У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 червня 2015 року м. Київ

Суддя Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ Кадєтова О.В., розглянувши касаційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Апеляційного суду м. Києва від 26 травня 2015 року у справі за позовом публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_2, ОСОБА_3, які діють в своїх інтересах та інтересах малолітніх ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, треті особи: служба у справах дітей Дніпровського районної у м. Києві державної адміністрації, Дніпровський районний відділ у м. Києві головного управління державної міграційної служби України, про виселення,

в с т а н о в и в :

У жовтні 2014 року ПАТ КБ «Приватбанк» звернулося до суду із зазначеним позовом, посилаючись на те, що 06 лютого 2008 року між ЗАТ «Приватбанк», правонаступником якого є позивач, та ОСОБА_2 укладено кредитний договір № K3BLGA15006723, за умовами якого банк надав ОСОБА_2 споживчий кредит на загальну суму 332 547,00 доларів США на строк до 06 лютого 2018 року.

З метою забезпечення виконання зобов'язань за зазначеним вище кредитним договором між сторонами 04 листопада 2008 року укладено договір іпотеки, за яким ОСОБА_2 передав в іпотеку квартиру АДРЕСА_1, яка належала йому на праві власності.

ОСОБА_3 є співвласником спірної квартири, оскільки перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2 і дала згоду на підписання договору іпотеки її чоловіком.

Позивач зазначав, що відповідачі ОСОБА_4, ОСОБА_5 та ОСОБА_6 були зареєстровані у квартирі АДРЕСА_1 після укладення договору іпотеки і без згоди іпотекодержателя.

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 12 жовтня 2012 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 05 грудня 2012 року та ухвалою Вищого спеціалізованого суду України від 29 травня 2013 року, звернуто стягнення на предмет іпотеки, а саме: квартира АДРЕСА_1 шляхом продажу вказаного предмета іпотеки ПАТ КБ «Приватбанк».

На виконання вимог Закону України «Про іпотеку» 02 липня 2013 року позивачем були направлені відповідачам повідомлення про добровільне виселення з квартири, що є предметом іпотеки, однак вимоги повідомлень зі сторони відповідачів виконано не було.

Позивач просив суд виселити зі зняттям з реєстраційного обліку у Дніпровському районному відділу головного управління державної міграційної служби в м. Києві ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 з квартири АДРЕСА_1.

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 06 лютого 2015 року в задоволенні позову відмовлено.

Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 26 травня 2015 року рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 06 лютого 2015 року скасовано та ухвалено нове, яким позов задоволено.

Виселено зі зняттям з реєстраційного обліку у Дніпровському районному відділі головного управління Державної міграційної служби в м. Києві ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 з квартири АДРЕСА_1.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У касаційній скарзі ОСОБА_2 просить скасувати судове рішення апеляційного суду, мотивуючи свої вимоги порушенням судом норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права, та залишити в силі рішення першої інстанції.

У відкритті касаційного провадження у справі слід відмовити з таких підстав.

Відповідно до пункту 5 частини 4 статті 328 ЦПК України суддя відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційна скарга є необґрунтованою і викладені в ній доводи не викликають необхідності перевірки матеріалів справи.

Згідно ч. 1 ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановленні в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Відмовляючи у позові, суд першої інстанції виходив з того, що при вирішенні даного спору підлягає застосуванню Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» від 03 червня 2014 року, згідно з яким протягом дії цього Закону не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно.

Задовольняючи позов, апеляційний суд виходив з того, що предметом позову є не звернення стягнення на майно, а виселення з квартири, як наслідок невиконання рішення суду та умов кредитного договору.

Доводи касаційної скарги та зміст оскаржуваного судового рішення не дають підстав для висновку, що апеляційним судом при розгляді справи допущено неправильне застосування норм матеріального чи порушення норм процесуального права, які передбачені ст. ст. 338 - 341 ЦПК України як підстави для скасування рішень.

На підставі наведеного та керуючись п. 5 ч. 4 ст. 328 ЦПК України,-

у х в а л и в:

Відмовити ОСОБА_2 у відкритті касаційного провадження у справі за позовом публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_2, ОСОБА_3, які діють в своїх інтересах та інтересах малолітніх ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, треті особи: служба у справах дітей Дніпровського районної у м. Києві державної адміністрації, Дніпровський районний відділ у м. Києві головного управління державної міграційної служби України, про виселення.

Додані до скарги матеріали повернути заявнику.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя Вищого спеціалізованого

суду України з розгляду

цивільних і кримінальних справ О.В. Кадєтова