АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Апеляційне провадження № 22-ц/796/8703/2015 Головуючий в суді 1 інстанції - Фролов М.О.
Доповідач - Ящук Т.І.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 жовтня 2015 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва в складі:

головуючого судді Ящук Т.І.

суддів Немировської О.В., Чобіток А.О.

при секретарі Телегіній Н.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 та апеляційною скаргою ОСОБА_3, яка подана його представником ОСОБА_4, на рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 18 травня 2015 року по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про поділ спільного майна подружжя та за зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя,

встановила:

У червні 2014 року позивач ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до відповідача ОСОБА_3 про поділ спільного майна подружжя. Свої вимоги обґрунтовувала тим, що за період перебування у шлюбі подружжям було набуто грошові кошти у сумі 565 426 грн. 17 коп. та 21 628,88 доларів США, із наступним їх розміщенням від імені відповідача ОСОБА_3 на вкладних рахунках у банках:

- в сумі 21 628,88 доларів США на рахунку у ПАТ «ОТП Банк» згідно з договором про строковий банківський вклад з щомісячною сплатою процентів від 14.07.2010 року;

- в сумі 160 000 грн. на рахунку у ПАТ КБ «ПриватБанк» згідно з договором від 16.09.2010 року;

- в сумі 280 000 грн. на рахунку у ПАТ «ОТП Банк» згідно з договором про строковий банківський вклад з щомісячною сплатою процентів від 15.03.2011 року за № 008/8299/11;

- в сумі 113 788 грн. 90 коп. на рахунку у ПАТ «Банк «Форум» згідно з договором банківського вкладу від 08.09.2011 року.

Рішенням Голосіївського районного суду міста Києва від 09.07.2012 року шлюб між сторонами розірвано з тих підстав, що подружжя проживали окремо, вели окреме господарство понад рік. У період часу фактичного припинення шлюбних відносин, відповідач без відома та згоди позивача, одноособово розпорядився вищенаведеними коштами подружжя, знявши їх із вкладних рахунків у банках та привласнивши у повній сумі на свою користь, а саме: 14.07.2011 року зняв кошти вкладу в сумі 21628,88 доларів США ; за період з 17.07.2011 року по 20.09.2011 року зняв кошти вкладу із відсотками в сумі 166 654 грн. 25 коп.; 26.12.2011 року - кошти вкладу із відсотками в сумі 118 771 грн. 92 коп.; 15.03.2012 року - кошти вкладу в сумі 280 000 грн.

Тому з урахуванням уточнення позовних вимог позивач просила визнати спільною сумісною власністю позивача та відповідача грошові кошти у сумі 565 426 грн. 17 коп. та 21 628,88 доларів США, що були зняті відповідачем з депозитних рахунків; поділити майно, яке належить позивачу та відповідачу на праві спільної сумісної власності, наступним чином: визнати за позивачем право власності на Ѕ частину грошових коштів у сумі 565 426 грн. 17 коп. та 21 628,88 доларів США, що були зняті відповідачем із депозитних рахунків; стягнути з відповідача на користь позивача грошові кошти в сумі 282 713 грн. 08 коп. та 10 814,44 доларів США, що в еквіваленті до національної валюти України за офіційним курсом Національного банку України станом на 15.01.2015 року становить 170 608 грн. 60 коп.

Відповідач ОСОБА_3 звернувся із зустрічним позовом до позивача про поділ спільного майна подружжя, зазначивши, що подружжям за час шлюбу набуто грошові кошти із наступним їх розміщенням від імені ОСОБА_2 на вкладних рахунках у банку:

- в сумі 30 000 грн. на рахунку НОМЕР_1 у ПАТ «Приватбанк»,

- в сумі 30 000 грн. на рахунку НОМЕР_2 у ПАТ «Приватбанк».

Вказував, що йому як одному з подружжя належить на праві спільної сумісної власності Ѕ частина зазначених коштів, тому просив суд визнати право власності відповідача на Ѕ частину грошових вкладів, які відкрито на ім'я позивача у ПАТ «Приватбанк» по рахунку НОМЕР_1 на суму 15 000 грн., по рахунку НОМЕР_2 на суму 15 000 грн.

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 18 травня 2015 року позов ОСОБА_2 задоволено частково.

Визнано спільною сумісною власністю ОСОБА_2 та ОСОБА_3 грошові кошти у сумі 565 426 грн. 17 коп. та 21 628,88 доларів США, що були зняті ОСОБА_3 з депозитних рахунків:

- 14.07.2011 року з рахунку НОМЕР_3у ПАТ «ОТП Банк» в сумі 21 628,88 доларів США; - у період з 17 липня по 20 вересня 2011 року з рахунку НОМЕР_4 у ПАТ КБ «Приватбанк» в сумі 166 654 грн. 25 коп.;

- 26.12.2011 року з рахунку НОМЕР_5 у ПАТ «Банк Форум» - 118 771 грн. 92 коп.;

- 15.03.2012 року з рахунку НОМЕР_6 у ПАТ «ОТП Банк» в сумі 280 000 грн.;

Поділено майно, яке належить ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на праві спільної сумісної власності, наступним чином: визнано за ОСОБА_2 право власності на Ѕ частину грошових коштів в сумі 280 000 грн. і 118 771 грн. 92 коп., що були зняті ОСОБА_3 з депозитних рахунків, а саме:

- 15.03.2012 року з рахунку НОМЕР_6 у ПАТ «ОТП Банк» в сумі 280 000 грн.;

- 26.12.2011 року з рахунку НОМЕР_5 у ПАТ «Банк Форум» в сумі 118 771,92 грн.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 грошові кошти в сумі 140 000 грн. і 56 385 грн. 96 коп., а всього разом - 196 385 грн. 96 коп.

У задоволенні іншої частини позовних вимог ОСОБА_2 - відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 1720 грн. 50 коп. судового збору.

У задоволені зустрічного позову ОСОБА_3 - відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням, позивач ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду у частині відмови у задоволенні її позовних вимог та ухвалити в цій частині нове рішення, яким задовольнити позов в повному обсязі, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.

Вказувала, що висновок суду першої інстанції про те, що кошти в сумі 21 628,88 доларів США та 166 654 грн. 25 коп. були зняті відповідачем із вкладних рахунків за взаємною згодою з позивачем, є помилковим, оскільки в матеріалах справи не міститься жодних доказів, які б підтверджували надання позивачем згоди на зняття коштів з депозитних рахунків. Натомість в матеріалах справи наявні докази, які свідчать, що відповідач самовільно здійснив зняття таких коштів (банківські виписки).

Судом першої інстанції не було враховано правову природу банківського вкладу, оскільки розпоряджатися вкладом має право лише вкладник, яким є відповідач, а тому саме відповідач мав повноваження та можливість зняти кошти з депозитних рахунків. При цьому згоди дружини для здійснення даної операції чинне законодавство України не передбачає. У зв'язку з тим, що всі вкладні рахунки були відкриті на ім'я відповідача та подружжя не проживало разом з липня 2011 року, позивачу на момент подання позову не було відомо про точну суму коштів на таких рахунках, а також про зняття відповідачем коштів з рахунків.

Відповідач ОСОБА_3 не погодився з рішенням суду в частині задоволення позовних вимог і через свого представника ОСОБА_4 звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить змінити рішення суду в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_2 про стягнення на її користь грошових коштів в сумі 140 000 грн. та 56 385 грн. 96 коп., та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог у цій частині, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи.

Вказував, що суд помилково прийшов до висновку про те, що грошові кошти на рахунках ПАТ «ОТП Банк» в сумі 280 000 грн. та у ПАТ «Банк Форум» в сумі 118 771 грн. 92 коп. були зняті відповідачем достроково без відома дружини. Зняття грошових коштів відбулось незадовго до розірвання шлюбу. Після розірвання шлюбу позивач відкрила рахунки у ПАТ «ПриватБанк», ПАТ «Банк Форум» та ПАТ «Банк Русский Стандарт», де вбачається розпорядження значними грошовими сумами.

До суду про поділ спільного майна подружжя ОСОБА_2 звернулась майже через два роки після розірвання шлюбу, що свідчить про відсутність нагальної потреби в грошових коштах. Крім того, доказів витрачання грошових коштів одноосібно ОСОБА_3 позивач не надала.

Також вважає, що в суді достовірно встановлено, що донька сторін зареєстрована у квартирі відповідача, вона відвідує школу у м. Києві та фактично проживає з батьком у м. Києві, а тому висновок суду про те, що батьки приймають однакову участь у вихованні та утриманні дитини, вважає помилковим.

В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_2 - ОСОБА_6 підтримав апеляційну скаргу позивача та просив апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_3 - відхилити.

Представник відповідача ОСОБА_3 - ОСОБА_4 підтримала апеляційну скаргу відповідача та просила відхилити апеляційну скаргу позивача.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, що з'явилися в судове засідання, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу позивача необхідно відхилити, апеляційна скарга відповідача підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що сторони по справі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 перебували у зареєстрованому шлюбі з 27.04.1996 року, від якого мають неповнолітню дочку ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1.

У період перебування у шлюбі відповідачем було розміщено грошові кошти на вкладних рахунках у банках:

- в сумі 21 628,88 доларів США на рахунку НОМЕР_3 у ПАТ «ОТП Банк» згідно з договором про строковий банківський вклад від 14.07.2010 року, дата повернення вкладу за договором - 14.07.2011 року ;

- в сумі 160 000 грн. на рахунку НОМЕР_4 у ПАТ «Приватбанк» згідно з договором від 16.09.2010 року, строк повернення вкладу - 16.09.2011 року;

- в сумі 280 000 грн. на рахунку НОМЕР_6 у ПАТ «ОТП Банк» згідно з договором про строковий банківський вклад від 15.03.2011 року, зі строком повернення вкладу - 15.03.2012 року;

- в сумі 113 788 грн. 90 коп. на рахунку НОМЕР_5 у ПАТ «Банк Форум» згідно з договором банківського вкладу від 08.09.2011 року, дата повернення вкладу за договором - 08.03.2013 року.

Також судом першої інстанції встановлено, що усі вищезазначені кошти були зняті відповідачем із вкладних рахунків, на загальну суму 565 426 грн. 17 коп. та 21 628,88 доларів США:

- 14.07.2011 року у ПАТ «ОТП Банк» - 21 628,88 доларів США у зв'язку з настанням строку повернення вкладу;

- у період з 17.07.2011 року по 20.09.2011 року у ПАТ КБ «ПриватБанк» - кошти вкладу з нарахованими відсотками - 166 654 грн. 25 коп., у зв'язку із закінченням строку вкладу;

- 26.12.2011 року у ПАТ «Банк Форум» - кошти вкладу із нарахованими відсотками на загальну суму 118 771 грн. 92 коп., достроково до визначеної договором дати повернення вкладу; - 15.03.2012 року у ПАТ «ОТП Банк» - кошти вкладу - 280 000 грн.

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 09 липня 2012 року шлюб між сторонами було розірвано, із зазначенням підстави для розірвання шлюбу тієї обставини, що сторони проживають окремо близько року.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_2 про стягнення з відповідача на її користь 1/2 частини коштів, що були зняті відповідачем з вкладних рахунків у сумах 118 771 грн. 92 коп. та 280 000 грн., суд першої інстанції виходив з того, що зазначені кошти було знято відповідачем достроково, і при цьому відповідачем не було надано доказів про обізнаність позивача та наявність її згоди на дострокове зняття вказаних коштів із вкладних рахунків. Тому суд дійшов висновку, що відповідач приховав від позивача достроково зняті кошти подружжя в сумі 118 771 грн. 92 коп. та 280 000 грн., отже, позивач має право на компенсацію вартості 1/2 частки у спільному майні.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог про стягнення з відповідача ОСОБА_3 на користь позивача ОСОБА_2 коштів у розмірі 1/2 частини від знятих відповідачем з вкладних рахунків коштів 21 628,88 доларів США та 166 654 грн. 25 коп., суд першої інстанції виходив з того, що зняття цих коштів відповідачем було здійснено у період шлюбу, майже за рік до ухвалення рішення суду про розірвання шлюбу, а тому відсутні підстави вважати, що такі дії були вчинені відповідачем без згоди та відома позивача.

Відмовляючи у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачем не надано доказів на підтвердження обставин, викладених у зустрічній позовній заяві: внесення під час шлюбу коштів, розміру їх сум, дати зняття таких коштів із вкладних рахунків, відкритих на ім'я позивача ОСОБА_2 у ПАТ КБ «ПриватБанк».

Рішення в частині відмови у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3 відповідачем не оскаржувалось, обов'язкових підстав для скасування рішення у цій частині колегія суддів не вбачає.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про наявність підстав для часткового задоволення позовних вимог ОСОБА_2 про стягнення з відповідача 1/2 частини коштів від сум 118 771 грн. 92 коп. та 280 000 грн., а також з наявністю підстав для відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення 1/2 частини від суми коштів 21 628,88 доларів США та 166 654 грн. 25 коп. Норми матеріального права відповідно до спірних правовідносин у цій частині застосовано правильно.

Доводи апеляційних скарг позивача та відповідача висновків суду першої інстанції у цій частині не спростовують.

Так, судом першої інстанції правильно вказано, що при зверненні до суду з позовом про поділ майна, ОСОБА_2 не було конкретно визначено, з якого періоду часу сторони припинили шлюбні стосунки, ведення спільного господарства та стали проживати окремо, та не надано відповідних доказів, тоді як у рішенні Голосіївського районного суду м. Києва від 09 липня 2012 року міститься висновок суду про приблизну тривалість періоду окремого проживання подружжя, без встановлення обставини по справі - дати чи терміну, від якого необхідно обраховувати тривалість окремого проживання подружжя.

При перевірці доводів апеляційних скарг сторін апеляційним судом було витребувано з Голосіївського районного суду м. Києва матеріали справи № 2601/11109/12 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про розірвання шлюбу, з яких встановлено наступне.

З позовом до відповідача ОСОБА_3 про розірвання шлюбу та позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 звернулась 15 травня 2012 року, зазначивши у позовній заяві, що шлюбні відносини фактично припинені з 02 березня 2012 року ( аркуш 2 справи № 2601/11109/12).

В судовому засіданні 09 липня 2012 року судом було задоволено клопотання відповідача про приєднання до матеріалів справи копії постанови про відмову у порушенні кримінальної справи від 17.04.2012 року, з якої вбачається, що Голосіївським РУ ГУ МВС України в м. Києві була розглянута заява ОСОБА_2 від 07 квітня 2012 року про конфлікт між нею та ОСОБА_3, під час якого відповідач завдав їй фізичного болю та тілесних ушкоджень.

У вказаній постанові викладені пояснення ОСОБА_2, з яких вбачається, що станом на 07 квітня 2012 року сторони проживали разом за однією адресою АДРЕСА_1, та що станом на вказаний період часу позивач мала намір розірвати шлюб з відповідачем ( аркуш 24 справи № 2601/11109/12).

Відповідно до змісту журналу судового засідання від 09 липня 2012 року та аудіозапису судового засідання у справі про розірвання шлюбу, рішення судом було ухвалено відповідно до положень ч. 4 ст. 174 ЦПК України - у зв'язку з визнанням позову відповідачем ОСОБА_3, який був присутній у судовому засіданні та визнав позов про розірвання шлюбу.

Таким чином, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції в оскаржуваному рішенні про те, що обставина щодо конкретного терміну (дати) припинення між сторонами шлюбних відносин та ведення спільного господарства і бюджету рішенням суду про розірвання шлюбу від 09.07.2012 року не встановлена.

Отже, посилання позивача ОСОБА_2 та її представника про встановлення судовим рішенням обставини щодо строку припинення спільного проживання сторін - з липня 2011 року - є необґрунтованими.

Тому доводи апелянта про неправильне застосування ч. 3 ст. 61 ЦПК України з огляду на те, що рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 09.07.2012 року було встановлено : «близько року сторони проживають окремо», колегія суддів не приймає до уваги.

Покази свідка - неповнолітньої ОСОБА_7, яка є дочкою сторін, колегія суддів не вважає достатнім доказом цих обставин, оскільки вони не узгоджуються з іншими встановленими по справі обставинами.

Враховуючи матеріали цивільної справи про розірвання шлюбу, в яких у позовній заяві позивач ОСОБА_2 зазначила дату припинення шлюбних стосунків - 02 березня 2012 року, колегія суддів вважає правильними висновки суду першої інстанції про те, що кошти у сумі 21 628,88 доларів США, які були зняті з депозитного рахунку відповідачем 14 липня 2011 року, та кошти у сумі 166 654 грн. 25 коп. - у зв'язку з настанням дати повернення вкладу 16.09.2011 року, були зняті відповідачем ОСОБА_3 під час перебування у шлюбі та за взаємною згодою подружжя.

До того ж зазначена обставина підтверджується змістом заяви ОСОБА_2 про уточнення позовних вимог ( а.с. 242, том 1), в якій вона зазначає, що кошти на депозитні рахунки були внесені відповідачем за взаємною згодою подружжя. Враховуючи, що рішення суду в частині стягнення з відповідача 1/2 частини коштів від суми 118 771 грн. 92 коп. за договором банківського вкладу від 08 вересня 2011 року, які були зняті відповідачем достроково - 26.12.2011 року, позивачем не оскаржувалось, то вищевказана її заява свідчить про визнання ОСОБА_2 тієї обставини, що і договір банківського вкладу від 08 вересня 2011 року був укладений за взаємною згодою подружжя. Вказані обставини свідчать про те, що станом на вересень 2011 року подружжя розпоряджались спільними коштами за взаємною згодою.

Відповідно до ст. 65 СК України, дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою подружжя.

З врахуванням викладеного, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність у матеріалах справи належних доказів тих обставин, що у період липень - вересень 2011 року, коли сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, відповідач використав зняті з депозитних рахунків кошти в сумі 21 628,88 доларів США та 166 654 грн. 25 коп. на власні потреби та на власний розсуд, без згоди позивача.

Доводи апеляційної скарги відповідача ОСОБА_3 також не спростовують висновків суду в частині задоволення позовних вимог про стягнення з нього 1/2 частини коштів від суми 280 000 грн. та 118 771 грн. 92 коп., виходячи з наступного.

Як правильно встановлено судом першої інстанції і не заперечується сторонами, суму строкового банківського вкладу у розмірі 280 000 грн., розміщену на вкладному рахунку ОСОБА_3 у ПАТ «ОТП Банк» за договором № 008/8299/11 від 15.03.2011 року, було отримано відповідачем ОСОБА_3 готівкою 15 березня 2012 року.

Обставина щодо припинення подружжям шлюбних стосунків, ведення спільного господарства та бюджету з початку березня 2012 року підтверджується матеріалами справи про розірвання шлюбу, з яких вбачається, що відповідач в судовому засіданні 09 липня 2012 року визнав позовні вимоги про розірвання шлюбу та жодних заперечень з цього приводу не висловлював.

Також вказана обставина була визнана представником ОСОБА_3 - ОСОБА_4 в суді апеляційної інстанції.

Враховуючи викладені обставини, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відсутність у матеріалах справи доказів про обізнаність позивача щодо зняття вказаних коштів із вкладного рахунку. Також матеріали справи не містять доказів, яким чином відповідач після припинення подружжям ведення спільного господарства розпорядився вказаними коштами, що становлять значну суму, і чи були вони спрямовані на потреби сім'ї.

Посилання апелянта на помилковість висновків суду першої інстанції щодо дострокового зняття суми в розмірі 280 000 грн., оскільки зазначена сума була знята в день закінчення строку розміщення вкладу, на думку колегії суддів, не є підставою для скасування рішення з вищевикладених підстав. Відповідно до ч. 2 ст. 308 ЦПК України не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Доводи апелянта ОСОБА_3 про те, що з даним позовом ОСОБА_2 звернулась майже через два роки після розірвання шлюбу і цесвідчить про відсутність нагальної потреби в грошових коштах - не мають правового значення для вирішення спору, оскільки в силу ст. 68 СК України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_3 про те, що грошові кошти сторонами були використані в період шлюбу, в тому числі і кошти вкладу в сумі 118 771 грн. 92 коп., - колегія суддів вважає необґрунтованими, оскільки вони суперечать наявним у матеріалах справи доказам.

Колегія суддів вважає правильними висновки суду першої інстанції про те, що відповідачем було приховано від позивача обставини щодо здійснення ним дострокового зняття коштів подружжя у сумі 118 771 грн. 92 коп. із рахунку у ПАТ «Банк «Форум».

Як встановлено з матеріалів справи, 08 вересня 2011 року за згодою подружжя відповідачем ОСОБА_3 було укладено з ПАТ «Банк «Форум» договір банківського вкладу № 263L/1102/402832 у національній валюті з правом поповнення (із сплатою процентів щоквартально), відповідно до якого відповідач вніс на вкладний рахунок грошові кошти у розмірі 113 788 грн. 90 коп. на строк до 08 березня 2013 року ( а.с. 232, том 1).

Відповідно до виписки по угоді №263L/1102/402832 від 08.09.2011 року, зазначена сума вкладу разом з нарахованими процентами - всього 118 771 грн. 92 коп. були достроково зняті з вкладного рахунку 26 грудня 2011 року. ( а.с. 233-234, том 1).

Як пояснила в судовому засіданні представник відповідача ОСОБА_3 - ОСОБА_4, метою дострокового зняття коштів з вкладного рахунку було більш вигідне розміщення коштів у цьому ж банку, на іншому рахунку, тобто отримання більш високих процентів.

Відповідно до наявної у матеріалах справи копії договору банківського вкладу №263L/1102/432509, укладеного відповідачем в той же день - 26 грудня 2011 року, ОСОБА_3 було внесено на інший вкладний (депозитний) рахунок у ПАТ «Банк «Форум» суму у розмірі 160 000 грн. на строк до 28 червня 2012 року.

Таким чином, стороною відповідача визнано ту обставину, що сума коштів у розмірі 118 771 грн. 92 коп. була знята відповідачем достроково та в той же день розміщена на іншому вкладному рахунку, за іншим договором.

Відповідно до виписки по угоді №263L/1102/432509 від 26.12.2011 року, зазначена сума вкладу була отримана ОСОБА_3 готівкою 17 липня 2012 року, тобто після ухвалення судом рішення про розірвання шлюбу ( а.с. 237-238, том 1).

Відповідно до ч. 2 ст. 68 СК України розпоряджання майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до Цивільного кодексу України.

Отже, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що оскільки відповідач ОСОБА_3 розпорядився зазначеними коштами всупереч вимогам ст. 65, 68 СК України, то з відповідача на користь позивача підлягає стягненню компенсація 1/2 частини вказаних сум.

Доводи апеляційної скарги відповідача про необхідність зазначити у мотивувальній частині рішення про більшу участь батька ОСОБА_3 у вихованні та утриманні неповнолітньої доньки ОСОБА_7 - колегія суддів не приймає до уваги, оскільки зазначена обставина не є вирішальною у даному спорі.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає законними і обґрунтованими висновки суду першої інстанції про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_2, а саме: стягнення з відповідача на її користь 1/2 частини грошових коштів, що були зняті ОСОБА_3 з депозитних рахунків 15 березня 2012 року та 26 грудня 2011 року, тобто 140 000 грн. та 56 385 грн. 96 коп., а всього на загальну суму 196 385 грн. 96 коп.

Разом з тим, колегія суддів не погоджується з висновками суду першої інстанції про задоволення позовних вимог ОСОБА_2 про визнання спільною сумісною власністю подружжя грошових коштів у сумі 565 426 грн. 17 коп. та 21 628,88 доларів США, а також про визнання за ОСОБА_2 права власності на 1/2 частину грошових коштів в сумі 280 000 грн. і 118 771 грн. 92 коп., виходячи з наступного.

Відповідно до п.24 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» , до складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб.

Відповідно до п. 28 вказаної Постанови, у разі використання одним із подружжя спільних коштів усупереч ст. 65 СК України інший із подружжя має право на компенсацію вартості його частки.

Відповідно до п. 13 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі», резолютивна частина рішення повинна мати вичерпні, чіткі, безумовні й такі, що випливають зі встановлених фактичних обставин, висновки по суті розглянутих вимог і залежно від характеру справи давати відповіді на інші питання, зазначені у статтях 215-217 ЦПК України. У ній, зокрема, має бути зазначено: висновок суду по суті позовних вимог: які саме права позивача визнано або поновлено; розмір грошових сум чи перелік майна, присуджених стороні; вартість майна, яке належить стягнути з відповідача, якщо при виконанні рішення присудженого майна у наявності не буде.

Таким чином, враховуючи, що спільні кошти подружжя ( 280 000 грн. і 118 771 грн. 92 коп.) на даний період часу не перебувають на вкладних рахунках у банківських установах, а були зняті відповідачем та використані на власний розсуд, то належним і достатнім способом захисту порушеного права позивача є стягнення з відповідача на користь позивача компенсації 1/2 частини спільних коштів подружжя, якими відповідач розпорядився без згоди та відома позивача.

Підстав для визнання за позивачем права власності на 1/2 частину цих коштів - немає, оскільки відповідно до ст. 177 ЦК України гроші є об'єктами цивільних прав, однак на час розгляду справи спірні кошти вже не перебувають на рахунках банківської установи.

З цих же підстав не підлягають задоволенню позовні вимоги ОСОБА_2 про визнання спільною сумісною власністю подружжя коштів у розмірі 565 426 грн. 17 коп. та 21 628 ,88 доларів США.

При цьому висновки суду першої інстанції, викладені у мотивувальній частині рішення та резолютивній частині рішення щодо вирішення цих вимог, є суперечними. Так, правильно встановивши, що кошти у розмірі 21 628,88 доларів США та 166 654 грн. 25 коп. ( які включені до вищевказаних сум) були зняті відповідачем з вкладних рахунків у банках у період шлюбу протягом липня - вересня 2011 року, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що зазначені кошти були використані подружжям у період шлюбу за взаємною згодою, оскільки доказів протилежного позивачем не надано.

Однак в резолютивній частині рішення суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про визнання права спільної сумісної власності подружжя на ці кошти, оскільки таких коштів на даний період часу як об'єкту цивільного права не існує.

На підставі викладеного, колегія суддів дійшла висновку, що оскаржуване рішення суду в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_2 про визнання спільною сумісною власністю подружжя коштів у розмірі 565 426 грн. 17 коп. та 21 628 ,88 доларів США; про визнання за ОСОБА_2 права власності на 1/2 частину грошових коштів в сумі 280 000 грн. і 118 771 грн. 92 коп. - підлягає скасуванню з ухваленням у цій частині нового рішення про відмову у задоволенні цих позовних вимог.

Інші доводи апеляційних скарг позивача та відповідача щодо невідповідності висновків суду обставинам справи та порушення судом норм матеріального права не можуть бути прийняті судом апеляційної інстанції в якості підстав для скасування оскаржуваного рішення, оскільки інших висновків суду не спростовують та на їх правильність не впливають. Отже, в іншій частині оскаржуване рішення необхідно залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307-309, 313-317, 218 ЦПК України, колегія суддів

вирішила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - відхилити.

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 - задовольнити частково.

Рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 18 травня 2015 року - скасувати в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання грошових коштів спільною сумісною власністю подружжя та про визнання за ОСОБА_2 права власності на 1/2 частину грошових коштів.

Ухвалити в цій частині нове рішення наступного змісту:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання грошових коштів спільною сумісною власністю подружжя та про визнання за ОСОБА_2 права власності на 1/2 частину грошових коштів - відмовити.

В іншій частині рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 18 травня 2015 року - залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий : Судді: