Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 березня 2015 року м. Рівне

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Рівненської області в складі суддів: Бондаренко Н.В., Малько О.С., Василевича В.С.,

секретар судового засідання: Демчук Ю.Ю.

розглянула у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Здолбунівського районного суду Рівненської області від 9 лютого 2015 року у справі за позовом ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3 до ОСОБА_4, Мізоцької селищної ради Здолбунівського району Рівненської області про скасування рішення сесії Мізоцької селищної ради №254 від 12.01.2012р. та державного акту про право приватної власності на земельну ділянку, визнання незавершеного будинковолодіння об'єктом права спільної часткової власності, в якому частка кожного становить ? та зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_1, треті особи Державний реєстратор реєстраційної служби Здолбунівського районного управління юстиції, Здолбунівське міське бюро технічної інвентаризації про визнання нерухомого майна особистою приватною власністю,

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення позивачки ОСОБА_1, її представника ОСОБА_5, відповідача ОСОБА_4, його представника ОСОБА_6, перевіривши матеріали справи, колегія суддів, -

в с т а н о в и л а :

Рішенням Здолбунівського районного суду Рівненської області від 9 лютого 2015 року у задоволенні позову ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3 до ОСОБА_4, Мізоцької селищної ради про визнання права власності на нерухоме майно відмовлено.

Позов ОСОБА_4 до ОСОБА_1, треті особи Державний реєстратор реєстраційної служби Здолбунівського районного управління юстиції Рівненської області, Здолбунівське міське бюро технічної інвентаризації про визнання нерухомого майна особистою приватною власністю задоволено частково.

Визнано особистою приватною власністю ОСОБА_4 квартиру АДРЕСА_7 Рівненської області, що розташований на земельній ділянці для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд площею 0,0622 га, яка згідно державного акту належить ОСОБА_4

В решті позовних вимог відмовлено.

Ухвалу суду від 15 серпня 2013 року про заборону державній реєстраційній службі

у Здолбунівському районі вчиняти реєстрацію права власності на будинколодіння в АДРЕСА_2

В поданій на вказане рішення апеляційній скарзі ОСОБА_1 покликається на його незаконність через порушення судом норм матеріального і процесуального права.

Зазначає, що оскільки частина корпусу АДРЕСА_2 наданий для реконструкції під житло, був реконструйований нею під час шлюбу із ОСОБА_4 у квартиру АДРЕСА_2 то дане майно вважається набутим ними під час шлюбу та незалежно від вкладу кожного із подружжя у його реконструкцію є спільною сумісною власністю.

При постановлені рішення судом грубо порушено вимоги процесуального закону, оскільки не взято до уваги покази допитаних в судовому засіданні свідків, які підтвердили, що основні будівельні роботи по реконструкції будинку були проведені ними спільно із чоловіком ще до його першого від'їзду на заробітки. Незважаючи на від'їзди чоловіка на заробітки через відсутність роботи в Україні, вони підтримували сімейні стосунки та вели спільне господарство, турбувалися один про одного як чоловік та дружина і намірів розривати шлюб у них не було.

Звертає увагу на те, що реконструйована квартира до цього часу не введена в

експлуатацію та її державна реєстрація не проводилася, тому суд без належних доказів виникнення права власності визнав за ОСОБА_4 право власності на об'єкт нерухомого майна.

Суд безпідставно вирішив по суті позовні вимоги позивачів ОСОБА_2 та ОСОБА_3, які від позову відмовилися, про що суд зазначив у мотивувальній частині судового рішення.

З наведених підстав просить скасувати рішення суду першої інстанції в частині відмови їй у позові та в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_4, ухвалити нове рішення, яким її позовні вимоги задовольнити, в задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 відмовити та стягнути з відповідача на її користь судові витрати по справі.

Апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Наведеній нормі ухвалене у справі судове рішення не відповідає.

Згідно зі ст.3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Статтями 214,215 ЦПК України встановлені вимоги до змісту судового рішення.

На порушення зазначених вимог судом ухвалено рішення, мотивувальна частина якого не відповідає його резолютивній частині, за позовними вимогами, що позивачами не заявлялись, зокрема, позивачі за первісним позовом просили скасувати рішення сесії Мізоцької селищної ради №254 від 12.01.2012р. та державний акт про право приватної власності на земельну ділянку, визнати незавершене будинковолодіння об'єктом права спільної часткової власності, в якому частка кожного становить 1/4, втім, суд ухвалив рішення про відмову у визнанні права власності на нерухоме майно, а заявлені вимоги фактично залишились не вирішеними; в мотивувальній частині рішення зазначено що вимоги про поділ земельної ділянки задоволенню не підлягають, хоча вони жодною із сторін не заявлялись; відсутні мотиви відмови відповідачу у частині зустрічного позову про визнання його особистою власністю квартири АДРЕСА_1 та земельної ділянки та нерухомості за адресою АДРЕСА_8

Задовольняючи частково зустрічний позов, суд першої інстанції виходив з того, що сторони на момент реконструкції квартири АДРЕСА_2 проживали окремо, а тому дане житлове приміщення є виключно власністю ОСОБА_7 і поділу не підлягає.

Відмовляючи у визнанні права власності на нерухоме майно по первісному позову, суд виходив з того, що оскільки будинковолодіння не підлягає поділу, то й вимоги про поділ земельної ділянки, скасування Державного акту та рішення селищної ради не підлягають задоволенню.

Відповідно до ч.3 ст.303 ЦПК України апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення.

Постановлене судом першої інстанції рішення не може залишатись в силі та підлягає скасуванню на підставі ст.ст.307,309 ЦПК України.

14 серпня 2013року ОСОБА_1, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 звернулись із позовом до ОСОБА_4, Мізоцької селищної ради, в якому просили скасувати рішення сесії Мізоцької селищної ради №254 від 12 січня 2012року про передачу у власність ОСОБА_4 земельної ділянки за адресою АДРЕСА_2 та скасувати виданий на неї Державний акт. В подальшому позов доповнений вимогою про визнання незавершеного будинковолодіння об'єктом спільної часткової власності, в якому частка кожного становить ?.

Свої вимоги позивачі мотивували тим, що їх сім'я, яка складалася із чотирьох осіб перебувала на квартирному обліку на Мізоцькому цукровому заводі. З метою покращення її житлових умов їм передано половину спального корпусу АДРЕСА_2, закріплено земельну ділянку для обслуговування житлового будинку та надано дозвіл на переобладнання цього приміщення у квартиру. Вся документація виготовлялася на ім'я відповідача, як голову сім'ї. У 2010році шлюб між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 розірвано, однак остання та їх повнолітні діти продовжували користуватись жилим приміщенням. У травні 2013року на ім'я ОСОБА_1 надійшов лист від відповідача, в якому він вимагав звільнити самовільно зайняту нею земельну ділянку, що перебуває у його особистій власності, доступ до підсобних приміщень закрив. Відповідач не визнає їх право власності на будинковолодіння, а тому вони на підставі ст.392 ЦК України вимушені звернутись із позовом до суду.

Підстава та предмет позову в ході розгляду справи у суді першої інстанції позивачами не змінювались.

У вересні 2013року ОСОБА_4 звернувся із зустрічним позовом до ОСОБА_1, в якому покликався на те, що його колишня дружина з 1996року ніде не працювала, сімейні відносини у них не складалися і він поїхав на заробітки до Росії. Всі кошти до моменту розірвання з нею шлюбу(2010р.) постійно пересилав на утримання сім'ї та для проведення будівельних та ремонтних робіт нажитого ним нерухомого майна. Вважає, що після припинення з жовтня 1996року спільного з відповідачкою проживання, все набуте майно придбано за кошти, які належали йому особисто. Просив визнати квартиру АДРЕСА_2, квартру АДРЕСА_1, присадибну земельну ділянку розміром 0,06га та нерухомість за адресою АДРЕСА_8 його особистою власністю.

Відповідно до ст.16 ЦК України, звертаючись до суду, позивач за власним розсудом обирає спосіб захисту. Обравши способом захисту визнання об'єктом спільної часткової власності та відповідно визнання особистою власністю позивач в силу ст.10 ЦПК України зобов'язаний довести правову та фактичну підставу своїх вимог.

Згідно ч. 1ст.392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Тобто, за вказаною нормою права, вимога про визнання права власності може бути пред'явлена лише власником спірного майна.

Встановлено, що шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 укладено 19 листопада 1978 року, від якого вони мають двох дочок, позивачів у справі та який розірвано рішенням Здолбунівського районного суду від 11 лютого 2010року. Свідоцтво про розірвання шлюбу останнім отримано 30.03.2010 року.

Рішенням виконкому Мізоцької селищної ради №52 від 18 травня 1995року переведено корпуси АДРЕСА_9, їдальню, будинок піонервожатих, будинок сторожа, піонерську кімнату в житловий фонд для майбутньої видачі ордерів на житло та приватизації квартир через БТІ.(а.с.153 т.1)

25 листопада 1996року на підставі вказаного вище рішення ради та спільного рішення Ради і профкому заводу №10 від 19.06.1995року ОСОБА_4 передано в особисте користування для житлових цілей 96,2 кв.м площі спального корпусу№4, що стверджується актом, який міститься в матеріалах справи на а.с.10 т.1.

Рішенням виконкому Мізоцької селищної ради №33 від 21.02.2002року корпусу АДРЕСА_2, закріплено земельну ділянку для обслуговування житлового будинку по провулку Заводський площею 0,15га та надано дозвіл ОСОБА_4 провести реконструкцію цього спального корпусу на житлове приміщення.(а.с.9 т.1)

Рішенням виконкому Мізоцької селищної ради №61 від 26.05.2011року присвоєно поштову адресу: квартира АДРЕСА_3 ОСОБА_4.(а.с.33 т.1)

Відповідно до довідки Здолбунівського МБТІ №145 від 13.10.2011року та його відповіді №83 від 2.12.2013р. на запит суду право власності на квартиру АДРЕСА_4 не оформлялось.(а.с.11,94 т.1).

Частиною 4 ст.368 ЦК України передбачено, що майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім'ї є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі.

Відповідно до ч.2 ст.331 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва(створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації та його державну реєстрацію, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації та державної реєстрації.

На даний час зазначена вище квартира в експлуатацію не введена, її державна реєстрація не проведена, що сторонами у справі не заперечується, а тому покликання сторін, що вони набули на неї право власності не ґрунтується на законі.

Згідно з ч. 3 ст.331 ЦК України до завершення будівництва (створення майна) особа вважається власником матеріалів, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна).

За позовом дружини, членів сім'ї забудовника, які спільно будували нерухоме майно суд вправі провести поділ незакінченого будівництвом такого майна, якщо враховуючи ступінь його готовності, можна визначити окремі частини, що підлягають виділу, і технічно можливо довести до кінця будівництво зазначеними особами. При неможливості поділу незакінченої будівництвом нерухомості суд може визнати право за цими особами на будівельні матеріали і конструктивні елементи нерухомого майна або з врахуванням конкретних обставин залишити його одній зі сторін, а іншій присудити грошову компенсацію.

За позовом члена сім'ї, який здійснював будівництво, переобладнання нерухомого майна за особисті кошти, під час окремого проживання подружжя у зв'язку з фактичним припиненням шлюбу, суд вправі визнати за ним право особистої власності на будівельні матеріали і конструктивні елементи нерухомого майна.

Між тим, жодним із сторін, з врахуванням підстав їх позовів такі вимоги не заявлялись, а тому вимоги про визнання за ОСОБА_4 права особистої власності на квартиру АДРЕСА_5 та визнання цієї квартири об'єктом спільної часткової власності, в якому частка кожного становить ? задоволенню не підлягають.

Окрім того, частина доводів апеляційної скарги зводяться до того, що вказана вище спірна квартира є майном подружжя, хоча позов ОСОБА_1 з підстав, що регулює ст.22 КпШС України або ст.60 СК України, ч.3 ст.368 ЦК України не заявлялись.

Відповідно до ст. ст.15,16 ЦК України, ст.3 ЦПК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних прав, свобод чи інтересів у спосіб, передбачений законом або договором.

Рішенням сесії Мізоцької селищної ради №254 від 12 січня 2012року в порядку приватизації передано у власність ОСОБА_4 земельну ділянку площею 0,0622га для будівництва та обслуговування житлового будинку господарських будівель і споруд в смт.Мізоч по АДРЕСА_2 ОСОБА_4 19 жовтня 2012року на дану земельну ділянку видано Державний акт.(а.с.8,31 т.1).

Вимоги про скасування рішення ради про передачу у власність відповідачу земельної ділянки та виданого на підставі нього державного акта залежать від доведеності прав позивачів на збудоване на земельній ділянці нерухоме майно, а тому передчасними є доводи ОСОБА_1, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про порушення цим рішенням та державним актом їх прав.

Також встановлено, що 28 січня 1980 року ОСОБА_4 купив у ОСОБА_8 жилий будинок в с.Уїздці Здолбунівського району (а.с.151 т.1).

Разом з тим цей договір не містить даних щодо номеру будинку та вулиці, на якій він розташований в с.Уїздці. Докази про те, що це нерухоме майно знаходиться саме за адресою АДРЕСА_8 відсутні.

В ході розгляду справи ОСОБА_4 також не доведено, що присадибна земельна ділянка розміром 0,06га за адресою АДРЕСА_8 перебуває у власності ОСОБА_1

За наведеного, у зустрічних позовних вимогах про визнання особистою власністю квартири АДРЕСА_2, присадибної земельної ділянки розміром 0,06га та нерухомості за адресою АДРЕСА_8 слід відмовити.

ОСОБА_4, ОСОБА_1, ОСОБА_3, ОСОБА_2 та ОСОБА_9 в порядку приватизації на праві спільної сумісної власності належить квартира АДРЕСА_6, що стверджується свідоцтвом від 7 лютого 2001року.(а.с.167 т.1)

Дане свідоцтво ніким не оспорене та є дійсним.

Вказана квартира на праві спільної сумісної власності належить 5 особам, оскільки була приватизована ними у порядку, передбаченому Законом Ураїни «Про приватизацію державного житлового фонду», а тому вказане майно не може вважатися об'єктом права особистої власності ОСОБА_4 .

Окрім цього, відповідачем за цими вимогами є лише ОСОБА_1, хоча співвласниками квартири є ще 3 особи, які в порушення ст.33 ЦПК України співвідповідачами притягнуті не були.

Із матеріалів справи вбачається, що в суді першої інстанції ОСОБА_2 та ОСОБА_3 відмовилися від вимог про визнання незавершеного будинковолодіння об'єктом спільної часткової власності, в якому частка кожного становить ?. Місцевий суд не вирішив дане клопотання позивачів та постановив рішення по суті. В апеляційний суд ці особи не з'явилися, а тому він позбавлений можливості вирішити дане клопотання з дотриманням норм ст.206 ЦПК України.

Рішення суду першої інстанції ухвалено з порушенням норм матеріального права, неповним з'ясуванням судом обставин, що мають значення для справи, а тому воно підлягає скасуванню з ухваленням нового - про відмову у задоволенні позовних вимог за первісним та зустрічним позовами.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 309, 313, 314, 316, 317, 325 ЦПК України, ст.ст.15,16,331,368 ЦК України, колегія суддів,

В и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Здолбунівського районного суду Рівненської області від 9 лютого 2015 року скасувати.

ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3 в позові до ОСОБА_4, Мізоцької селищної ради Здолбунівського району Рівненської області про скасування рішення сесії Мізоцької селищної ради №254 від 12.01.2012р., державного акту про право приватної власності на земельну ділянку та визнання незавершеного будинковолодіння об'єктом права спільної часткової власності, в якому частка кожного становить 1/4 відмовити.

ОСОБА_4 в позові до ОСОБА_1, треті особи Державний реєстратор реєстраційної служби Здолбунівського районного управління юстиції, Здолбунівське міське бюро технічної інвентаризації про визнання нерухомого майна особистою приватною власністю відмовити.

Рішення суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржене в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Судді: Бондаренко Н.В.

Малько О.С.

Василевич В.С.