У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 березня 2015 року м. Рівне

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Рівненської області у складі:

головуючого судді Василевича В.С.

суддів: Малько О.С., Шимківа С.С.,

при секретарі судового засідання: Демчук Ю.Ю.

з участю позивача ОСОБА_1 та його представника ОСОБА_2, відповідачів ОСОБА_3 та ОСОБА_4, її представника ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 26 листопада 2014 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, третя особа на стороні відповідачів, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, приватний нотаріус Рівненського міського нотаріального округу Самсонюк Олена Анатоліївна про визнання договору кулівлі-продажу недійсним та витребування майна з чужого незаконного володіння,

в с т а н о в и л а :

Рішенням Рівненського міського суду від 26 листопада 2014 року в задоволенні позову відмовлено.

В поданій апеляційній скарзі ОСОБА_1 вказує, що рішення суду прийняте за неповного з'ясування обставин, що мають значення для справи, із порушенням та неправильним застосуванням норм матеріального та процесуального права, а висновки, викладені в оскаржуваному рішенні, не відповідають обставинам справи.

Зазначає, що з самого дитинства він хворіє та має інвалідність, пов'язану з психічним захворюванням, діагноз - виражений астено-невротичний синдром з емоційно-вольовою нестійкістю інфальтивної особистості на фоні резидуально-органічної церебральної недостатності, а тому суд зобов'язаний був задовольнити його клопотання про призначення судової експертизи, на вирішення якої поставити питання чи усвідомлював він в момент укладання спірного договору купівлі-продажу від 28.07.2011 року значення своїх дій з огляду на стан здоров'я, емоційний та фізичний стан.

Доводить, що судом не надана оцінка показанням свідка ОСОБА_7, який ствердив, що в серпні - вересні 2011 року він бачив його (позивача) у знервованому, хворобливому стані, брудним та легко одягнутим.

Вважає, що суд невірно надав оцінку доказам з приводу наявності тиску зі сторони відповідача ОСОБА_3 та не взяв до уваги роз'яснення, викладені у п.21 постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.2009 року, відповідно до яких факт насильства не обов'язково має бути встановлений вироком суду, постановленим у кримінальній справі.

Вказує на неправильнісь висновків суду про те, що відповідачка ОСОБА_4 є добросовісним набувачем, і підстави для витребування у неї спірної квартири, відповідно до вимог ст.388 ЦК України відсутні.

Просить скасувати рішення суду першої інстанції та постановити нове рішення, яким його позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

В запереченнях на апеляційну скаргу ОСОБА_3 та ОСОБА_4 зазначають, що рішення судом першої інстанції постановлено з дотриманням вимог матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують та просять її відхилити.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення осіб, які беруть участь у справі і з'явились в судове засідання, перевіривши подані докази та доводи, колегія суддів дійшла висновку про відхилення апеляційної скарги.

Встановлено, що 28 липня 2011 року, ОСОБА_1 продав ОСОБА_3 належну йому однокімнатну квартиру АДРЕСА_1, про що був нотаріально посвідчений договір купівлі-продажу.

Квартира в подальшому ще двічі відчужувалася, останнім її власником на підставі нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу від 24.10.2012 р. є ОСОБА_4

Як вбачається із змісту позовної заяви, позивач просив визнати недійсним договір купівлі-продажу з підстав, визначених ст.ст.225, 231 ЦК України.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції правильно виходив з того, що позивачем не надано жодних доказів, які підтверджували б, що він на час укладання договору купівлі - продажу квартири не усвідомлював значення своїх дій та не міг керувати ними. Відсутні докази й про те, що договір укладений проти його волі внаслідок застосування до ОСОБА_1 тиску з боку ОСОБА_3

Такі висновки є правильними, відповідають вимогам закону, а наданим сторонами доказам судом першої інстанції дана правильна оцінка (ст.212 ЦПК України).

Підставою для визнання правочину недійсним на підставі, передбаченій ч.1 ст.225 ЦК України, має бути встановлена судом неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними.

Будь-яких доказів, які стверджували б про те, що ОСОБА_1 у момент вчинення правочину не міг усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними в матеріалах справи немає.

Навпаки, із матеріалів справи вбачається, що 10.06.2011 року Рівненським центром психічного здоров'я населення відносно позивача проведено амбулаторну судово-психіатричну експертизу, згідно висновку якої ОСОБА_1 виявляє ознаки інфантильного розладу особистості на органічному тлі, що є патологією структури характеру з порушенням переважно в емоційно-вольовій сфері, не має проявів психозу чи недоумства, що не позбавляє його здатності усвідомлювати свої дії та керувати ними.

Вказана експертиза проводилась на підставі ухвали Рівненського міського суду від 20.04.2011р. у справі за заявою ОСОБА_8 про обмеження цивільної дієздатності ОСОБА_1, в якій заявниця покликалася на те, що психічна хвороба ОСОБА_1 впливає на його здатність усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними, він має намір продати належну йому квартиру.

Відповідно до ч.1 ст.58 ЦПК України належними доказами є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

В матеріалах справи відсутні докази про те, що позивач після проведення відносно нього амбулаторної експертизи, після червня 2011 року лікувався з приводу психічних порушень і його стан погіршувався.

Доводи апеляційної скарги щодо не вирішення судом клопотання про призначення психолого-психіатричної експертизи, заявленого позивачем 12.03.2014 р. спростовуються журналом судового засідання від 16.10.2014 р., відповідно до якого, протокольною ухвалою суду у його задоволенні відмовлено.

Відповідно до ч.1 ст.231 ЦК України правочин, вчинений особою проти її справжньої волі внаслідок застосування до неї фізичного чи психічного тиску з боку другої сторони або з боку іншої особи, визнається судом недійсним.

Згідно п.21 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 6.11.2009року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» при вирішенні спорів про визнання недійсним правочину, вчиненого особою під впливом насильства (стаття 231 ЦК), судам необхідно враховувати, що насильство має виражатися в незаконних, однак необов'язково злочинних діях. Насильницькі дії можуть вчинятись як стороною правочину, так іншою особою - як щодо іншої сторони правочину, так і щодо членів її сім'ї, родичів тощо або їх майна.

Під насильством у ст.231 ЦК України розуміється фізичний або психічний тиск на особу з метою примушення її до вчинення правочину.

Насильство може мати будь - які прояви: фізичне насильство (катування, побиття, заподіяння болю); психічне насильство (залякування, погроза вбивством, заподіянням тілесних ушкоджень самій особі або її близьким); насильство дією (пошкодження майна особи).

Докази про те, що квартира вибула з володіння позивача поза його волею останнім не надано, а судом в ході розгляду справи не здобуто.

Крім того, правочини, що вчиняються особою проти її волі, внаслідок застосування до неї фізичного чи психічного тиску характеризуються тим, що особа, яка їх вчиняє усвідомлює свої дії, але вимушена це зробити під тиском. Тому посилання ОСОБА_1 на ст.225 та ст. 233 ЦК України є взаємовиключними підставами позову.

Добросовісність набуття в розумінні ст.388 ЦК України полягає в тому, що майно набувається не безпосередньо у власника, а в особи, яка не мала права його відчужувати.

Наслідком угоди, укладеної з таким порушенням є повернення майна від набувача, при цьому випадки такого витребування законодавством обмежуються, зокрема п.3 ч.1 ст.388 ЦК України, якою передбачено, що витребування майна можливе в разі його вибуття з володіння власника не з його волі іншим шляхом.

За наведених обставин суд дійшов до обґрунтованого висновку про те, що квартира вибула із володіння позивача за його волею, на підставі нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу, а тому підстави для витребування її у ОСОБА_4, як добросовісного набувача відсутні.

Рішення суду постановлено з дотриманням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги правильності висновків суду не спростовують, підстави для його скасування відсутні.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309, 313, 314, 315, 317, 319, 323-325 Цивільного процесуального кодексу України, колегія суддів, -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 26 листопада 2014 року залишити без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий Василевич В.С.

Судді Малько О.С.

Шимків С.С.