звернення стягнення на предмет застави/іпотеки, належні іпотекодавцю, який не є позичальником, розірвання кредитного договору, набуття права власності на предмет іпотеки тощо) належить виключно позивачеві (частина перша статті 20 ЦК, статті 3 і 4 ЦПК). Задоволення позову кредитора про звернення стягнення на предмет іпотеки/застави не є перешкодою для пред'явлення позову про стягнення заборгованості з поручителя за тим самим договором кредиту у разі, якщо на час розгляду справи заборгованість за кредитом не погашена. Задоволення позову кредитора про стягнення заборгованості з поручителя не є перешкодою для пред'явлення позову про звернення стягнення на предмет іпотеки/застави з метою погашення заборгованості за тим самим договором кредиту у разі, якщо на час розгляду спору заборгованість за кредитом не погашена.

Таким чином, солідарне стягнення з позичальника та поручителя-юридичної особи за цією справою є неможливим, оскільки заявлено позов до заставодавця, яка є позичальником про звернення стягнення на предмет застави, а питання стягнення боргу за кредитним договором та договором поруки між юридичними особами повинно розглядатись в господарському суді.

Враховуючи наведене, колегія суддів дійшла висновку, що рішення суду в зазначеній частині підлягає скасуванню, на підставі п.4 ч.1 ст.309 ЦПК України, з ухваленням нового рішення про відмову у позові, а в іншій частині залишається без змін.

Керуючись ст.ст. 303, 307- 309 ЦПК України, колегія суддів, -

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» задовольнити частково.

Рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 14 листопада 2014 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог про звернення стягнення на предмет застави залишити без змін. В частині стягнення заборгованості за кредитним договором у розмірі 10 000 грн. скасувати і в задоволенні цих вимог ПАТ КБ «Приватбанк» відмовити.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення, але може бути оскаржене до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з цього часу.

Судді: