АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
Провадження № 22ц/790/4336/2015 Головуючий 1 інст. Лосєва Д.А.
Категорія: про захист честі, гідності та ділової репутації
УХВАЛА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 червня 2015 року судова колегія судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Харківської області у складі:

головуючого Кіся П.В.,

суддів: - ОСОБА_1,

- ОСОБА_2,

за участю секретаря Прийміч А.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Харкові справу за апеляційними скаргами ОСОБА_3 та асоціації власників квартир «Культури-3» на рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 20 квітня 2015 року по справі за позовом ОСОБА_3 до асоціації власників квартир «Культури-3» про захист гідності, честі фізичної особи та ділової репутації, -

ВСТАНОВИЛА:

27.11.2014 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом, в якому просив суд:

- визнати недостовірною та такою, що принижує честь, гідність та приводить до підриву ділової репутації, інформацію зазначену в листі асоціації власників квартир «Культура 3» (далі по тексту АВК «Культури-3») вих. № 21-14 від 05 листопада 2014 року про те, що ОСОБА_3 «с апреля 2009 года прекратил платежи по надуманным причинам», «есть личностью, напрочь подрывающая движение по созданию и функционированию ОСМД», та «всадив в наріжну стіну будинку біля салону свій бігборд і теж ані копійки не платить».

· зобов'язати АВК «Культури 3», код ЄРПОУ 23332851 спростувати інформацію, зазначену в листі АВК «Культура 3» вих. № 21-14 від 05 листопада 2014 року про те, що ОСОБА_3Володимирович «с апреля 2009 года прекратил платежи по надуманным причинам», «есть личностью, напрочь подрывающая движение по созданию и функционированию ОСМД» та «всадив наружну стіну будинку біля салону свій бігборд і теж ані копійки не платить» та відкликати лист АВК «Культури - 3» вих. № 21-14 від 05 листопада 2014 року, шляхом надіслання на адресу Харківського міського голови листа із зазначенням того, що інформація викладена в листі вих. № 21-14 від 05 листопада 2014 року не відповідає дійсності.

· стягнути з АВК «Культури 3 », код ЄРПОУ 23332851 на його користь 243,60 грн. судового збору.

В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_3 зазначав, що 25.09.2002 року у м. Харкові було створене комунальне підприємство «Міський інформаційний центр» і його було призначено директором. Вже більше ніж 12 років він продовжує розвивати підприємство, директором якого він є. За цей час підприємство втілило у життя не одну соціальну програму для територіальної громади міста Харкова. Так, саме під його керівництвом було створено та введена в дію єдину міську диспетчерську службу 1562, яка кожен день допомагає жителям міста Харкова, вчасно та якісно вирішувати їх проблеми у сфері житлово-комунального господарства. Саме ввірене в управління його підприємство здійснює заходи, щодо підготовки міста Харкова до різноманітних свят та створення єдиної інформаційної системи Харківської міської ради, що передбачає інформатизацію шкіл, лікарень, поліклінік та інших об'єктів соціального призначення. За час управління комунальним підприємством «Міський інформаційний центр» він має славу, як гарного господарника, чесної, справедливої, відповідальної та законослухняної людини.

12 травня 2003 року він зареєструвався, як суб'єкт підприємницької діяльності. 20 листопада 2007 року на підставі договору купівлі-продажу він придбав нежитлове приміщення 1-го поверху № 12-1-12-3 загальною площею 80,9 кв. м. в літ «А-4», що знаходиться по вул. Культури, 3 в м.Харкові. В цей же день з відповідачем було укладено договір на участь у витратах на утримання будинку та прибудинкової території № 2-07.

ОСОБА_3 зазначає, що він, здійснюючи підприємницьку діяльність, завжди дотримується моральних основ суспільства, ніколи нікого не обманював, ніколи не відмовлявся від допомоги бідним, ніколи не брав чужого та не примушував людей діяти супротив своєї волі, не вчиняв будь-яких протиправних дій. Крім того, він завжди дотримувався принципів здійснення підприємницької діяльності, своєчасно сплачує податки та збори, належним чином виконує взяті на себе зобов'язання за усіма господарськими договорами, які укладені відповідно до чинного законодавства України, він є сином шанованих батьків та ніколи не зіпсує їх репутацію. Згідно з зазначеними принципами він живе та вважає, що заслуговує такого ж відношення до себе.

В процесі виконання вищезазначеного договору між ним і відповідачем виник спір, який він намагався вирішити шляхом переговорів, натомість, відповідач від вирішення спору відмовлявся, не надавав вчасно відповіді на його листи і тривалий час взагалі не контактував з ним.

В 2013 році він дізнався про існування заочного рішення Київського районного суду м. Харкова про стягнення з нього на користь відповідача суми заборгованості.

Крім того, позивач посилається на те, що АВК Культури-3 у своєму листі від 05 листопада 2014 року за вих. №21-14 на адресу Харківського міського голови, розповсюдила негативну та неправдиву інформацію з метою приниження гідності, честі та ділової репутації в очах керівництва м. Харкова, а саме, що - ОСОБА_3: «с апреля 2009 года прекратил платежи по надуманным причинам», «есть личностью, напрочь подрывающая движение по созданию и функционированию ОСМД» та «всадив в наружну стіну будинку біля салону свій бігборд і теж ані копійки не платить». Крім того, в листі було навмисно зазначено, що воно направляється на виконання розпорядження Харківського міського голови № 98 від 16 жовтня 2014 року «Про організацію роботи щодо забезпечення виконання виконавчими органами Харківської міської ради вимог Закону України «Про очищення влади», хоча ні під дію розпорядження, ні під дію закону виконання якого воно було видано він не підпадає.

На думку позивача, інформація, викладена в заяві, не відповідає дійсності, оскільки він ніколи не вчиняв дій, які б могли прямо або опосередковано підривати створення, або функціонування будь-яких ОСББ, а стосовно заборгованості він неодноразово звертався до відповідача з поясненнями, що суми, які відповідач хоче стягнути, є необґрунтованими, та такими, що не відповідають чинному законодавству України. Вказує, що він не тільки ніколи не перешкоджав функціонування будь-яких ОСББ, а й сам хотів стати членом АВК «Культури - 3» та приймати активну участь у її розвитку та діяльності, про що 16 квітня 2009 року надсилав лист на адресу АВК «Культури - 3» з проханням роз'яснити порядок набуття членства в АВК «Культури-3» та надання для ознайомлення необхідних документів, однак йому було відмовлено і до членів АВК «Культури-3» до теперішнього часу його не прийнято.

Інформація про те, що рекламна конструкція, яка розміщена за адресою: м. Харків, вул. Культури, 3 з рекламою весільного салону «Діва», належить йому на праві власності, не відповідає дійсності, оскільки приміщення, де знаходиться весільний салон «Діва», він з червня 2009 року надає в користування іншій особі. Таким чином, жодного відношення до реклами весільного салону «Діва», що розміщується користувачами приміщення, він не має, і про той факт, що він не має жодного відношення до вищезазначеної рекламної конструкції, повідомлялась АВК «Культури3» листом від 11.11.2009року.

Також, ОСОБА_4 зазначає, що звернення АВК «Культури-3» до Харківського міського голови було викликано не наміром виконати свій громадський обов'язок або захистити свої порушені права, а наміром звести на нього наклеп та порушити довіру до нього з боку керівництва міста Харкова.

Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 20 квітня 2015 року позовні вимоги ОСОБА_3 задоволено частково.

Суд вирішив:

- визнати недостовірною та такою, що принижує честь, гідність та приводить до підриву ділової репутації, інформацію зазначену в листі АВК «Культура 3» вих. № 21-14 від 05 листопада 2014 року про те, що ОСОБА_3 «всадив в наружну стіну будинку біля салону свій бігборд і теж ані копійки не платить».

· зобов'язати АВК «Культури 3», спростувати інформацію, зазначену в листі АВК «Культура 3» вих. № 21-14 від 05 листопада 2014 року про те, що ОСОБА_3Володимирович «всадив в наружну стіну будинку біля салону свій бігборд і теж ані копійки не платить» та відкликати лист АВК «Культури - 3» вих. № 21-14 від 05 листопада 2014 року, шляхом надіслання на адресу Харківського міського голови листа із зазначенням того, що ОСОБА_3 «всадив в наружну стіну будинку біля салону свій бігборд і теж ані копійки не платить» не відповідає дійсності. та вирішено питання про розподіл судових витрат.

· В іншій частині позовних вимог суд вирішив відмовити.

В апеляційній скарзі АВК «Культури-3» просить рішення скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Вважає рішення суду необґрунтованим та таким, що постановлено з порушенням норм матеріального та процесуального права, а також невідповідності висновків суду обставинам справи.

В обґрунтування скарги АВК «Культури-3» зазначає, що суд, задовольняючи позовні вимоги в частині «визнання недостовірною та такою, що принижує честь і гідність та приводить до підриву ділової репутації інформацію про те, що ОСОБА_3 «всадив в наружну стіну біля салону свій бігборд і теж ані копійки не платить», не врахував вимоги ст. 40 Конституції України та не було зясовав, що АВК «Культури-3» звернулась до Харківського міського голови з вказаним у позовній заяві листом № 21-14 від 05.11.2014 року, виключно з метою реалізації АВК «Культури-3» свого конституційного права на звернення до органу місцевого самоврядування для захисту прав та інтересів співвласників квартир, передбаченого ст. 40 Конституції України.

Основною метою діяльності АВК «Культури-3», згідно Статуту та ст. 1 Закону України «Про об'єднання співвласників багатоквартирного будинку», є забезпечення належного утримання даного житлового будинку та прибудинкової території по вул. Культури, 3, в тому числі управління, утримання і використання неподільного та загального майна.

Зовнішні стіни житлового, який знаходиться на балансі АВК «Культури-3», відповідно до ст.ст. 1, 19 Закону України «Про об'єднання співвласників багатоквартирного будинку», відносяться до конструктивних елементів цього багатоквартирного будинку, а отже є спільним неподільним майном, що перебуває у спільній сумісній власності співвласників даного багатоквартирного будинку. Об'єкти права спільної власності на майно можуть бути передані в користування фізичній або юридичній особі, якщо це не пов'язано з порушенням прав і інтересів інших співвласників цього неподільного майна, які охороняються законом.

Частиною 1 ст. 16 Закону України «Про рекламу» передбачено, що зовнішня реклама на територіях, будинках та спорудах розміщується за згодою їх власників або уповноважених ними органів (осіб).

Статутом АВК Культури-3 передбачено, що об'єкти, що перебувають у спільній власності членів АВК Культури-3, в тому числі і зовнішні (наружні) стіни даного житлового будинку, передаються ними в управління правлінню асоціації (п. 3.4 Статуту АВК «Культури-3»). АВК «Культури-3» представляє інтереси членів даної асоціації у відносинах з іншими фізичними та юридичними особами та має право захищати права та законні інтереси власників квартир, жилих і нежилих приміщень даного житлового будинку у державних органах влади і управління, органах місцевого самоврядування, судах (п.п.7.1.12, 7.2.7. Статуту АВК Культури-3).

Позивачем не надано суду першої інстанції жодних доказів, які можуть підтвердити доводи позивача про те, що він з червня 2009 року надає своє нежитлове приміщення в користування іншій особі яка на його думку, і розмістила дану рекламну конструкцію. При цьому позивачем не уточнюється навіть якій саме особі він надає в користування дане приміщення.

АВК Культури-3 в інтересах співвласників даного житлового будинку, неодноразово зверталась до позивача, ОСОБА_3, з проханням узгодити розміщення вказаної рекламної конструкції та укласти з АВК «Культури-3» договір на використання неподільного майна даного житлового будинку. Проте позивач зазначав лише, що до даної рекламної конструкції він не має жодного відношення, оскільки з червня 2009 року надає своє нежитлове приміщення в користування іншій особі, при цьому не вказуючи кому саме та не надаючи жодних документів на підтвердження зазначеного.

Враховуючи те, що зовнішні (наружні, несучі) стіни даного житлового будинку в порушення ч. 1 ст. 16 Закону України «Про рекламу», ст.ст. 1, 19 Закону України «Про об'єднання співвласників багатоквартирного будинку» незаконно використовуються без згоди співвласників цього будинку для розміщення рекламної конструкції нежитлового приміщення 1-го поверху № 12-1-12- 3, що належить позивачу, ОСОБА_3 на праві власності, АВК «Культури-3» в інтересах співвласників даного житлового будинку, звернулась до Харківського міського голови з листом № 21-14 від 05.11.2014 р. виключно з метою реалізації конституційного права на звернення до органу місцевого самоврядування для захисту прав та інтересів співвласників квартир даного житлового будинку, передбаченого ст. 40 Конституції України.

Таким чином, суд першої інстанції при задоволенні позивних вимог в частині «визнання недостовірною та такою, що принижує честь і гідність та приводить до підриву ділової репутації інформацію про те, що ОСОБА_3 «всадив в наружну стіну біля салону свій бігборд і теж ані копійки не платить» не врахував вимоги ст. 40 Конституції України та не з'ясував підстави для звернення АВК Культури-3 до Харківського міського голови з листом № 21-14 від 05.11.2014 р.

Судом першої інстанції в порушення п. 9 Постанови Пленуму Верховного суду України N 1 від 27.02.2009 р. «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи», не звернув уваги на те, що інформація про те, що ОСОБА_3 «всадив в наружну стіну біля салону свій бігборд і теж ані копійки не платить», міститься не в листі АВК «Культури-3» до Харківського міського голови від 05.11.2014 р., а в додатку до даного листа, під назвою «Коментар», який підписаний працівниками АВК «Культури-3» (майстер з поточного ремонту ОСОБА_5, двірник ОСОБА_6, прибиральниця ОСОБА_7С.), які також обов'язково повинні були бути залучені судом першої інстанції в якості співвідповідачів при розгляді даної справи, оскільки саме вказані особи є авторами інформації: «всадив в наружну стіну біля салону свій бігборд і теж ані копійки не платить», яка визнана судом недостовірною та такою, що принижує честь і гідність та приводить до підриву ділової репутації.

Також АВК «Культури-3» в апеляційній скарзі вказує, що суд першої інстанції не звернув увагу на те, що висловлювання, яке наведене в додатку до листа АВК «Культури-3», а саме: «всадив в наружну стіну біля салону свій бігборд і теж ані копійки не платить» є оцінюючим ствердженням, і ніяким чином не принижує честь, гідність та ділову репутацію позивача, крім того у вказаному висловлюванні не зазначено кого саме це висловлювання стосується.

Прізвище ОСОБА_3 зазначено в першому реченні даного додатку в контексті того, що він є власником приміщення, в якому розміщений весільний салон, проте цей факт позивачем не заперечується. Крім того, в другому реченні даного додатку прізвище ОСОБА_3 вказано в контексті того, що авторам цього коментарю, які є працівниками АВК Культури-З, відомо про те, що між ОСОБА_3 та АВК «Культури-3» мають місце судові спори, що також не заперечується позивачем, копії судових рішень є в матеріалах даної справи. В інших реченнях даного коментарю прізвище ОСОБА_3 або інших фізичних осіб не згадується.

Отже, висловлювання «всадив в наружну стіну біля салону свій бігборд і теж ані копійки не платить», вказане в додатку до листа АВК Культури-3 від 05.11.2014 р., не містить юридичного складу правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, оскільки вказане висловлювання не стосується певної фізичної або юридичної особи, є оцінюючим ствердженням, і ніяким чином не принижує честь, гідність та ділову репутацію позивача.

ОСОБА_3 також звернувся до суду з апеляційною скаргою на рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 20 квітня 2015 року та просив змінити рішення та задовольнити позовні вимоги в повному обсязі і вирішити питання про розподіл судових витрат.

Вважає рішення суду необґрунтованим та таким, що постановлено з порушенням норм матеріального та процесуального права, а також невідповідності висновків суду обставинам справи.

В обґрунтування апеляційної скарги ОСОБА_3 зазначає, що суд першої інстанції прийняв до уваги лише заперечення представника відповідача ОСОБА_8, але при цьому не надав належної оцінки запереченням АВК «Культури-3», які були підписані членами АВК «Культури-3». Так, суд вказує на те, що твердження про те, що «с апрея 2009 года прекратил платежи по надуманим причинам» є оціночним та не має фактичній даних, в той же час, в запереченнях відповідача, що підписані членами АВК «Культури-3», вкотре зазначається, що причини, за якими позивач перестав сплачувати платежі, є надуманими.

Крім того, у вищезазначених запереченнях вказується про те, що ОСОБА_3 своїми діями хоче «напрочь подорвать само движение по созданию ОСМД в городе», тобто відповідач продовжує безпідставно звинувачувати позивача, і жодним чином не вказує, що це оціночні поняття, а чітко вказує, що твердження «есть личностью, напрочь, подрывающая движение по созданию и функционираванию ОСМД» стосується позивача.

Крім того, враховуючи той факт, що Харківський міський голова не має повноважень, які б могли вплинути на захист, порушених на думку відповідача прав АВК «Культури-3» і в судовому процесі відповідач так і не пояснила мету написання такого листа, можна дійти до висновку, на думку апелянта, що метою написання листа був не захист своїх прав, а поширенні недостовірної інформації про позивача та його дискредитація в очах керівництва м. Харкова.

Також, в своєму рішенні суд неправильно застосовує норми матеріальної права, а саме: посилається на ч. 3 статті 277 ЦК України, яка була виключена відповідно до Закону України від 27.03.2014 p. N 1170-VII, та посилається на ч. 2 статті 47-1 Закону України «Про інформацію», яка взагалі відсутня в редакції Закону, чинній на сьогоднішній день.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційних скарг за таких підстав.

Частиною 4 ст. 32 Конституції України встановлено, що кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім'ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням і поширенням такої недостовірної інформації.

Статтею 270 ЦК України встановлено, що відповідно до Конституції України фізична особа, зокрема, має право на повагу до гідності та честі.

Фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім'ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації (ч. 1 ст. 277 ЦК України).

Беручи до уваги зазначені конституційні положення, суди при вирішенні справ про захист гідності, честі та ділової репутації повинні забезпечувати баланс між конституційним правом на свободу думки і слова, правом на вільне вираження своїх поглядів та переконань, з одного боку, та правом на повагу до людської гідності, конституційними гарантіями невтручання в особисте і сімейне життя, судовим захистом права на спростування недостовірної інформації про особу, з іншого боку.

Враховуючи положення статті 9 Конституції України та беручи до уваги ратифікацію Законом України від 17 липня 1997 року N 475/97-ВР Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Першого протоколу та протоколів N 2, 4, 7, 11 до Конвенції та прийняття Закону України від 23 лютого 2006 року N 3477-IV "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", суди також повинні застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 4 листопада 1950 року; далі - Конвенція) та рішення Європейського суду з прав людини як джерело права, а також враховувати роз'яснення постанови Пленуму Верховного Суду України від 1 листопада 1996 року N 9 "Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя".

Вибір способу захисту особистого немайнового права, зокрема права на повагу до гідності та честі, права на недоторканість ділової репутації, належить позивачеві. Разом із тим, особа, право якої порушено, може обрати як загальний, так і спеціальний способи захисту свого права, визначені законом, який регламентує конкретні цивільні правовідносини. У зв'язку з цим суди повинні брати до уваги, що відповідно до статті 275 ЦК захист особистого немайнового права здійснюється у спосіб, встановлений главою 3 цього Кодексу, а також іншими способами відповідно до змісту цього права, способу його поширення та наслідків, що їх спричинило це порушення. До таких спеціальних способів захисту відносяться, наприклад, спростування недостовірної інформації та/або право на відповідь (стаття 277 ЦК), заборона поширення інформації, якою порушуються особисті немайнові права (стаття 278 ЦК) тощо.

Негативною слід вважати інформацію, в якій стверджується про порушення особою, зокрема, норм чинного законодавства, вчинення будь-яких інших дій (наприклад, порушення принципів моралі, загальновизнаних правил співжиття, неетична поведінка в особистому, суспільному чи політичному житті тощо) і яка, на думку позивача, порушує його право на повагу до гідності, честі чи ділової репутації (п. 15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року № 1 "Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи").

Пунктом 18 вказаної постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року № 1 роз'яснено, що згідно з положеннями ст. 277 ЦК України і ст. 10 ЦПК України обов'язок довести, що поширена інформація є достовірною, покладається на відповідача, проте позивач має право подати докази недостовірності поширеної інформації. Позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права.

Вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначити характер такої інформації та з'ясувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням.

Так, у ст. 30 Закону "Про інформацію" зазначається, що оціночними судженнями, за винятком образи чи наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, зокрема критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, з огляду на характер використання мовних засобів, зокрема вживання гіпербол, алегорій, сатири, оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості.

Таким чином, відповідно до ст. 277 ЦК України не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб'єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень ст. 10 Конвенції.

Спростованою може бути інформація, яка містить відомості про події та явища (факти), яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). В будь-якому випадку це має бути інформація, істинність якої можливо перевірити, існування таких фактів не залежить від їх суб'єктивного сприйняття чи заперечення через думки і погляди особи.

У пункті 21 постанови Пленуму Верховного Суду України №1 від 27 лютого 2009 року зазначено, що при поширенні недостовірної інформації стосовно приватного життя публічних осіб вирішення справ про захист їх гідності, честі чи ділової репутації має свої особливості. Суди повинні враховувати положення Декларації про свободу політичних дебатів у засобах масової інформації (далі - Декларація), схваленої 12 лютого 2004 року на 872-му засіданні Комітету ОСОБА_9 Європи, а також рекомендації, що містяться у Резолюції 1165 (1998) Парламентської ОСОБА_10 Європи про право на недоторканість приватного життя.

Зокрема, у Резолюції зазначається, що публічними фігурами є особи, які обіймають державні посади і (або) користуються державними ресурсами, а також усі ті, хто відіграє певну роль у суспільному житті (у галузі політики, економіки, мистецтва, соціальній сфері, спорті чи в будь-якій іншій галузі).

Статтями 3, 4, 6 Декларації зазначено, що оскільки політичні діячі та посадові особи, які обіймають публічні посади або здійснюють публічну владу на місцевому, регіональному, національному чи міжнародному рівнях, вирішили апелювати до довіри громадськості та погодилися «виставити» себе на публічне політичне обговорювання, то вони підлягають ретельному громадському контролю і потенційно можуть зазнати гострої та сильної громадської критики у засобах масової інформації з приводу того, як вони виконували або виконують свої функції. При цьому зазначені діячі та особи не повинні мати більшого захисту своєї репутації та інших прав порівняно з іншими особами.

У зв'язку з цим, межа допустимої критики щодо політичного діяча чи іншої публічної особи є значно ширшою, ніж окремої пересічної особи. Публічні особи неминуче відкриваються для прискіпливого висвітлення їх слів та вчинків і повинні це усвідомлювати.

В рішенні Європейського Суду у справі «Лінгенс проти Австрії» за 1986 рік зазначено, що свобода вираження поглядів гарантована п. 1 ст. 10 Конвенції, становить одну з основних підвалин демократичного суспільства й одну з принципових умов його розвитку та умов самореалізації кожної особи. За умови додержання п. 2 свобода вираження стосується не лише тієї інформації або тих ідей, які отримані належним чином або розглядаються як необразливі чи незначні, а й тих, що викликають образу, обурення або неспокій. Такими є вимоги плюралізму, терпимості і широти поглядів, без яких демократичне суспільство неможливе. А також, слід уважно розрізняти факти та оціночні судження. Наявність фактів можна довести, а правдивість оціночних суджень не можна.

З огляду на викладене, апеляційний суд відхиляє доводи апелянта ОСОБА_3 про те, що відповідач продовжує безпідставно звинувачувати позивача, і жодним чином не вказує, що це оціночні поняття, а чітко вказує, що твердження «есть личностью, напрочь, подрывающая движение по созданию и функционираванию ОСМД» стосується позивача, оскількипозивач, як він сам стверджує, вже 12 років є директором комунального підприємства «Міський інформаційний центр», а отже є публічною особою, тому відкритий для суворої критики і пильного нагляду громадськості й межа допустимої критики щодо такої особи є значно ширшою.

Крім того лист до Харківського міського голови № 21-14 від 05.11.2014 року подано відповідачами з зазначенням «Во исполнение распоряжения № 38 от 16.10.2014 г. «Об организации роботы по обеспечению исполнительными органами Харьковской городской власти требованиями Закона «Об очищении власти».

Чинним законодавством не передбачена можливість притягнення до відповідальності за висловлювання оціночних суджень, тому що вони, як і думки, переконання, судження, критична оцінка певних фактів і недоліків, не можуть бути предметом судового захисту, оскільки, будучи вираженням суб'єктивної думки і поглядів, не можуть бути перевірені на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів).

Таким чином, висловлювання відповідача про те, що позивач «есть личностью напрочь подрівающая движение по созданию и функціонированию ОСМД» є лише вираженням особистих поглядів відповідача щодо особи ОСОБА_3

Інформація про те, що ОСОБА_3 «с апреля 2009 года прекратил платежи по надуманим причинам» на виконання умов договору № 2-07 від 20.11.2007 року підтверджується заочним рішенням Київського районного суду м. Харкова від 10є.07.2013 року, яке ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 09.07.2014 року та ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 06.11.2014 року залишено без змін. (а.с. 56-59)

Також, апеляційний суд відхиляє посилання апелянта АВК «Культури-3» і в тій частин, що суд першої інстанції при задоволенні позивних вимог в частині «визнання недостовірною та такою, що принижує честь і гідність та приводить до підриву ділової репутації інформацію про те, що ОСОБА_3 «всадив в наружну стіну біля салону свій бігборд і теж ані копійки не платить» не звернув уваги на те, що інформація про це, міститься не в листі АВК «Культури-3» до Харківського міського голови від 05.11.2014 р., а в додатку до даного листа, під назвою «Коментар», який підписаний працівниками АВК «Культури-3» (майстер з поточного ремонту ОСОБА_5, двірник ОСОБА_6, прибиральниця ОСОБА_7С.), оскільки вище зазначений додаток є не відємною частиною листа.

Крім того апелянт посилається на те, що вказана інформація в додатку до листа АВК Культури-3 від 05.11.2014 р., не містить юридичного складу правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, оскільки вказане висловлювання не стосується певної фізичної або юридичної особи, є оцінюючим ствердженням, і ніяким чином не принижує честь, гідність та ділову репутацію позивача. Однак вказані доводи спростовуються матеріалами справи, з яких вбачається, що лист до Харківського міського голови № 21-14 від 05.11.2014 року подано відповідачами з зазначенням «Во исполнение распоряжения № 38 от 16.10.2014 г. «Об организации роботы по обеспечению исполнительными органами Харьковской городской власти требованиями Закона «Об очищении власти» і зазначено, що відповідачі змушені звернутись до Харківського міського голови у звязку з неправомірними діями саме ОСОБА_3

Що стосується висловлювання відповідача про те, що ОСОБА_3 «всадив в наружну стіну будинку біля салону свій «бігборд», і теж ані копійки за цю рекламу не платить» судом першої інстанції вірно встановлено, що це є негативною інформацією, в якій стверджується про порушення ОСОБА_3 норм чинного законодавств, однак відповідачем не надано доказів, які б підтверджували висловленні ним факти, не встановлено таких доказів і під час судового засідання.

З огляду на наведені норми права, враховуючи, що поширена відносно позивача інформація частково подана у формі фактичних тверджень, а відповідачем не було надано належних та допустимих доказів правдивості такої інформації, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що поширена відносно позивача інформація подана у формі фактичних тверджень та є неправдивою і такою, що порочить честь, гідність, ділову репутацію позивача.

Апелянт ОСОБА_3 вірно звернув увагу на те, що суд першої інстанції неправильно застосовує норми матеріальної права, а саме: посилається на ч. 3 статті 277 ЦК України, яка була виключена відповідно до Закону України від 27.03.2014 p. N 1170-VII, та посилається на ч. 2 статті 47-1 Закону України «Про інформацію», яка взагалі відсутня редакції Закону, чинній на сьогоднішній день.

Однак ця неточність не є підставою для скасування рішення суду першої інстанції, який виходив з положень ст.11 ЦПК України та позовні вимоги вирішив правильно.

Відповідно до ст.308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційні скарги і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Керуючись ст.ст. 303, 304, п. 1 ч. 1 ст. 307, ст.ст. 308, 313-315, 317, 319, 324 ЦПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційні скарги ОСОБА_3 та асоціації власників квартир «Культури-3» відхилити.

Рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 20 квітня 2015 року залишити без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення, в касаційному порядку може бути оскаржена безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий

Судді: