АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Апеляційне провадження № 22-ц /796/2555/2015 Головуючий в суді 1 інстанції - НовакА.В.
Доповідач - Ящук Т.І.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 березня 2015 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва в складі:

головуючого судді Ящук Т.І.

суддів Немировської О.В., Чобіток А.О.

при секретарі Басюк Ю.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Києві справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 03 жовтня 2013 року по справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про стягнення майнової та моральної шкоди, зобов'язання не чинити перешкоди,

встановила:

Позивач ОСОБА_3 звернулась до суду з позовом до відповідача ОСОБА_2 про стягнення майнової та моральної шкоди, зобов'язання не чинити перешкоди у користуванні квартирою. Під час розгляду справи позивач уточнила позовні вимоги та просила стягнути з відповідача на свою користь: заборгованість по сплаті комунальних послуг на суму 11350 грн.; суму незаконно отриманих доходів від здачі квартири в оренду - 78 300 грн.; відшкодування моральної шкоди в розмірі 50 000 грн. та судові витрати, а також просила зобов'язати відповідача не чинити перешкод в користуванні квартирою АДРЕСА_1 у м. Києві.

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 03 жовтня 2013 року позов задоволено частково: стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 суму коштів у розмірі 93 832 грн. 86 коп. В задоволенні решти позовних вимог - відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням, відповідач ОСОБА_2 звернулась з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення суду та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову у повному обсязі, посилаючись на необґрунтованість рішення, порушення та неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими.

Вказувала, що судом першої інстанції не взято до уваги розписки позивача щодо належного виконання відповідачем умов договору по сплаті за квартиру, які підтверджують передачу грошових коштів. Висновки суду про стягнення коштів за договором суборенди не відповідають обставинам справи, оскільки в матеріалах справи немає доказів отримання ОСОБА_2 доходу за договором суборенди, відповідач не була стороною договору суборенди. Враховуючи, що позовні вимоги за договором оренди складають 45 900 грн., то суд, стягуючи з відповідача 78 300 грн., вийшов за межі позовних вимог.

Вважає, що судом першої інстанції необґрунтовано застосовано ч.1 ст. 390 ЦК України, оскільки не взято до уваги, що з моменту укладення договору довічного утримання право власності на квартиру перейшло до ОСОБА_2 Договір довічного утримання був розірваний 23.08.2011 року, а тому ОСОБА_3 набула право власності на квартиру 23.08.2011 року. Оскільки у період з 10.05.2005 року по 23.08.2011 року квартира належала на праві власності відповідачу, то на момент укладення договору оренди ОСОБА_2 була власницею квартири, а договір довічного утримання не містить заборони здавати квартиру в оренду. Також, судом не взято до уваги додаткові угоди до договору оренди житла, в тому числі - додаткової угоди про розірвання договору оренди.

Вказує, що в матеріалах справи немає жодних доказів заподіяння моральної шкоди ОСОБА_3 діями ОСОБА_2, а навпаки - наявна розписка ОСОБА_3 від 10.05.2010 року щодо відсутності претензій до ОСОБА_2

В судовому засіданні представник апелянта ОСОБА_2 - ОСОБА_4 підтримала апеляційну скаргу та просила задовольнити.

Позивач ОСОБА_3 та її представник в судове засідання не з'явились, про день, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, що підтверджується зворотнім повідомленням про вручення поштового відправлення 10.03.2015 року.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, вислухавши пояснення представника відповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи, з позовними вимогами до ОСОБА_2 про визнання договору оренди недійсним та виселення позивач ОСОБА_3 звернулась 15 січня 2009 року; під час розгляду справи - 03 листопада 2009 року позивач уточнила та збільшила позовні вимоги, просила визнати недійсним договір оренди квартири, стягнути відшкодування майнової шкоди на загальну суму 104 903 грн. 36 коп., відшкодування моральної шкоди - 50 000 грн., а також зобов'язати ОСОБА_2 не чинити перешкод у користуванні квартирою.

Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 07 липня 2010 року провадження у даній справі було зупинено до вирішення цивільної справи за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про розірвання договору довічного утримання та виселення, рішення у якій від 07 листопада 2007 року було скасоване ухвалою Голосіївського районного суду м. Києві від 30 квітня 2010 року за нововиявленими обставинами.

Відновлено провадження у даній справі було ухвалою суду від 23 травня 2012 року.

Ухвалою суду від 26 листопада 2012 року провадження у справі було зупинено до закінчення касаційного провадження у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про розірвання договору довічного утримання.

Ухвалою від 22 липня 2013 року провадження у справі було відновлено.

Відповідно до заяви про уточнення позовних вимог від 07 серпня 2012 року, позивач просила стягнути з відповідача заборгованість по сплаті комунальних послуг на суму 11350 грн.; суму незаконно отриманих доходів від здачі квартири в оренду - 78 300 грн.; відшкодування моральної шкоди в розмірі 50 000 грн. та судові витрати, а також - зобов'язати відповідача не чинити перешкод в користуванні квартирою АДРЕСА_1 у м. Києві.

Свої позовні вимоги обґрунтовувала тим, що 10 травня 2005 року між нею та відповідачем було укладено договір довічного утримання (догляду), відповідно до умов якого відповідач була зобов'язана сплачувати комунальні послуги за утримання квартири АДРЕСА_1, що є власністю ОСОБА_3 Відповідач не виконала свого обов'язку, внаслідок чого утворилась заборгованість у розмірі 11350 грн.

Крім того, зазначеним договором було передбачено обмеження права відповідача на укладення будь-яких правочинів щодо зазначеної квартири, однак остання достовірно знаючи про наявність такого обмеження, 01 квітня 2007 року уклала договір оренди житла, який з врахуванням укладеної 02 серпня 2007 року додаткової угоди № 1 до договору оренди житла від 01 квітня 2007 року діяв до 31 березня 2010 року з визначенням умови плати орендарем за оренду у розмірі 2700 грн. щомісячно.

Рішенням Голосіївського районного суду міста Києва від 18 листопада 2010 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про розірвання договору довічного утримання та виселення з житлового приміщення і за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання договору довічного утримання удаваною угодою, яке набрало законної сили 23 серпня 2011 року, було розірвано договір довічного утримання (догляду) укладеного 10 травня 2005 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2

Позивач з посиланням на правила ст. 390 ЦК України вважає, що отримані відповідачем доходи у виді орендної плати за вказаний період підлягають стягненню з останньої в сумі 45 900 грн. та плати за договором суборенди - 32 400 грн.

Також позивач з посиланням на обставину неможливості користуватися своєю власністю, просила суд зобов'язати ОСОБА_2 не чинити їй перешкоди у здійсненні права власності та користуванні квартирою АДРЕСА_1

Крім того, внаслідок неможливості користуватися своєю власністю та наявність численних спорів з цього приводу, тривалістю часу неможливості проживання у власній квартирі, відповідач завдала їй моральну шкоду, яку вона оцінює у розмірі 50000 грн. та просить стягнути з ОСОБА_2 Вказувала, що з часу укладення договору довічного утримання - 10.05.2005 року відповідач позбавила позивача житла, в квартиру не впускала, тому позивач фактично стала безпритульною, їй знадобились додаткові зусилля в організації свого життя.

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 03 жовтня 2013 року позов задоволено частково: стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 суму коштів у розмірі 93 832 грн. 86 коп., з яких: сума заборгованості по квартирній платі - 4310 грн., сума отриманих доходів від здачі квартири в оренду - 78 300 грн., відшкодування моральної шкоди - 10 000 грн. та 1222 грн. 86 коп. - судових витрат.

В задоволенні решти позовних вимог - відмовлено.

Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 27 березня 2014 року рішення суду першої інстанції від 03 жовтня 2013 року було залишено без змін.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 17 грудня 2014 року ухвала Апеляційного суду м. Києва від 27 березня 2014 року - скасована, а справа передана на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Як вбачається зі змісту оскаржуваного рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 03 жовтня 2013 року, суд першої інстанції, задовольняючи частково позовні вимоги, виходив з наступного.

Судом встановлено, що 10 травня 2005 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 було укладено договір довічного утримання ( догляду).

18 листопада 2010 року Голосіївським районним судом м. Києва була розглянута справа за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2, третя особа - Головне управління юстиції у м. Києві про розірвання договору довічного утримання та виселення з житлового приміщення і за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання договору довічного утримання удаваною угодою.

Рішенням суду від 18 листопада 2010 року, яке набрало законної сили 23 серпня 2011 року, позов ОСОБА_3 задоволено: договір довічного утримання розірвано.

Відповідно до п. 7 договору довічного утримання ОСОБА_2 була зобов'язана, серед іншого, здійснювати щомісячну сплату квартирної плати.

З довідок ОСББ «Темп-13» від 29.05.2012 року, 31.07.2012 року, 11.09.2013 року про наявність заборгованості та наявних у матеріалах справи квитанцій про сплату, судом встановлено, що за час користування ОСОБА_2 квартирою АДРЕСА_1 у м. Києві була нарахована заборгованість у розмірі 11 350 грн., яка оплачувалася нерівними частинами, як позивачем, так і відповідачем.

Задовольняючи частково позовні вимоги у цій частині, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_2 була здійснена оплата такої заборгованості в розмірі 7040 грн. відповідно до квитанції від 14.11.2012 року, тому на користь позивача підлягає стягненню сума збитків у розмірі : 11 350 грн. - 7040 грн. = 4310 грн.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що сплачена позивачем сума є збитками, завданими позивачу ОСОБА_3, вважає зазначений висновок таким, що відповідає обставинам справи та нормам матеріального права.

Проте з висновком щодо розміру відшкодування колегія суддів у повному обсязі погодитись не може, оскільки він зроблений без повного з'ясування обставин, що мають значення для справи, та за недоведеності таких обставин, виходячи з наступного.

Відповідно до п. 7 договору довічного утримання (догляду), укладеного між сторонами 10.05.2005 року, ОСОБА_2 зобов'язалась довічно утримувати ОСОБА_5, що визначається у вигляді, зокрема: забезпечення її харчуванням, одягом, лікуванням, доглядом, необхідною допомогою, в тому числі медичною, надання побутових послуг, грошова оцінка такого матеріального забезпечення складає 900 грн. готівкою щомісячно; забезпечення відчужувача безоплатним довічним проживанням у АДРЕСА_1 щомісячної сплати квартирної плати за відчужувану квартиру, абонентської плати за телефон.

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 18 листопада 2010 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 23 серпня 2011 року та ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 12 червня 2013 року, зазначений договір довічного утримання розірвано.

Вказаним рішенням суду встановлено, що ОСОБА_2 неналежним чином виконувала взяті на себе зобов'язання за договором довічного утримання: не забезпечувала ОСОБА_3 необхідною допомогою, не надавала грошові кошти в сумі по 900 грн. щомісячно, не забезпечила ОСОБА_3 безоплатним довічним проживанням у АДРЕСА_1, щомісячно не сплачувала квартирну плату за спірну квартиру ( а.с. 2-3, том 2).

Зазначеним рішенням суду також встановлено, що станом на 01.05.2007 року по сплаті квартплати та комунальних послуг квартири АДРЕСА_2 існувала заборгованість у сумі 3 989 грн. 87 коп., яка була сплачена ОСОБА_3 При цьому судом також встановлено, що доступу до спірної квартири ОСОБА_3 не має, 03.08.2007 року, 07.08.2007 року та 08.08.2007 року намагалась потрапити в квартиру, проте вхідні двері ніхто не відчиняв.

Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 23.08.2011 року встановлено, що позивач у квартирі не проживала, відповідач викинула з квартири меблі позивача, у квартирі проживали квартиранти, а позивач ОСОБА_3 була позбавлена житла.

Обґрунтовуючи вимоги про стягнення витрат по сплаті заборгованості, позивач вказувала, що у квітні 2007 року нею особисто було сплачено заборгованість у розмірі 3989 грн. 87 коп., а також у травні 2007 року - 218 грн. 01 коп., у червні 2007 року - 218 грн. 01 коп. та в липні 2007 року - 229 грн., а всього сплачено 4654 грн. 89 коп. Згідно з довідкою ОСББ «Темп-13» від 31.07.2012 року, за період з 2008 року по серпень 2012 року за комунальні послуги утворилась заборгованість в розмірі 6696 грн. 34 коп. Тому позивач просила стягнути на її користь всього - 11 350 грн.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачем була самостійно сплачена заборгованість у розмірі 7040 грн. на користь ОСББ «Темп-13», тому стягненню підлягає сума в розмірі 4310 грн.

Враховуючи, що оплата зазначеної суми заборгованості особисто позивачем підтверджується наданими нею доказами - квитанціями про оплату від 28.04.2007 року, 27.07.2007 року та 22.08.2007 року ( а.с. 124-125, том 1), а також сплата суми заборгованості в розмірі 3989 грн. 87 коп. встановлена вищевказаним рішенням суду, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що сплата квартплати та комунальних послуг позивачем у даному випадку є збитками в розумінні ст. 22 ЦК України, оскільки такі витрати були зроблені позивачем внаслідок невиконання умов договору відповідачем.

Відповідно до ч. 2 ст. 22 ЦК України, збитками є витрати, яких особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права.

Доводи апеляційної скарги відповідача про те, що за умовами договору ОСОБА_2 зобов'язана сплачувати лише квартирну плату, а позивач просить стягнути витрати по сплаті комунальних послуг, колегія суддів вважає необґрунтованими, оскільки сплата квартирної плати як зобов'язання відповідача за договором передбачена в сукупності з іншою умовою - забезпечення ОСОБА_3 безоплатним довічним проживанням у квартирі. Враховуючи встановлені судовим рішенням обставини про порушення цих умов договору ОСОБА_2 та позбавлення ОСОБА_3 можливості проживати у спірній квартирі, у зв'язку з чим позивач не мала доступу до квартири, вимоги позивача про відшкодування їй витрат по сплаті заборгованості по квартирній платі та комунальних послугах є обґрунтованими, оскільки вона понесла такі витрати, не проживаючи у квартирі та не користуючись комунальними послугами.

Доводи апеляційної скарги відповідача про необхідність врахування розписки ОСОБА_3 від 01 лютого 2010 року, в якій вона зазначила про відсутність претензій щодо виконання договору, колегія суддів не приймає до уваги як підставу для відмови у цій частині позовних вимог, оскільки обставини щодо невиконання ОСОБА_2 істотних умов договору довічного утримання встановлені рішенням суду від 18 листопада 2010 року, що набуло законної сили 23 серпня 2011 року.

Таким чином, у квітні - серпні 2007 року позивачем були понесені витрати по сплаті заборгованості по квартплаті та комунальних послугах, що нараховані ОСББ «Темп-13» по тарифу (довідка станом на 01.11.2009 року - а.с. 126-128, том 1) на загальну суму 4654 грн. 89 коп., проте зазначена сума не може бути стягнута у повному обсязі з відповідача ОСОБА_2, оскільки, як вбачається з розрахунку ОСББ «Темп-13», сума заборгованості у розмірі 1214 грн. 11 коп. виникла за період до укладення договору довічного утримання ( 10.05.2005 року), а тому обов'язку по сплаті таких витрат за цей період у відповідача не виникало.

Враховуючи викладене, сума понесених позивачем витрат, які підлягають до відшкодування відповідачем, становить : 4654 грн. 89 коп. - 1214 грн. 11 коп. = 3440 грн. 78 коп., тому рішення суду у цій частині підлягає зміні - зменшенню стягнутої суми збитків до 3440 грн. 78 коп.

Задовольняючи у повному обсязі позовні вимоги ОСОБА_3 про стягнення суми доходу, отриманого за період незаконного володіння квартирою, суд першої інстанції вважав встановленим, що 01 квітня 2007 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_6 було укладено договір оренди житла, який, з урахуванням укладеної 02 серпня 2007 року додаткової угоди № 1 до договору оренди, діяв до 31 березня 2010 року, з визначенням умови плати орендарем в розмірі 2700 грн. щомісячно.

Виходячи із положень ст. 390 ЦК України, встановивши, що ОСОБА_2 достовірно знала про незаконність володіння нею майном позивача і наявність застереження на укладення відносно нього ряду правочинів, отримала дохід від здачі квартири в оренду за 36 місяців на суму 97 200 грн., суд першої інстанції дійшов висновку про задоволення позовних вимог в межах заявленого розміру - 78 300 грн.

Проте погодитись з такими висновками суду у повному обсязі неможливо, враховуючи наступне.

Обґрунтовуючи вимоги у цій частині, позивач ОСОБА_3 просила стягнути з відповідача суму отриманих відповідачем доходів у виді орендної плати на загальну суму 78 300 грн., до якої позивач включила 45 900 грн. орендної плати (по 2700 грн. щомісячно за період з 01.11.2007 року по 01.04.2009 року) та 32 400 грн. за договором суборенди ( по 2700 грн. щомісячно за період з 17.04.2008 року по 01.04.2009 року).

Таким чином, задовольняючи позовні вимоги про стягнення отриманої орендної плати, суд першої інстанції виходив із періоду 36 місяців з 01 квітня 2007 року по 31 березня 2010 року та із суми заявлених позовних вимог - 78 300 грн., не звернувши увагу, що позовні вимоги про стягнення орендної плати заявлені за період з 01 листопада 2007 року по 01 квітня 2009 року на суму 45 900 грн., а решта суми - 32 400 грн. заявлені позивачем як суборендна плата за період з 17 квітня 2008 року до 01 квітня 2009 року.

Отже, висновки суду першої інстанції щодо наявності підстав для задоволення позовних вимог на суму 78 300 грн. не у повному обсязі відповідають обставинам справи та зроблені з порушенням вимог ч. 1 ст. 11 ЦПК України щодо розгляду справи в межах заявлених позовних вимог, тому колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для зміни рішення суду у цій частині.

Відповідно до ч. 1 ст. 390 ЦК України власник майна має право вимагати від особи, яка знала або могла знати, що вона володіє майном незаконно ( недобросовісного набувача), передання усіх доходів від майна, які вона одержала або могла одержати за весь час володіння ним.

Правовим наслідком розірвання договору довічного утримання ( догляду) у зв'язку з невиконанням або неналежним виконанням набувачем обов'язків за договором стаття 756 ЦК України визначає набуття відчужувачем права власності на майно, яке було ним передане, і право вимагати його повернення.

Як вбачається з матеріалів справи, заочним рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 07 листопада 2007 року було розірвано договір довічного утримання, укладений між сторонами 10.05.2010 року; визнано за ОСОБА_3 право власності на квартиру АДРЕСА_3. Вказаним рішенням також було виселено ОСОБА_2 разом із залежними від неї особи зі спірної квартири.

Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 26 грудня 2007 року ОСОБА_2 було відмовлено у прийнятті її апеляційної скарги на вказане заочне рішення у зв'язку з порушенням порядку оскарження такого рішення, апеляційна скарга була повернута ОСОБА_2 ( а.с. 10, том 1).

13 травня 2008 року Голосіївським районним судом м. Києва на виконання вказаного рішення було видано виконавчий лист про виселення ОСОБА_2 разом з залежними від неї особами з квартири АДРЕСА_4 ( а.с. 130-131, том 1).

23 жовтня 2008 року заступник начальника ВДВС Голосіївського РУЮ у м. Києві звернувся до суду із заявою про роз'яснення рішення суду, в якій просив вказати, чи є залежними від ОСОБА_2 особами, що підлягають виселенню, орендарі та суборендарі, оскільки під час проведення виконавчих дій по вказаному виконавчому листу було встановлено, що ОСОБА_2 01.04.2007 року уклала із ОСОБА_6 договір оренди вказаної квартири строком до 01.04.2009 року, а в подальшому ОСОБА_6 17.04.2008 року уклав договір суборенди із ОСОБА_7 строком до 01.04.2009 року, який на вказаний період часу і проживав у квартирі.

Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 13 листопада 2008 року було роз'яснено, що орендар ОСОБА_6 та суборендар ОСОБА_7 не є особами, що підлягають виселенню за рішенням суду від 07.11.2007 року ( а.с. 11-12, том 1). У зв'язку з цим 15.01.2009 року ОСОБА_3 пред'явила позов про їх виселення.

Враховуючи, що рішення суду від 07 листопада 2007 року було скасоване за нововиявленими обставинами ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 30 квітня 2010 року, колегія суддів вважає правильними висновки суду першої інстанції про незаконність володіння ОСОБА_2 спірною квартирою у вказаний період та наявність правових підстав у ОСОБА_3 вимагати від відповідача передання їй усіх доходів від майна, які вона одержала або могла одержати за час володіння ним.

Доводи апеляційної скарги про необхідність врахування змісту додаткових угод, які не були досліджені судом першої інстанції, та які підтверджують, що відповідач не отримувала орендної плати, а суд відмовив у клопотанні представника відповідача про відкладення розгляду справи, колегія суддів вважає необґрунтованими та безпідставними, враховуючи наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, до апеляційної скарги ОСОБА_2 додано «додаткову угоду 03/04 від 03 квітня 2007 року до договору оренди житла від 01 квітня 2007 року», відповідно до якої орендар ОСОБА_6 має право за власний рахунок проводити ремонт квартири. Сума вартості ремонту квартири становить 37 800 грн., і протягом 14 календарних місяців орендар не сплачує орендну плату, а використовує її на ремонт квартири. Орендодавець зараховує вартість робіт по ремонту квартири в рахунок орендної плати.

Згідно з доданою до апеляційною скаргою додатковою угодою № 30/05 від 30 травня 2008 року, сторони за взаємною згодою з 30.05.2008 року достроково припиняють дію договору оренди житла від 01.04.2007 року.

Проте такі докази не можуть бути прийняті до уваги судом апеляційної інстанції, оскільки вони подані з порушенням вимог ст. 131 ЦПК України, адже за період розгляду справи судом першої інстанції з січня 2009 року по жовтень 2013 року такі додаткові угоди відповідачем надані не були, хоча відповідач ОСОБА_2 та її представник неодноразово приймали участь в судових засіданнях.

В письмових запереченнях від 07 грудня 2009 року на позовну заяву ОСОБА_3 (а.с. 139-141, том 1) ОСОБА_2 вказувала, що пунктом 5.2 договору оренди квартири від 01.04.2007 року, укладеного між нею та ОСОБА_6, встановлено строк дії до 31.03.2010 року і на час подання цих заперечень договір є чинним.

Таким чином, станом на 07 грудня 2009 року відповідач ОСОБА_2 підтверджувала дію договору оренди квартири до 31.03.2010 року, і не повідомляла суд про наявність додаткової угоди від 30.05.2008 року про припинення дії договору оренди житла.

Крім того, у письмових запереченнях від 29 серпня 2012 року ОСОБА_2 зазначала про відсутність підстав про стягнення коштів за договором суборенди, проте жодних зауважень щодо дострокового припинення дії договору оренди квартири - не висловлювала ( а.с. 18, том 2).

Також у клопотанні про зупинення провадження у справі, представник ОСОБА_2 12 червня 2012 року вказувала, що договір оренди від 01.04.2007 року та договір суборенди від 17.04.2008 року на вказаний період часу є чинними ( а.с. 38, том 2).

За викладених обставин, колегія суддів не приймає до уваги додаткові угоди від 03.04.2007 року та 30.05.2008 року до договору оренди житла.

Як вбачається зі змісту договору оренди житла від 01 квітня 2007 року ОСОБА_2 передала у строкове платне користування ОСОБА_6 квартиру АДРЕСА_2 на строк 2 роки. Плата за користування квартирою становить 2700 грн. на місяць.

За договором суборенди житла, укладеним між ОСОБА_6 та ОСОБА_7, 17 квітня 2008 року, спірна квартира була передана в суборенду строком на 2 роки , за таку ж плату - 2700 грн. на місяць.

Наявними у матеріалах справи вищенаведеними доказами підтверджується, і відповідачем протягом розгляду справи в суді першої інстанції зазначена обставина не заперечувалась, що у період з 01 листопада 2007 року по 01 квітня 2009 року у спірній квартирі проживали орендарі. Зазначена обставина також встановлена ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 23 серпня 2011 року у справі про розірвання договору довічного утримання.

Таким чином, враховуючи, що позивач просила стягнути з відповідача орендну плату за період з 01 листопада 2007 року по 01 квітня 2009 року, тобто за 17 місяців на суму : 2 700 грн. х 17 місяців = 45 900 грн., колегія суддів вважає висновки суду першої інстанції у цій частині законними і обґрунтованими.

Однак висновки суду першої інстанції про стягнення з відповідача суми у розмірі 32 400 грн. як доходів, отриманих ОСОБА_2 від здачі квартири в оренду, колегія суддів вважає необґрунтованими, оскільки таких позовних вимог ОСОБА_3 не заявляла, обмежуючись лише вищевказаним періодом - 17 місяців.

Позовні вимоги ОСОБА_3 про стягнення суми 32 400 грн. як коштів, отриманих за договором суборенди за період з 17 квітня 2008 року до 01 квітня 2009 року, колегія суддів вважає безпідставними, і такими, що задоволенню не підлягають, оскільки ОСОБА_2 не є стороною договору суборенди, відповідно до умов якого ОСОБА_7 сплачував орендну плату на користь ОСОБА_6, а тому відсутні підстави вважати, що за один і той же період часу відповідач отримувала подвійну орендну плату.

Враховуючи викладене, колегія суддів дійшла висновку про обґрунтованість доводів апеляційної скарги ОСОБА_2 в цій частині, у зв'язку з чим рішення суду необхідно змінити, зменшивши суму, яка підлягає до стягнення з відповідача на користь позивача, до суми 45 900 грн.

Доводи апеляційної скарги відповідача про те, що на час укладення договору оренди 01 квітня 2007 року вона була власником квартири на підставі договору довічного утримання і була позбавлена такого права лише з 23 серпня 2011 року, тому відсутні підстави для застосування положень ст. 390 ЦК України - колегія суддів не приймає до уваги, оскільки висновків суду такі доводи не спростовують, адже позовні вимоги заявлені ОСОБА_3 за період часу після ухвалення заочного рішення суду від 07.11.2007 року про розірвання договору довічного утримання, визнання права власності на квартиру за ОСОБА_3 та виселення ОСОБА_2 зі спірної квартири, набуття законної сили рішенням суду та враховуючи, що примусове виконання зазначеного рішення здійснювалось у встановленому законом порядку.

Задовольняючи частково позовні вимоги про відшкодування моральної шкоди на суму 10 000 грн., суд першої інстанції посилався на ст. 1167 ЦК України, та з урахуванням факту доведеності вини відповідача у заподіянні позивачу майнової шкоди, суд вважав, що внаслідок винних дій відповідача позивачу також завдано моральної шкоди, яка виразилась у тому, що неправомірна поведінка ОСОБА_2 по відношенню до майна власника призвела до порушення нормальних ( звичних) умов проживання позивача у своєму повсякденному житті, неможливості проживати у власній квартирі.

Проте з такими висновками суду першої інстанції колегія суддів не погоджується, вважає їх зробленими з порушенням норм матеріального права. Враховуючи, що між сторонами існували договірні правовідносини за договором довічного утримання, колегія суддів вважає безпідставним застосування судом норми ст. 1167 ЦК України, яка встановлює загальні підстави відшкодування моральної шкоди в рамках позадоговірних (деліктних ) зобов'язань.

Відповідно до ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, відшкодування збитків та моральної шкоди. Однак, положення глави 57 Цивільного кодексу України, які встановлюють відповідальність за порушення зобов'язань за договором довічного утримання (догляду) , та укладений між сторонами договір не передбачають такого правового наслідку порушення зобов'язань за договором як відшкодування моральної шкоди.

Посилання позивача на неможливість проживати у спірній квартирі не є підставою для застосування положень ст. 1167 ЦК України, оскільки внаслідок істотного порушення відповідачем умов договору довічного утримання були застосовані відповідні правові наслідки - рішенням суду від 18.11.2010 року договір розірвано, а даним рішенням суд стягує понесені збитки та доходи, отримані відповідачем за період незаконного володіння майном.

Враховуючи викладене, правових підстав для задоволення позовних вимог про відшкодування моральної шкоди - не вбачається, тому оскаржуване рішення у викладеній частині підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні цих позовних вимог.

Рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог про зобов'язання не чинити перешкоди у користуванні спірною квартирою - сторонами не оскаржувалось, обов'язкових підстав для скасування рішення колегія не вбачає, тому рішення суду у вказаній частині не перевіряє.

На підставі викладеного колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга ОСОБА_2 підлягає частковому задоволенню, а оскаржуване рішення суду - зміні в частині розміру збитків та визначення їх в сумі 3440 грн. 78 коп., а суми отриманих доходів - 45 900 грн., а в частині стягнення моральної шкоди - скасуванню, з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні зазначених вимог.

Відповідно до вимог ст. 88 ЦПК з відповідача на користь позивача також підлягають стягненню понесені судові витрати, пропорційно розміру задоволених позовних вимог - 493 грн. 40 коп. сплаченого судового збору за вимоги майнового характеру та 150 грн. - витрат на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи, сплата яких була передбачена процесуальним законом на час пред'явлення позову.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307-309, 313- 317, 218 ЦПК України, колегія суддів

вирішила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - задовольнити частково.

Рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 03 жовтня 2013 року - змінити в частині вирішення позовних вимог про стягнення збитків та отриманих доходів, у зв'язку з чим резолютивну частину рішення про часткове задоволення цих вимог викласти в наступній редакції:

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 суму збитків у розмірі 3440 грн. 78 коп., суму отриманих доходів - 45 900 грн., а всього - 49 340 ( сорок дев'ять тисяч триста сорок) грн. 78 коп. та судові витрати у розмірі 643 (шістсот сорок три) грн. 40 коп.

Рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 03 жовтня 2013 року - в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_3 про стягнення моральної шкоди - скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення наступного змісту:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про відшкодування моральної шкоди - відмовити.

В іншій частині рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 03 жовтня 2013 року - залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий : Судді: