АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРКАСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 22-ц/793/1724/15Головуючий по 1 інстанції
Категорія : 21 Чепурний О. П.
Доповідач в апеляційній інстанції
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 липня 2015 року Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Черкаської області в складі:

головуючогоФетісової Т. Л.
суддівПодороги В. М. , Качана О. В.
при секретаріДемченко Н. Ю.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Черкаси апеляційну скаргу ОСОБА_6 на рішення Драбівського районного суду Черкаської області від 28 травня 2015 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_7 та до ОСОБА_8 про визнання недійсним договору дарування,

в с т а н о в и л а :

ОСОБА_6 звернулася до суду з даним позовом, яким, з урахуванням подальших уточнень, просила визнати недійсним договір дарування будинку від 26.03.2011, укладений між нею та ОСОБА_7, ОСОБА_8, посвідчений приватним нотаріусом Драбівського районного нотаріального округу Петраченком О.В., мотивуючи про те, що вона проживала разом з сестрою, яка померла 24.07.2010, у домоволодінні в АДРЕСА_1. Власної сім'ї не має. На підставі свідоцтва про право на спадщину за законом указане домоволодіння оформлено на позивачку. Після смерті сестри позивачка залишилася сама і, зважаючи на похилий вік та стан здоров'я, потребувала стороннього догляду та допомоги по господарству. Від органу соціального захисту їй призначили особу, яка здійснювала соціальний патронаж, - ОСОБА_7 Вона почала приходити, приносити деякі продукти, говорила, що замінить їй сім'ю, догляне її до смерті і буде допомагати у всьому і добрим словом і ділом. Позивачка була дуже вдячна за опіку та вірила обіцянкам. Гроші на придбання продуктів та інших речей давала вона свої, а крім цього перевела свої гроші на рахунок ОСОБА_7 в сумі 30000,00 грн., оскільки вірила, що за ці гроші її доглянуть та поховають. З часом ОСОБА_7 почала настирливо говорити про те, що оскільки вона її доглядає, а позивачка одинока і не має сім'ї, то будинок позивачки варто переписати на неї, а вона за це зобов'язується постійно доглядати за нею. Позивачка погодилася на її пропозицію укласти такий договір в якому буде прописано що відповідачі зобов'язуються доглянути її до смерті, а за це потім отримують у власність її будинок. 26.03.2011 позивачку відвезли до приватного нотаріуса, де вона підписала договір не читаючи його, бо довіряла ОСОБА_7 Після укладення договору ОСОБА_7 продовжувала приходити до неї, доглядати, купувати продукти, але потім вона рідше почала навідуватися, а потім взагалі припинила приходити. Позивач має проблеми зі здоров'ям після перенесеного інсульту, а також похилий вік, потребує догляду, їй важко ходити та готувати їжу. Після того, як її обманула ОСОБА_7 іншу особу орган соціального захисту для догляду не надав, допомагали сусіди. Через деякий час почав регулярно приходити ОСОБА_8 та погрожувати позивачці та принижувати її. Після цього позивачці стало погану, її стан здоров'я погіршився. Після того, як спірний договір оглянула племінниця позивачки, їй стало відомо, що це не договір довічного утримання, а договір дарування. Позивач є пенсіонеркою, людиною юридично не обізнаною, тому вона не знала, що такий вид правочинів, як договір дарування не передбачає обов'язку обдарованого забезпечувати доглядом дарувальника. Позивач знала і розуміла суть того, що хотіла зробити - передати у власність будинок, а взамін отримати догляд та допомогу.

Рішенням Драбівського районного суду Черкаської області від 28.05.2015 у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, позивачка подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на незаконність та необґрунтованість рішення суду та на порушення судом норм матеріального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову. В обґрунтування вказує на те, що, укладаючи спірний договір дарування, позивачка помилялася щодо його правової природи, оскільки мала наметі укладення договору довічного утримання. У рішенні суду не проаналізовано обставин справи та досліджених доказів, не вказано правового обґрунтування висновків суду. Також апелянт вказує на правовий висновок ВСУ у постанові від 19.03.2014 про визнання договору дарування недійсним з підстав його укладення внаслідок помилки.

Заслухавши доповідь судді, пояснення осіб, які з'явилися у судове засідання, вивчивши та обговоривши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до задоволення з таких підстав та мотивів.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що позивачкою не доведено наявність помилки при укладенні спірного правочину щодо його правової природи.

Однак погодитися з такими висновками суду першої інстанції колегія суддів не може, виходячи з такого.

При розгляді справи встановлено, що 26.03.2011 між ОСОБА_6, як дарувальником, та ОСОБА_7, ОСОБА_8, як обдарованими, укладено договір дарування житлового будинку з надвірними будівлями, що знаходяться по АДРЕСА_1 посвідчений приватним нотаріусом Драбівського районного нотаріального округу Петраченком О.В., згідно п.1 якого дарувальник подарував, а обдаровані прийняли в дар указаний житловий будинок.

Згідно ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов'язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування.

Згідно ст. 744 ЦК України за договором довічного утримання (догляду) одна сторона (відчужувач) передає другій стороні (набувачеві) у власність житловий будинок, квартиру або їх частину, інше нерухоме майно або рухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобов'язується забезпечувати відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно.

Відповідно до ч.3 ст.203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (частина перша статті 229 ЦК України).

З роз'яснень, які викладені в пункті 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними», убачається, що правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

Виходячи зі змісту статей 203, 717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повну уяву не лише про предмет договору, а й досягли згоди про всі його істотні умови.

Договір, що встановлює обов'язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання будь якої взаємної вигоди.

Відсутність у особи під час укладення договору дарування волевиявлення на безоплатну передачу майна у власність обдаровуваного й передача його за умови вчинення на користь дарувальника будь-якої дії майнового або немайнового характеру, усупереч вимогам статті 717 ЦК України, є підставою для визнання договору дарування недійсним на підставі частини третьої статті 203 та статті 229 ЦК України.

Указаний правовий висновок, який в силу ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковим для застосування судами України, викладено у постанові ВСУ від 19.03.2014 у справі №6-11872св11.

У даній справі встановлено, що у позивачки під час укладення нею спірного договору було відсутнє волевиявлення на безоплатну передачу у власність відповідачів будинку, який є її єдиним житлом. Позивач як особа похилого віку, яка за станом здоров'я потребує стороннього догляду та матеріальної допомоги, погоджувалася на передачу нерухомого майна у власність відповідачів лише за умови її довічного утримання й, укладаючи спірний договір, помилялася щодо правової природи правочину, прав та обов'язків, які виникнуть після його укладення між нею та відповідачами.

Про обґрунтованість таких висновків свідчить, зокрема, та обставина, що після укладення спірного договору, предметом якого є перехід від позивачки до відповідачів права власності на будинок, позивачка продовжила користуватися цим будинком протягом чотирьох років відповідачі таке своє право не реалізували, що свідчить про те, що фактично договір не виконувався, а також те, що після укладення вказаного правочину відповідачі продовжували до початку 2015 року допомагати ОСОБА_6 по господарству, надавати іншу необхідну допомогу, що давало позивачці підстави вважати їх дії виконанням взятих на себе зобов'язань за договором довічного утримання.

Таким чином при розгляді справи встановлено, що спірний договір належить визнати недійсним як такий, що укладено з дефектом волі, отже рішення Драбівського районного суду Черкаської області від 28.05.2015 слід скасувати, задовольнивши апеляційну скаргу.

Відповідно до ст.309 ЦПК України підставою для скасування рішення суду першої інстанції є невідповідність висновків суду обставинам справи, недоведеність обставин, що мають значення по справі, які суд вважав доведеними, порушення або неправильне застосування норм матеріального та процесуального права, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 309, 313, 314, 319 ЦПК України, колегія суддів,

в и р і ш и л а :

апеляційну скаргу - задовольнити.

Рішення Драбівського районного суду Черкаської області від 28 травня 2015 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_7 та до ОСОБА_8 про визнання недійсним договору дарування, - скасувати.

Позовні вимоги ОСОБА_6 до ОСОБА_7 та до ОСОБА_8 про визнання недійсним договору дарування - задовольнити в повному обсязі.

Визнати договір дарування будинку, укладений 26 березня 2011 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_7, ОСОБА_8, посвідчений приватним нотаріусом Драбівського районного нотаріального округу Петраченко О.В. - недійсним.

Рішення апеляційного суду набирає чинності з моменту проголошення і може бути оскаржене в касаційному порядку до суду касаційної інстанції протягом 20 днів з дня проголошення.

Головуючий :

Судді :