САМАРСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД ОСОБА_1
Справа № 206/2222/15-ц
Провадження № 2/206/752/15
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"27" серпня 2015 р.

Самарський районний суд м. Дніпропетровська в складі: головуючого-судді Зайченко С.В., за участю секретаря Щербини Є.С., представника позивача ОСОБА_2, відповідача ОСОБА_3 розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Дніпропетровську цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про поділ спільного майна подружжя , -

В С Т А Н О В И В:

Представник позивача звернувся до суду з позовною заявою до ОСОБА_3, в якій просив поділити спільне сумісне майно подружжя, а саме виділити у приватну власність ОСОБА_4 2/3 частки квартири загальною площею 67,5 кв.м., яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 та 2/3 частки автомобіля марки «Daewoo Sens», 2006 р.в., д/н НОМЕР_1 , мотивуючи тим, що 23.01.1998 року між сторонами був укладений шлюб. Від шлюбу вони мають двох дітей: ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2

22.11.2012 року шлюб між сторонами рішенням суду розірваний.

За час шлюбу за спільні кошти для потреб сімї відповідач придбав автомобіль «Daewoo Sens», 2006 р.в., д/н НОМЕР_1 та квартиру загальною площею 67,5 кв.м., яка розташована за адресою: АДРЕСА_1.

Враховуючи те, що після розірвання шлюбу діти залишились проживати з позивачем, а тих аліментів які платить відповідач на утримання дітей не достатньо, вважає, що частка позивача у спільному майні подружжя може бути збільшена до 2/3 частин.

Представник позивача у судовому засіданні підтримав позовні вимоги, підтвердив вищевикладені обставини та додатково пояснив, що у позивача з відповідачем не було ніяких домовленостей з приводу поділу спільного майна. Після розірвання шлюбу позивач у 2013 році за кошти, які вона взяла в борг у своєї матері придбала квартиру за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Іларіонівська,14/26.

Відповідач в судовому засіданні позовні вимоги не визнав та зокрема пояснив, що спірне майно є його приватною власністю, оскільки після розірвання шлюбу в нього з позивачем була домовленість, що він надасть їй гроші на придбання квартири для неї та дітей, а все спільне майно набуте за час шлюбу залишиться йому. В 2013 році на його гроші позивач придбала квартиру, тому і підстав для задоволення позову не має. Окрім того, він вважає, що в достатньому обсязі надає матеріальну допомогу на утримання дітей.

Оцінивши доводи сторін, дослідив письмові докази, дав їм оцінку в їх сукупності, суд прийшов до наступного.

Сторони перебували в зареєстрованому шлюбі з 23 січня 1998 року (а.с.47).

Від шлюбу мають двох дітей: ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с.7,8).

22 листопада 2012 року рішенням Самарського районного суду м. Дніпропетровська шлюб між сторонами був розірваний (а.с.47).

Відповідно до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу з 23.07.2010 року за відповідачем ОСОБА_3 зареєстровано право власності на автомобіль марки «Daewoo Sens», 2006 р.в., д/н НОМЕР_1.(а.с.99).

Відповідно до договору купівлі-продажу від 13.06.2011 року, посвідченого приватним нотаріусом ОСОБА_7, зареєстрованого в реєстрі за №2036 відповідачем ОСОБА_3 придбана квартира АДРЕСА_2, загальною площею 67,5 кв.м. (а.с.11-14).

Позивач ОСОБА_4 вважає вищезазначене майно спільною сумісною власністю подружжя.

Відповідач, заперечував проти стверджень, що спірне майно є спільною сумісною власністю подружжя, оскільки в рахунок залишення спірного майна йому в приватну власність, він надав позивачу грошові кошти, на які остання придбала квартиру.

Відповідач не надав належних в розумінні ст.ст. 10,57-59 ЦПК України належних доказів на підтвердження його доводів про наявність усної домовленості з позивачем про поділ спірного майна.

Представник позивача заперечує факт такої домовленості.

Суд не приймає до уваги доводи відповідача, що спірне майно є його приватною власністю, оскільки не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обовязковим або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою власністю кожного з них. (ст. 57 СК України).

Таких доводів, на спростування вимог позивача відповідач не наводив, тому суд приходить до висновку, що спірне майно є спільною сумісною власністю подружжя.

Відповідно до ч 1 ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Відповідно ч 3 ст.368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно ч 1 ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Відповідно до ч 1 ст. 71 СК України майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення

Вирішуючи питання про поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема, неподільної речі, суди мають застосовувати положення частин четвертої, п'ятої статті 71 СК щодо обов'язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. У разі коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності.

Відповідно до ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сімї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сімї. За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування.

При вирішенні спору про поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, суд згідно з частинами 2, 3 ст. 70 СК в окремих випадках може відступити від засади рівності часток подружжя, враховуючи обставини, що мають істотне значення для справи, а також інтереси неповнолітніх дітей, непрацездатних повнолітніх дітей (за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування). Під обставинами, що мають істотне значення для справи, потрібно розуміти не тільки випадки, коли один із подружжя не дбав про матеріальне забезпечення сім'ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім'ї, але і випадки коли один із подружжя не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку чи доходу (ч. 1 ст. 60 СК).

Таким чином, збільшення частки майна на користь того з подружжя, з ким проживають діти, можливе при наявності певної умови - якщо розмір аліментів, які така особа одержує, недостатній для забезпечення фізичного, духовного розвитку дітей та їх лікування.

Відповідно до ст. 10 ЦПК України позивач повинен був довести за допомогою належних та допустимих доказів, з урахуванням положень ст. ст. 57-59 цього ж Кодексу, зазначені ним обставини.

Проте будь-які докази, які б підтверджували, що розмір аліментів, які одержує позивач, недостатній для забезпечення фізичного, духовного розвитку дітей та їх лікування, суду не надано.

З матеріалів справи вбачається, що відповідач працює, платить аліменти, заборгованості не має. За період з 01.05.2013 року по 01.10.2015 року сума сплачених аліментів складає 37296,14 грн. (а.с. 38).

З урахуванням викладених норм права і встановлених обставин, позов підлягає частковому задоволенню, спірне майно розділу між сторонами в рівних частках.

Обставин при яких суд може відступити від засади рівності часток подружжя та збільшити частку майна позивачу, не встановлено.

В іншій частині позову слід відмовити.

Керуючись ст. ст. 209, 212-215 ЦПК України суд -

В И Р І Ш И В :

Позов ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про поділ спільного майна подружжя - задовольнити частково.

Визнати за ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_3 (ІПН НОМЕР_2) право власності на ? частину квартири загальною площею 67,5 кв.м., яка розташована за адресою: АДРЕСА_1.

Визнати за ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_3 (ІПН НОМЕР_2) право власності на ? частину автомобіля марки «Daewoo Sens», 2006 р.в., д/н НОМЕР_1.

Визнати за ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_4 (ІПН НОМЕР_3 право власності на ? частину квартири загальною площею 67,5 кв.м., яка розташована за адресою: АДРЕСА_1.

Визнати за ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_4 (ІПН НОМЕР_3) право власності на ? частину автомобіля марки «Daewoo Sens», 2006 р.в., д/н НОМЕР_1.

В іншій частині позову - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 понесені нею витрати на сплату судового збору в розмірі 3654 грн. 00 коп.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до апеляційного суду Дніпропетровської області через Самарський районний суд м. Дніпропетровська шляхом подачі апеляційної скарги в 10-денний строк з дня проголошення рішення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя С. В. Зайченко