АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
№ апеляційного провадження: Доповідач - Ратнікова В.М.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 березня 2015 року колегія суддів Судової палати у цивільних справах Апеляційного суду місті Києва в складі:

головуючого судді - Ратнікової В.М.

суддів - Борисової О.В.

- Гаращенка Д.Р.

при секретарі - Кутц А.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою представника відповідача ОСОБА_3 ОСОБА_5 на рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 29 січня 2015 року в цивільній справі за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_3 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої внаслідок залиття квартири, -

в с т а н о в и л а:

Рішенням Голосіївського районного суду міста Києва від 29 січня 2015 року позовні вимоги ОСОБА_6 до ОСОБА_3 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої внаслідок залиття квартири задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_6 суму збитків в розмірі 45757 грн.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_6 судовий збір в розмірі 457,57 грн.

Не погоджуючись з таким рішенням суду, представник відповідача ОСОБА_3 ОСОБА_5 звернулась з апеляційною скаргою, в якій просить рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 29 січня 2015 року в частині задоволення позовних вимог скасувати та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

В апеляційній скарзі посилається на те, що рішення судом 1-ї інстанції постановлено з порушенням норм матеріального та процесуального права. Зазначає, що, обґрунтовуючи розмір завданих відповідачем позивачу матеріальних збитків, суд 1-ї інстанції посилається на звіт №71/14 від 11.07.2014 року, складений фізичною особою-підприємцем ОСОБА_7. Проте, даний звіт не є належним та допустимим доказом завданих відповідачем матеріальних збитків, оскільки складений з порушенням нормативно-правових актів з оцінки майна. Так, під час складання даного звіту 11.07.2014 року фізичною особою-підприємцем ОСОБА_7 було використано Правила визначення вартості будівництва ДБН Д.1.1.-1.2000, які втратили чинність з 01.01.2014 року. Крім того, суд 1-ї інстанції безпідставно задовольнив вимогу позивача про стягнення понесених ним витрат на оплату робіт по складанню звіту №71/14 від 11.07.2014 року в сумі 1000 грн., оскільки даний звіт було складено з ініціативи позивача в позасудовому порядку, а тому, в силу вимог ст.79 ЦПК України, дані витрати не є судовими витратами та не підлягають відшкодуванню. Проте, суд 1-ї інстанції не звернув уваги на дані обставини справи та ухвалив необґрунтоване рішення.

В судовому засіданні представник відповідача ОСОБА_3 ОСОБА_5 повністю підтримала доводи апеляційної скарги та просила її задовольнити.

Представник позивача ОСОБА_6 ОСОБА_9 проти доводів апеляційної скарги заперечував, посилаючись на те, що вони є безпідставними, а рішення суду першої інстанції повністю відповідає вимогам закону.

Заслухавши доповідь судді Ратнікової В.М., пояснення осіб, які беруть участь у справі, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з слідуючих підстав.

Судом встановлено, що ОСОБА_6 на праві власності належить квартира АДРЕСА_1.

ОСОБА_3 проживає в квартирі АДРЕСА_2. Дана квартира розташована поверхом вище над квартирою АДРЕСА_1.

З матеріалів справи вбачається, що 03 травня 2014 року в будинку АДРЕСА_1 сталося залиття квартири АДРЕСА_1. Причиною залиття стало неякісне приєднання пральної машини до мережі холодного водопостачання.

В результаті залиття квартири АДРЕСА_1 було пошкоджено стелю в ванній кімнаті, туалеті, кухні, спальній кімнаті, шпалери в кімнатах, підлогу (паркетну дошку). За даним фактом 23.05.2014 року працівниками ЖЕК Товариства з обмеженою відповідальністю фірми «Квартет» ЛТД було складено відповідний акт.

Даний акт було вручено ОСОБА_3 19 червня 2014 року.

20 червня 2014 року ОСОБА_3 на ім'я начальника ЖЕК Товариства з обмеженою відповідальністю фірми «Квартет» ЛТД було надано заперечення на акт від 23.05.2014 року з проханням провести повторний огляд квартири АДРЕСА_1.

23 липня 2014 року працівниками ЖЕК Товариства з обмеженою відповідальністю фірми «Квартет» ЛТД було повторно складено акт про залиття квартири АДРЕСА_1, яким встановлено, що причиною залиття стало неякісне приєднання пральної машини в квартирі АДРЕСА_2 до мережі холодного водопостачання. При повторному обстеженні квартири АДРЕСА_1 сліди залиття спостерігаються на стелях (руді п'ятна) в ванній кімнаті, туалеті, кухні, на стінах в кімнатах та коридорі сліди залиття на шпалерах та багато п'ятен темного кольору, місцями спостерігається відклеювання шпалер, підлога, яка покрита паркетною дошкою, потребує ремонту або заміни.

З матеріалів справи вбачається, що 04 липня 2014 року ОСОБА_6 звернувся до фізичної особи-підприємця ОСОБА_7 з проханням провести дослідження квартири АДРЕСА_1 для встановлення розміру матеріальної шкоди, завданої внаслідок залиття.

11 липня 2014 року фізичною особою-підприємцем ОСОБА_7 було складено звіт за №71/14, яким встановлено, що вартість майнової шкоди, завданої внаслідок залиття квартири АДРЕСА_1 становить 44 757 грн.

16 липня 2014 року ОСОБА_6 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 про відшкодування матеріальної шкоди в сумі 44 757 грн., моральної шкоди, завданої внаслідок залиття квартири, в сумі 1000 грн. та витрат понесених на складання звіту в сумі 1000 грн. в судовому порядку.

Рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 29 січня 2015 року в частині відмови в задоволенні позовних вимог ОСОБА_6 до ОСОБА_3 про відшкодування моральної шкоди сторонами не оскаржується, а тому колегія суддів перевіряє правильність висновків суду першої інстанції лише в межах доводів апеляційної скарги.

Задовольняючи частково позовні вимоги ОСОБА_6 та, стягуючи з ОСОБА_3 на його користь матеріальну шкоду в сумі 44 757 грн. та витрати, понесених на складання звіту в сумі 1000 грн., а всього на загальну суму 45757 грн., суд 1-ї інстанції виходив з того, що залиття квартири позивача сталося з вини відповідача, а тому позовні вимоги в цій частині є обґрунтовані та підлягають задоволенню.

Колегія суддів вважає, що такий висновок суду 1-ї інстанції зроблений на підставі повного та об'єктивного дослідження наданих сторонами доказів та в повній мірі відповідає вимогам закону з огляду на наступне.

Статтею 1166 ЦК України встановлено, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

У зазначеній нормі права, яка встановлює загальні підстави відшкодування шкоди в рамках деліктних (позадоговірних) зобов'язань, під шкодою розуміється матеріальна шкода, що виражається в зменшенні майна потерпілого в результаті порушення належного йому майнового права та (або) применшенні немайнового блага (життя, здоров'я тощо). Шкода це не тільки обов'язкова умова, але й міра відповідальності, оскільки завдана шкода (реальна шкода та упущена вигода) відшкодовується в повному обсязі.

Цивільне законодавство в деліктних зобов'язаннях передбачає презумпцію вини; якщо в процесі розгляду справи зазначена презумпція не спростована, то вона є юридичною підставою для висновку про наявність вини заподіювача шкоди.

З наданих сторонами доказів судом першої інстанції достовірно встановлено, що у зв'язку з неякісним приєднанням пральної машини до мережі холодного водопостачання в квартирі АДРЕСА_2 , яка належить відповідачу, відбулося залиття квартири АДРЕСА_1, яка належить на праві власності позивачу.

Факт залиття квартири АДРЕСА_1 ОСОБА_3 не заперечується, а тому матеріальна шкода була завдана позивачу з вини відповідача.

Враховуючи зазначене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції прийшов до обґрунтованого та законного висновку про стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_6 матеріальної шкоди в розмірі 44757,00 грн.

Статтею 22 ЦК України встановлено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками, зокрема, є: втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки).

З досліджених судом доказів вбачається, що, з метою визначення розміру матеріальної шкоди, завданої внаслідок залиття квартири, ОСОБА_6 звернувся до фізичної особи-підприємця ОСОБА_7 для проведення дослідження його квартири АДРЕСА_1. За результатами дослідження фізичною особою-підприємцем ОСОБА_7 було складено звіт №71/14 від 11 липня 2014 року. З наданого суду товарного чеку вбачається, що вартість вказаного дослідження становить 1000 грн. і вказані кошти були сплачені позивачем фізичній особі-підприємцю ОСОБА_7.

Отже, ОСОБА_6 було для відновлення свого порушеного права внаслідок залиття квартири були понесені витрати в сумі 1000 грн., які в силу вимог ст.. 22 ЦК України, є збитками, а тому, колегія суддів вважає, що суд 1-ї інстанції обґрунтовано задовольнив вимоги позивача в цій частині та стягнув з відповідача на його користь понесені ним збитки в розмірі 1000 грн.

Доводи апеляційної скарги про те, що звіт №71/14 від 11.07.2014 року, складений фізичною особою-підприємцем ОСОБА_7 не є належним та допустимим доказом завданих позивачу матеріальних збитків, оскільки під час складання даного звіту фізичною особою-підприємцем ОСОБА_7 було використано Правила визначення вартості будівництва ДБН Д.1.1.-1.2000, які втратили чинність з 01.01.2014 року, правильність висновків суду першої інстанції не спростовують , з огляду на таке.

Відповідно до звіту №71/14 від 11.07.2014 року, оформленого фізичною особою-підприємцем ОСОБА_7, вартість матеріального збитку, завданого внаслідок залиття квартири АДРЕСА_1 становить 44 757 грн. При здійсненні вказаного розрахунку оцінювач керувався не тільки Правила визначення вартості будівництва ДБН Д.1.1.-1.2000, а і вимогами Методики визначення причин залиття з урахуванням нових технологій та визначення матеріальної шкоди за його наслідками, КНДІСЕ 2005 року, Законом України «Про ціни та ціноутворення», Методикою оцінки майна, затвердженої постановою Кабінету Міністрів України №1891 від 10.12.2003 року. Зі змісту звіту не вбачається, що розрахунок матеріальної шкоди здійснювався лише на підставі Правил визначення вартості будівництва ДБН Д.1.1.-1.2000.

Відповідно до вимог ч. 2, 3 ст. 60 ЦПК України докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі виникає спір.

Згідно положень ст. 212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Колегія суддів вважає, що звіт №71/14 від 11.07.2014 року, оформленого фізичною особою-підприємцем ОСОБА_7 на замовлення ОСОБА_6 вартість матеріального збитку, завданого внаслідок залиття квартири АДРЕСА_1 є належним, допустимим та достовірним доказом вартості, завданого ОСОБА_6 матеріального збитку, оскільки він складений з дотриманням вимог діючого законодавства щодо визначення вартості матеріального збитку. Відповідачем не надано суду належних та допустимих доказів на спростування висновків вказаного звіту.

Доводи апеляційної скарги про неправильність висновків суду в частині стягнення з відповідача на користь позивача понесених ним витрат на оплату вартості складання звіту №71/14 від 11.07.2014 року в сумі 1000 грн., оскільки в силу вимог ст.79 ЦПК України дані витрати не є судовими витратами і не підлягають відшкодуванню, колегія суддів вважає такими, що не ґрунтуються на фактичних обставинах справи та вимогах закону, оскільки дані кошти судом 1-ї інстанції було стягнуто з відповідача на користь позивач на підставі ст.22 ЦК України, як збитки, а не на підставі ст.79 ЦПК України, як судові витрати.

Безпідставним є також доводи апеляційної скарги про необґрунтованість та незаконність рішення суду першої інстанції, оскільки суд повно та об'єктивно встановив дійсні обставини справи, дослідив надані сторонами докази, дав їм вірну правову оцінку та ухвалив рішення у відповідності з вимогами норм матеріального права.

Інші доводи апеляційної скарги правильність висновків суду першої інстанції також не спростовують.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, постановлено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а тому підстави для задоволення апеляційної скарги представника відповідача ОСОБА_3 ОСОБА_5 відсутні.

Витрати по сплаті судового збору судом стягнуті з відповідача на користь позивача у відповідності з вимогами ст.88 ЦПК України.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313-315 ЦПК України колегія суддів,-

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу представника відповідача ОСОБА_3 ОСОБА_5 відхилити.

Рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 29 січня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий: Судді: