Справа № 2-853/2010
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 серпня 2010 року м. Одеса

Малиновський районний суд м. Одеси в складі:

головуючого судді - Буран О.М.

при секретарі Татар Ю.Г.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя, суд

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду та просить постановити рішення, якім провести розподіл спільного майна між ним та відповідачкою, а саме 1/3 частки квартири АДРЕСА_1, визнати за сторонами право власності на 1/6 частини цієї квартири кожному.

Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що з 19 листопада 1994 року він перебував з відповідачкою в зареєстрованому шлюбі. Але 04 липня 2007 року шлюб між сторонами було розірвано, проте вирішити питання про розподіл спільного майна в досудовому порядку вони не можуть. Так, відповідно договору купівлі-продажу від 06.11.1999р., під час шлюбу з позивачем, за спільні кошти подружжя, відповідачкою, її дочкою ОСОБА_3 та бабусею відповідачки ОСОБА_4 в рівних частках була придбана квартира АДРЕСА_2. Таким чином, 1/3 спірної квартири являється обєктом спільної сумісної власності подружжя та підлягає розподілу між позивачем та відповідачкою в рівних частках.

Позивач, представник позивача у судове засідання зявилися, позов підтримали, просили задовольнити.

Представник відповідачки у судове засідання зявилася, позов визнала частково та пояснила, що дійсно 1/3 частка спірної квартири є їх спільною сумісною власністю подружжя. Однак з урахуванням того, що з відповідачкою постійно проживають та знаходяться на її утриманні двоє неповнолітніх дітей, а суми аліментів на їх утримання не вистачає, вона просить здійснити поділ майна шляхом збільшення її частки в спільному майні та визнати за нею право власності на 1/4 частини, а за позивачем на 1/12 частини зазначеної квартири.

Суд, вислухавши представника позивача та представника відповідачки, дослідивши надані ними докази, а також матеріали цивільної справи встановив наступне.

Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини.

Відповідно до ч.5 ст. 55 Конституції України кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень та протиправних посягань.

За загальним правилом (ч.1 ст.11 ЦПК України) суд розглядає справу в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін, кожна з яких відповідно до ч.1 ст.60 ЦПК України повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Суд встановив, що позивач та відповідач уклали шлюб в 1996 році. За час спільного проживання і перебування у зареєстрованому шлюбі сторони за спільні кошти придбали 1/3 частку квартири АДРЕСА_1. Це підтверджується копією договору купівлі-продажу від 06.11.1999р (а.с. ).

Відповідно до ст. 60 Сімейного Кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини ( навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Отже, сторони є співвласниками 1/3 частки спірної квартири.

Згідно ст.367 та 370 ЦК України майно, що є у спільній власності, може бути поділене в натурі між співвласниками за домовленістю між ними або за рішенням суду.

Поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими ст.ст.69-72 СК та 372 ЦК України.

Так, відповідно до ч.1 ст.69 та ч.1 ст.71 СК України дружина і чоловік мають право на поділ в натурі майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності.

Відповідно до ст.372 ЦК України майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними або у судовому порядку. При цьому, суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення (абз.2 ч.1 ст.71 СК).

За загальним правилом (ч.2 ст.372 ЦК, ч.1 ст.70 СК) частки подружжя у спільному майні є рівними. Проте, відповідно до ч.3 ст.70 СК та абз.2 ч.2 ст.372 ЦК України суд при вирішенні спору про поділ майна подружжя може відступити від рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення.

Так, згідно ч.3 ст.70 СК частка дружини, у якої є неповнолітні діти, може бути більшою, за умови, що розмір аліментів, які вона одержує, недостатній для забезпечення фізичного, духовного розвитку та лікування дітей.

Як розяснив Пленум Верховного Суду України у п.30 постанови №11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», при вирішенні спору про поділ майна, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, суд згідно з ч.3 ст.70 СК в окремих випадках може відступити від засади рівності часток подружжя, враховуючи обставини, що мають істотне значення для справи, а також інтереси неповнолітніх дітей, непрацездатних повнолітніх дітей (за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування).

Судом встановлено, що після розірвання шлюбу з відповідачкою в спірній квартирі постійно проживають двоє неповнолітніх дітей: донька ОСОБА_3, 29.01.1996р.н., та син ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1 Позивач же постійно проживає у власній квартирі АДРЕСА_3, яка придбана ним шляхом приватизації, тобто має окреме житло (а.с. ). Позивач сплачує на користь відповідачки аліменти на утримання двох неповнолітніх дітей в розмірі 1000 (одна тисяча) грн. (а.с. ) Проте, на сьогоднішній день розмір прожиткового мінімуму для дитини у віці від 6 до 18 років становить 701 (сімсот одна) грн. Таким чином, сума аліментів менше ніж прожитковий мінімум встановлений державою на утримання дитини. За таких обставин розміру аліментів не вистачає на фізичний та духовний розвиток дітей.

Крім цього, позивач просить виділити йому частину квартири без виділення її в натурі, тобто визначити її ідеальну частку.

Пленум ВСУ у п.25 зазначеної постанови вказав, що вирішуючи питання про поділ майна, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, суди мають застосовувати положення частин 4, 5 ст.71 СК щодо обовязкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених ст.365 ЦК, за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким позовом (ст.11 ЦК) та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми. У разі коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності.

Беручи до уваги вищевикладене та керуючись ст. 3, 60, 213 215, ЦПК України, ст. ст. 60, 61, ч.3 ст.70 СК України, суд

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Поділити спільне майно подружжя, а саме 1/3 частку квартири АДРЕСА_1 між ОСОБА_1 та ОСОБА_2.

Визнати за ОСОБА_2 право власності на ? частку квартири АДРЕСА_1..

Визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/12 частку квартири АДРЕСА_1..

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку через суд першої інстанції шляхом подачі в 10-денний строк з дня проголошення рішення заяви про апеляційне оскарження і поданням після цього протягом 20 днів апеляційної скарги, з подачею її копії до апеляційної інстанції або в порядку ч. 4 ст. 295 ЦПК України.

Суддя: О.М. Буран