Справа №442/3786/15-ц
Провадження №2/442/1358/2015
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

заочне

19 червня 2015 року Дрогобицький міськрайонний суд Львівської області

в складі:

головуючого судді Івасівки А.П.

при секретарі Нестір А.В..,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Дрогобичі цивільну справу за позовом ОСОБА_1, ОСОБА_2 до ОСОБА_3, третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог відділу державної виконавчої служби Дрогобицького міськрайонного управління юстиції про визнання права власності на майно та виключення його з акту опису й арешту,-

ВСТАНОВИВ :

Позивачі звернулися з позовом до суду до відповідачки, в якому просять визнати право власності на пральну машину вартістю 4000 грн., телевізор «Лібертон», вартістю 5000 грн., морозильну камеру, вартістю 2500 грн., фарбу у відрі дві штуки, вартістю 500 грн., фен для сушіння волосся марки «Філіпс» вартістю 3000 грн., а ОСОБА_2 на мікрохвильову піч марки «Зелмер», вартістю 1500 грн., виключивши таке майно з акту опису та арешту від 22.04.2015 року. В обґрунтування позову, покликаються на те, що на виконання рішень суду в частині відшкодування заподіяної злочином матеріальної шкоди потерпілим , державний виконавець відділу державної виконавчої служби Дрогобицького міськрайонного управління юстиції ОСОБА_4 22.04.2015 року описала та наклала арешт на вказане майно, що знаходиться за місцем їхнього проживання. Вказане майно не належить ОСОБА_3, оскільки вона проживала у позивачів, була одинокою матірю, отримувала мізерні доходи і фактично разом з дочкою перебувала на їх утриманні, окрім їжі придбати собі щось не мала можливості, а після засудження покинула помешкання, залишивши свою дочку. Місце знаходження відповідачки невідоме.

Позивачка ОСОБА_1 та її представник адвокат ОСОБА_5 в судовому засіданні позовні вимоги підтримали та дали пояснення, які по суті, змісту відповідають, викладеному у позовній заяві, яку просили задоволити. Не заперечили відносно проведення заочного розгляду справи. Разом з тим, ОСОБА_1 будучи допитаною в якості свідка дала суду покази про те, що відповідачка до арештованих речей не має жодного відношення, так як телевізор вона ОСОБА_1 взяла в кредит, про що є відповідний договір, фен для сушіння волосся купила сім років тому, на той час відповідачці було 12 років, і вона не могла здійснювати такі покупки, як і морозильну камеру, пральну машинку вона взяла у користування в ОСОБА_6.

Відповідач в судове засідання повторно не зявилася, не повідомивши причин, хоча повістка їй була направлена своєчасно на останню відому судові адресу і, керуючись ст. 224 ЦПК України, суд вважає цю особу повідомленою про час та місце судового засідання. При таких обставинах суд визнав неявку відповідача неповажною та розглянув справу у її відсутності, провівши заочний розгляд справи.

Небажання відповідача надавати докази в обґрунтування своїх заперечень проти позову, зокрема з причини ухилення від участі в судових засіданнях, дає суду право при заочному розгляді справи обмежитися доказами, наданими позивачем, що повністю відповідає положенням ч. 1 ст. 224 ЦПК України.

Представник третьої особи не зявився не повідомивши причин своєї неявки, хоча належним чином був повідомлений про розгляд справи.

Вислухавши пояснення учасників судового процесу, перевіривши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає до задоволення з наступних міркувань.

Матеріалами справи встановлено, що 22 квітня 2015 року державний виконавець відділу державної виконавчої служби Дрогобицького міськрайонного управління юстиції ОСОБА_4 було складено акт опису та арешту майна на пральну машину, телевізор «Лібертон», морозильну камеру, фарбу у відрі дві штуки «Дуфа», фен для сушіння волосся марки «Філіпс», а ОСОБА_2 на мікрохвильову піч марки «Зелмер» н підставі стягнення з ОСОБА_7 заборгованості в користь потерпілих.

Вказані вище спірні правовідносини регулюються Цивільним Кодексом України та Законом України "Про виконавче провадження".

Відповідно до ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Примусове відчуження об'єктів права власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього та повного відшкодування їх вартості, крім випадків, встановлених ч.2 ст. 353 цього Кодексу.

Статтею 41 Конституції України та ст. 1 Другого протоколу до «Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод» від 17 липня 1997 року, закріплено принцип непорушності права приватної власності, відповідно до якого кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності.

Пленум Верховного Суду України «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність органів і посадових осіб державної виконавчої служби та звернень учасників виконавчого провадження» від 26 грудня 2003 року № 14 в п. 16 роз'яснив що вимоги інших осіб щодо належності їм, а не боржнику майна, на яке накладено арешт, вирішується шляхом пред'явлення ними позову до боржника та особи, в інтересах якої накладено арешт, про визнання права власності на майно та звільнення його з-під арешту. В такому ж порядку розглядаються вимоги осіб, які не є власниками майна, але володіють ним на законних підставах.

Відповідно до ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Зі статей 317, 319 ЦК України випливає, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном, власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема з правочинів.

Статтею 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Слід врахувати покази позивачки допитаної в якості свідка та свідка ОСОБА_8 про те, що описане та арештоване майно, дійсно належало позивачам, оскільки було придбано в той час, коли відповідачка не мала самостійного доходу, інше, зокрема пральна машинка була передана безоплатно ОСОБА_8 саме ОСОБА_1 в користування та володіння.

За правилами ст. 60 Закону України "Про виконавче провадження" особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту.

В п. 2, 4, 6 Постанови Пленуму Верховного Суду від 27 серпня 1976 року №6 «Про судову практику в справах про виключення майна з опису» роз'яснено, що при розгляді позовів про виключення майна з опису про виключення майна з опису суди зобов'язані всебічно і повно з'ясовувати, наведені позивачем обставини на підтвердження своїх вимог, додержуючись при цьому неухильно як правових норм, що гарантують права осіб, що беруть участь у справі, так і правил про належність і допустимість доказів. За правилами, встановленим для розгляду позовів про виключення майна з опису, розглядаються вимоги громадян, що ґрунтуються на праві власності на описане майно або на праві володіння ним.

Відповідно до п.5 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 серпня 1976 року №6 "Про судову практику в справах про виключення майна з опису" при вирішенні питання про належність описаного майна слід керуватися нормами цивільного законодавства, що регулюють право власності і його захист.

Статтею 212 ЦПК України, передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Перевіривши та з'ясувавши всі необхідні обставини справи та оцінюючи усі наявні докази, досліджені в ході судового засідання в їх сукупності, приймаючи до уваги вищевикладене, з урахуванням загальних засад цивільного судочинства відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 3 ЦК України, а саме: справедливості, добросовісності та розумності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги про виключення з акту опису майна та звільнення з-під арешту підлягають задоволенню, адже безпідставне накладення арешту на майно, яке належить позивачам обмежує їх право власності, а тому таке право підлягає захисту шляхом звільнення його з-під арешту та виключення з акту опису, що відповідає вимогам ч.2 ст. 16 ЦК України, а тому позовні вимоги в частині виключення з акту опису та звільнення з-під арешту підлягають задоволенню.

Разом з тим, за змістом ст. 88 ЦПК України з відповідачки в користь позивачки ОСОБА_1 слід стягнути сплачений судовий збір.

Керуючись ст.ст.10, 11, 60, 81, 88, 174, 209, 212-215,224,226 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Позов задоволити.

Виключити пральну машину вартістю 4000 грн., телевізор «Лібертон», вартістю 5000 грн., морозильну камеру, вартістю 2500 грн., фарбу у відрі дві штуки марки «Дуфа», вартістю 500 грн., фен для сушіння волосся марки «Філіпс» вартістю 3000 грн., з акту опису та арешту майна від 22.04.2015 року, складеного державним виконавцем відділу державної виконавчої служби Дрогобицького міськрайонного управління юстиції ОСОБА_4, визнавши на таке майно за ОСОБА_1 право власності.

Виключити мікрохвильову піч марки «Зелмер», вартістю 1500 грн. з акту опису та арешту майна від 22.04.2015 року, складеного державним виконавцем відділу державної виконавчої служби Дрогобицького міськрайонного управління юстиції ОСОБА_4, визнавши на таке майно за ОСОБА_2 право власності.

Стягнути з ОСОБА_3 в користь ОСОБА_1 243,60 грн. сплаченого судового збору.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Львівської області через суд першої інстанції шляхом подачі в 10-денний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги, з подачею її копії до апеляційної інстанції, а особами, які не були присутні у судовому засіданні під час його проголошення з дня отримання такого.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом десяти днів з дня отримання його копії.

Суддя А.П. Івасівка