АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Справа № 759/881/15-ц Головуючий у 1 - й інстанції: Кириленко Т.В.
№ апеляційного провадження: 22-ц/796/9710/2015 Доповідач - Шиманський В.Й.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 серпня 2015 року колегія суддів Судової палати в цивільних справах апеляційного суду м. Києва в складі:

Головуючого - Шиманського В.Й.

Суддів - Семенюк Т.А., Кравець В.А.

при секретарі - Ошедшій А.Д.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_3 на рішення Святошинського районного суду міста Києва від 28 травня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про розірвання договору довічного утримання,-

В С Т А Н О В И Л А:

Із вказаним позовом до суду позивач звернулась у січні 2015 року.

Зазначала, що 05.09.2013 року між сторонами було укладено договір довічного утримання відповідно до умов якого відповідач зобов'язалась довічно утримувати позивача, забезпечувати його харчуванням, одягом, медикаментами, доглядом і необхідною допомогою, включаючи матеріальне забезпечення в розмірі 500,00 грн. щомісячно. На виконання умов укладеного договору позивач передала у власність відповідачці належну їй на праві власності квартиру АДРЕСА_1. Звертаючись до суду вказувала на те що відповідач неналежно виконує взяті на себе зобов'язання, а тому просила розірвати укладений договір довічного утримання.

Рішенням Святошинського районного суду міста Києва від 28 травня 2015 року у задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі, з посиланням на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення судом норм процесуального права, ставиться питання про скасування даного рішення та ухвалення нового про задоволення позову.

Заслухавши доповідь судді, пояснення учасників процесу, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення у зв'язку з наступним.

Відповідно до ч. 1 ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана надати ті докази, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Приймаючи оскаржене у справі рішення суд виходив із вимог даної норми закону, зібраних у справі та наданих сторонами доказів, яким дав повну, всебічну та об'єктивну оцінку.

Судом вірно встановлено що 05.09.2013 року між сторонами укладено договір довічного утримання, відповідно до якого ОСОБА_3 передала у власність ОСОБА_4 квартиру АДРЕСА_1, взамін чого остання зобов'язалась надавати відчужувачеві довічне матеріальне забезпечення.

Пунктом 7 договору встановлено що відповідач зобов'язується довічно утримувати позивача, що визначається у забезпеченні харчуванням, одягом, лікуванням, доглядом, необхідною допомогою, в тому числі медичною, надання побутових послуг, здійсненні покупок: необхідні медикаменти, одяг, взуття, засоби особистої гігієни, побутова хімія, за списком за рахунок відчужувача - 2 рази на тиждень; прибиранні квартири - 1 раз на тиждень, приготуванні їжі - 3 рази на тиждень, сплата комунальних послуг за користуванням електроенергією, телефонним зв'язком, крім міжміського), отримання необхідних медикаментів в КМ ПНД №4 м. Києва - один раз на місяць, у разі госпіталізації до медичних установ - відвідування 3 рази на тиждень, забезпечення безоплатним довічним проживанням у вищезазначеній квартирі, забезпечення організації поховання та ритуальних послуг.

Грошова оцінка встановлена в розмірі 500,00 грн. щомісячно, які ОСОБА_4 повинна перераховувати на рахунок ОСОБА_3 НОМЕР_1 у відділенні №30 АТ «Банк «Фінанси та Кредит». У випадку інфляції сума підлягає індексації у порядку, встановленому законом.

Звертаючись до суду з вказаним позовом позивач зазначала що ОСОБА_4 утримує у себе платіжну картку, кошти двічі перераховувались з запізненням, без врахування індексації, не забезпечує медичною допомогою, не отримує ліки, не забезпечує належним харчуванням і наданням побутових послуг, частково не сплачує комунальні послуги.

Ухвалюючи оскаржуване рішення суд першої інстанції пришов до висновків щодо відсутності правових підстав для розірвання укладеного договору та задоволення позовних вимог.

Колегія суддів вважає що вказаний висновок суду 1-ї інстанції зроблений на підставі повного та об'єктивного встановлення дійсних обставин справи, досліджених в судовому засіданні доказів, яким суд дав вірну правову оцінку з наступних підстав.

Статтею 744 ЦК України визначено, що за договором довічного утримання (догляду) одна сторона (відчужувач) передає другій стороні (набувач) у власність житловий будинок, квартиру або їх частину, інше нерухоме майно або рухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобов'язується забезпечувати відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно.

Згідно зі ст. 751 ЦК України матеріальне забезпечення, яке щомісячно має надаватися відчужувачу, підлягає грошовій оцінці. Така оцінка підлягає індексації у порядку, встановленому законом.

Відповідно до ст. 754 ЦК України набувач не має права до смерті відчужувача продавати, дарувати, міняти майно, передане за договором довічного утримання (догляду), укладати щодо нього договір застави, передавати його у власність іншій особі на підставі іншого правочину.

Згідно зі ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 755 ЦК України договір довічного утримання (догляду) може бути розірваний за рішенням суду на вимогу відчужувача або третьої особи, на користь якої він був укладений, у разі невиконання або неналежного виконання набувачем своїх обов'язків, незалежно від його вини.

Відповідно до ч. 2 ст. 651 ЦК України договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору.

Встановивши під час розгляду справи ті обставини, що відповідач належно виконує взяті на себе зобов'язання як в частині утримання позивача, що полягає у приготуванні їжі, прибиранні квартири, здійсненні покупок, оплати комунальних послуг та підтверджується наявним в матеріалах справи журналом ведення виконання умов договору, в якому також міститься підпис позивача, так і в частині матеріального забезпечення, що підтверджується квитанціями про поповнення ОСОБА_4 карткового рахунку НОМЕР_1, відкритого на ім'я ОСОБА_3 у відповідності до вимог укладеного договору, суд першої інстанції прийшов до обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог.

Частиною 1 ст. 10 ЦПК України закріплений принцип змагальності сторін у цивільному судочинстві. Відповідно до ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підстави своїх вимог або заперечень, надавши докази відповідно до вимог ст. ст. 57, 60 ЦПК України.

Згідно з ч. 4 ст. 10 ЦПК України суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ч. 3 ст. 10, ч. 2 ст. 59 ЦПК України кожна сторона повинна довести допустимими доказами ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених законом.

Всупереч вимогам вищезазначених статей, а ні позивачем, а ні її представниками не було надано до суду належних та допустимих доказів на підтвердження неналежного виконання відповідачем вимог укладеного договору довічного утримання.

Суд апеляційної інстанції критично ставиться до доводів апеляційної скарги стосовно незаконного утримання ОСОБА_4 банківської картки, оскільки докази на підтвердження даного факту в матеріалах справи відстуні.

Колегія суддів також не приймає до уваги посилання в апеляційній скарзі щодо неналежного виконання відповідачем взятих на себе зобов'язань щодо раціону позивача.

Як вбачається зі змісту договору довічного утримання він не містить чіткого переліку страв та порядку їх приготування, а тому доводи апелянта в цій частині є необгрнутованими.

Крім того в матеріалах справи наявний журнал з переліком виконаних робіт по утриманню позивача відповідачем, в якому остання зазначала точній перелік робіт та страв зроблений для позивача, а позивач в свою чергу ставила підпис поряд з графою виконаних робіт. Жодний зауважень стосовно утримання зі сторони позивача вказаний журнал не містить. (а.с. 114-145).

Не може бути підставою для розірвання укладеного договору і посилання апелянта на те, що в літку 2014 року ОСОБА_4 виїжджала з Києва, а тому не могла виконувати взяті на себе зобов'язання.

Як вбачається з матеріалів справи, а саме показів свідка ОСОБА_5, під час тимчасового виїзду за межі Києва відповідач забезпечувала догляд за позивачем і будь-яких зауважень зі сторони позивача з цього приводу не надходило.

Однією з підстав для розірвання договору довічного утримання апелянти зазначають не своєчасність сплати грошового утримання.

Як вбачається з наявних в матеріалах справи квитанції (а.с. 104-118) відповідач двічі, а саме у квітні 2014 року та червні 2014 року вносила грошове матеріальне забезпечення із запізненням, натомість, виходячи з засад справедливості та розумності, суд першої інстанції прийшов до вірного висновку що вказані обставини не можуть бути підставою для розірвання укладеного договору.

Таким чином, твердження апеляційної скарги про незаконність та упередженість судового рішення матеріалами справи спростовуються.

З огляду на викладене, оскаржене у справі рішення постановлене з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а тому це рішення не може бути скасованим з підстав що наведені в апеляційній скарзі.

Керуючись ст. ст.303, 307, 308 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_3 - відхилити.

Рішення Святошинського районного суду міста Києва від 28 травня 2015 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: