22-ц/775/162/2015(м)
Категорія 54 Головуючий в 1 інстанції Одерій С.М.
Суддя - доповідач Ткаченко Т.Б.
У х в а л а

Іменем України

20 березня 2015 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Донецької області в складі:

Головуючого - Ткаченко Т.Б.,

Суддів - Баркова В.М., Мальцевої Є.Є.

При секретарі - Шевченко А.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Маріуполі справу за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Маріупольський металургійний комбінат імені Ілліча» про скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку та відшкодування моральної шкоди за апеляційними скаргами ОСОБА_1 та його представника ОСОБА_3 на рішення Іллічівського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 25 грудня 2014 року,

В с т а н о в и л а:

У квітні 2014 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до публічного акціонерного товариства «Маріупольський металургійний комбінат імені Ілліча» (далі - ПАТ «ММК ім.Ілліча»), в якому неодноразово доповнюючи свої вимоги, просив скасувати п.1 наказу № 102-к від 14 березня 2014 року про його звільнення за п.1 ст.40 КЗпП України у зв'язку із змінами в організації виробництва та праці, поновити його на роботі на посаді начальника управління безпеки ПАТ «ММК ім. Ілліча», стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу з моменту звільнення до дати постановлення судового рішення в сумі 304 764 грн.24 коп., середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні по день фактичного розрахунку за період з 14 березня 2014 року по 04 липня 2014 року 119 782 грн. 96 коп. та у відшкодування моральної шкоди стягнути 10 000 грн., допустивши негайне виконання рішення про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу у розмірі середнього заробітку на 1 місяць. Судові витрати просив покласти на відповідача, стягнув з останнього понесені ним витрати на правову допомогу.

В обґрунтування позову зазначив, що з 28 лютого 2011 року працював на посаді начальника управління безпеки ПАТ «ММК ім.Ілліча», і 14 березня 2014 року був звільнений за наказом № 102-к по п.1 ст.40 КЗпП України на підставі наказу № 95 від 06 лютого 2013 року «Про зміни організаційної структури Управління безпеки ПАТ «ММК ім..Ілліча», яким скасовувалися у штатному розписі управління безпеки 9 посад, у тому числі і начальника Управління безпеки, та вводилися 7 посад, у тому числі начальника Управління безпеки та контролю.

Крім того, відповідно до наказу відповідача № 151 від 01 березня 2013 року, з яким його не було ознайомлено, відповідачем прийнято рішення про створення у складі ПАТ «ММК ім.Ілліча» Управління безпеки та контролю та про ліквідування Управління безпеки, начальником якого був він, що свідчить про відсутність будь-яких змін в організації виробництва та фактичного скорочення численності або штату працівників.

Вважає наказ про його звільнення незаконним, оскільки: не приймалось рішення про скорочення штату, у тому числі про скорочення його посади та про затвердження його кандидатури, як особи, яка підлягала вивільненню; його посада не скорочувалась наказом № 95, а скасовувалась; не були запропоновані усі вакантні місця на підприємстві станом на 14 березня 2014 року, у тому числі і посада начальника управління безпеки та контролю Управління безпеки, яка звільнялась 01 жовтня 2013 року; не враховано його переважне право на залишення на роботі, оскільки він тривалий час працював у відповідача, являвся інвалідом 2 групи, а тому звільнення проведено у порушення положень ст.42 КЗпП України; повідомлення про вивільнення є нелегітимним, оскільки підписано та вручено особами, які не наділені правом прийому і звільнення; Наказ № 95 передбачав зміну внутрішньої організаційної структури Управління безпеки шляхом скасування у штатному розписі одних посад і створення інших посад та організацію звільнення робітників, які не дали згоди на перевід на новостворені посади і відмовившихся від запропонованої іншої роботи, в порядку передбаченому КЗпП України; при дачі згоди на звільнення профспілковим комітетом не були враховані такі обставини, як відсутність рішення про скорочення штату, невиконання адміністрацією комбінату умов, передбачених Наказом № 95, та невиконання вимог, передбачених ст.ст.42,49-2 КЗпП України.

У зв'язку з тим, що відповідач позбавив його гарантованого права на працю, на заробіток коштів, необхідних для його існування та матеріального забезпечення сім'ї, звільнив при відсутності для цього правових підстав, проігнорував його організаційні та професійні здібності та якості, його досвід роботи та вклад у створення управління безпеки, йому заподіяна моральна шкода у розмірі 10000 грн.

Посилався також не те, що відповідач не виконав свого обов'язку провести в повному обсязі з ним розрахунок на час звільнення, провів розрахунок лише 04 липня 2014 року, а тому повинен виплати середній заробіток за час затримки розрахунку.

Рішенням Іллічівського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 25 грудня 2014 року у задоволення позовних вимог ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Маріупольський металургійний комбінат імені Ілліча» про скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та відшкодування моральної шкоди, відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду і посилаючись в апеляційній скарзі на порушення судом норм матеріального та процесуального права, на недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, невідповідність висновків суду обставинам справи, позивач ОСОБА_1 просить рішення суду скасувати і ухвалити нове рішення про задоволення його позовних вимог.

Зокрема зазначає, що при прийнятті рішення суд керувався обставинами, які не були зазначені в позовній заяві, взагалі ухилився від розгляду по суті його позовної заяви та оцінці доказів, якими позивач мотивував свої позовні вимоги; суд обґрунтовував своє рішення аналізом наказу № 151 від 01.03.2013 року, а не аналізом наказу № 95 від 06.02.2013 року, який був підставою його звільнення; судом безпідставно не прийнято до уваги, що ніяких змін в організаційній структурі товариства відносно управління безпеки не відбулося, та управління безпеки та контролю замість управління безпеки на підставі наказу № 95 не створювалось і посада начальника управління безпеки і контролю залишилась в структурі Управління безпеки, а відповідач не запропонував позивачу бути переведеним на посаду начальника управління безпеки і контролю в структурі Управління безпеки, яка йому взагалі не пропонувалась.

Надані відповідачем по справі копії списків вакантних місць також не свідчать про те, що позивачу за період з виданням наказу № 95 до його фактичного звільнення були запропоновані всі вакантні місця як по Управлінню безпеки і контролю (далі - УБ і К), так і по підприємству в цілому. Списки формувались на конкретні дати, а не на час виникнення вакантних місць.

Надані відповідачем до матеріалів справи копії списків не мають відомостей, зазначених в протоколах засідання комісії по працевлаштуванню від 04.11.2013 року, 14.11.2013 року, що позивачу пропонувались вакантні посади із зазначенням відомостей про систему та розміру оплати праці, умовах праці, пільгах, режиму роботи та ін. Підписи позивача на підтвердження ознайомлення саме з наданими відповідачем списками відсутні.

Відповідно до протоколу засідання комісії Відділу кадрів від 04.11.2013 року, позивачу були запропоновані вакантні посади станом на 23.10.2013 року та на 16.09.2013 року, тобто вакантні посади на дату вручення попередження про звільнення, позивачу запропоновані не були.

Обгрунтовуючи свій висновок про відсутність у позивача переважного права на залишенні на роботі як працівника з більш високою кваліфікацією, суд прийшов до висновку, що посада позивача не скорочувалась, а тому допустив протиріччя, дійшовши висновку про правомірність звільнення позивача з посади начальника управління безпеки.

Суд надав помилкову оцінку тім обставинам, що позивач на час звільнення являвся інвалідом ІІ групи, про що відповідач був повідомлений, зазначив, що на випадок звільнення у зв'язку зі змінами в організації виробництва і праці ці вимоги закону не поширюються.

Не дана оцінка і тим обставинам, що позивач був звільнений без згоди профспілки, оскільки профспілкою були розглянуті подання адміністрації 24.12.2013 року та 05.03.2014 року. Але після останнього засідання комітету профспілки відповідачем була продовжена процедура звільнення, позивачу знов були запропоновані вакантні посади, що підтверджується протоколом засідання комісії відділу кадрів від 14.03.2013 року.

Суд безпідставно визнав, що розрахунок з позивачем був здійснений в повному обсязі в день звільнення та не вмотивував своє рішення, чому він вважає, що перерахування позивачу остаточної суми заробітку 04 квітня 2014 року здійснено в день звільнення, яке відбулося 14.03.2014 року.

Не погодилась з рішенням суду і представник позивача - ОСОБА_3, посилаючись в апеляційній скарзі на порушення судом норм матеріального та процесуального права, на недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, невідповідність висновків суду обставинам справи, просить рішення суду скасувати і ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог позивача ОСОБА_1

Відповідно до ч.2 ст.305 ЦПК України апеляційний суд розглядає справу у відсутності позивача, який належним чином повідомлений про час і місце судового розгляду справи через свого представника.

Заслухавши суддю - доповідача, пояснення представника ОСОБА_1 - ОСОБА_3, яка просила скарги задовольнити, заперечення представників відповідача - Новгородської В.В., Щербакової Н.В., які просили скаргу відхилити, рішення суду залишити без змін, дослідивши матеріалі справи і обговоривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційних скарги та вимог заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги підлягають відхиленню, а рішення суду залишенню без змін з таких підстав.

У відповідності із положеннями статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до положень статті 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до положень ст. 303 ЦПК України, під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно зі ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без зміни, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Як встановлено судом і це вбачається зі справи, ОСОБА_1 перебував з 28 лютого 2011 року у трудових відносинах із ПАТ «ММК ім..Ілліча», що підтверджується відповідними записами трудової книжки позивача, згідно з якими саме 28 лютого 2011 року він був прийнятий на роботу до ПАТ «ММК ім.Ілліча» на посаду начальника управління безпеки, що підтверджується наказом № 54-к від 28 лютого 2011 року (т.1 а.с. 10 - 17).

01 березня 2013 року на підприємстві був виданий наказ № 151 «Про зміни організаційної структури ПАТ «ММК ім.Ілліча» ( т.1 а.с. 57).

Згідно п.2 наказу № 151 «Про зміни організаційної структури ПАТ «ММК ім.Ілліча» від 01.03.2013 року була передбачена ліквідація Управління безпеки, де працював позивач.

Пунктом 3 цього наказу було передбачено створення управління безпеки та контролю. Обов'язок ознайомити працівників підлеглих структурних підрозділів під підпис був покладений, зокрема на директора по безпеці Коміссарова Е.А. (п.11 наказу).

Зазначений наказ передбачав з 07 травня 2013 року ліквідацію у складі підприємства п'ять структурних підрозділів, у тому числі і Управління безпеки та утворення п'ять нових структурних підрозділів, у тому числі Управління безпеки та контролю.

04 листопада 2013 року ОСОБА_1 під розписку було повідомлено про зміни організаційної структури ПАТ «ММК ім.Ілліча» та про скасування займаної ним посади начальника управління безпеки, та про те, що він підлягає вивільненню не раніше, ніж через два місяці з моменту повідомлення в службу зайнятості інформації про це, і цей факт ним не заперечується та підтверджується матеріалами справи (т.1 а.с.61).

Створеною на підприємстві комісією з розгляду кандидатур працівників, що підлягають вивільненню з наступним працевлаштуванням, вчинено ряд дій, в тому числі неодноразове ознайомлення позивача з вакантними посадами в їх динаміці впродовж періоду з листопада 2013 року по березень 2014 року, що підтверджується протоколами засідання комісії від 04 листопада 2013 року, 14 листопада 2013 року, 17 грудня 2013 року, 14 березня 2014 року (т.1 а.с. 62 - 75, 91, т. 2 а.с.32, 79).

Серед всіх запропонованих в цей час вакансій ОСОБА_1 відмовився або не дав погодження на зайняття будь - якої запропонованої вакансії, зазначив протоколі, що рівнозначної посади запропоновано не було.

Наказом № 102-к від 14 березня 2014 року позивач звільнений з роботи за п. 1 ст. 40 КЗпП України у зв'язку зі змінами в організації виробництва і праці 14 березня 2014 року, ознайомлений з наказом, йому вручена трудова книжка, що не спростовується представником позивача і призведено розрахунок ( т.1 а.с.23, т.2 а.с.18, 20).

Відмовляючи у задоволенні позову, суд дійшов висновку, що роботодавець при звільненні позивача дотримав умови ст.49-2 КЗпП України, наказ про звільнення з роботи по п.1 ст.40 КЗпП України є законним і підстав для його скасування та поновлення позивача на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та відшкодування моральної шкоди не має, оскільки позивачу перед звільненням неодноразово пропонувались всі вакантні посади, у тому числі вакантні посади у новоствореній структурі, які були включені у штатний розпис, але він відмовився від них, і за весь час працевлаштування не звернувся із заявою до відповідача про переведення його на будь - яку роботу, у тому числі і в новоутворене Управління безпеки і контролю ПАТ «ММК ім..Ілліча». Проте ОСОБА_1 не скористався та не реалізував право залишення на роботі шляхом подання відповідачу відповідної письмової заяви про переведення на іншу вакантну посаду з числа тих, що з'явились у новій організаційній структурі підприємства та відмовився від вакансій, які були у наявності станом на 23 жовтня 2013 року, 05 листопада 2013 року, 16 грудня 2013 року, 14 березня 2014 року та пропоновані йому, але не влаштовували його з причини нерівноцінності з попередньою вивільненою посадою начальника управління, та розміром окладу.

Судом також не були прийняті до уваги посилання позивача та його представника на порушення відповідачем вимог Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в України», оскільки у даному випадку мало місце звільнення у зв'язку зі змінами в організації виробництва і праці.

Вирішуючи питання про стягнення на користь позивача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 14 березня 2014 року по 04 липня 2014 року у розмірі 119 782, 96 грн., суд дійшов висновку, що вказана вимога позивача не підлягає задоволенню, оскільки на момент звільнення ОСОБА_1 були сплачені всі суми, належні йому на момент звільнення.

З висновком суду про наявність підстав для звільнення ОСОБА_1 з роботи за п. 1 ст. 40 КЗпП України у зв'язку зі зміною в організації виробництва і праці, в тому числі скорочення штату працівників, дотримання процедури звільнення і не порушення прав позивача, колегія суддів не може не погодитися.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом, у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Відповідно до ч. 2 ст. 40 КЗпП України звільнення з підстав, зазначених у п.п. 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Частиною 3 ст. 49-2 КЗпП України передбачено, що одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації працівник, за своїм розсудом, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно.

Відповідно до п. 19 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» від 06 листопада 1992 року № 9 (із подальшими змінами), розглядаючи трудові спори, пов'язані із звільненням за п. 1 ст. 40 КЗпП України, суди зобов'язані з'ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника за його згодою на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за два місяці про наступне вивільнення.

З матеріалів справи вбачається, що 06 лютого 2013 року на підприємстві було видано наказ за № 95 «Про зміни організаційної структури Управління безпеки ПАТ «ММК ім.Ілліча», за яким з 05 квітня 2013 року скорочувалось 10 посад, у тому числі і посада начальника Управління безпеки, а також ліквідовувалось 7 відділів, та створювались у складі управління безпеки підприємства п'ять відділів. При відмові працівників від запропонованої роботи вони підлягали звільненню за п.1ст.40 КЗпП України ( т.1 а.с.18- 19).

15 лютого 2013 року в зазначений наказ № 95 від 06 лютого 2013 року були внесені зміни, виключено п.1, яким було затверджено організаційну структуру Управління безпеки ПАТ «ММК ім..Ілліча». В іншій частині наказ, відповідно з п.1 по п.10, у тому числі і щодо скасування посади позивача, залишено без змін (т.1 а.с.20).

Накази № 95 від 06 лютого 2013 року і наказ № 151 від 01 березня 2013 року, якими ліквідувались посада начальника Управління безпеки та структурний підрозділ - Управління безпеки, були прийняті на виконання рішень Наглядової ради ПАТ «ММК ім..Ілліча» від 24 січня 2013 року та від 28 лютого 2013 року, і свідчать про зміни в організаційній структурі Товариства, внаслідок яких відбулась реорганізація, у тому числі шляхом ліквідації структурного підрозділу - Управління безпеки (т.1 а.с.41, 45).

Відповідно до штатних розкладів, що діяли на підприємстві з 01 липня 2012 року в Управлінні безпеки та з 01 березня 2013 року в Управлінні безпеки і контролю, зміни у внутрішній (організаційній) структурі юридичної особи потягли за собою скорочення чисельності 19 штатних одиниць (т.1 а.с. 92 - 101).

Суд, з огляду на зібрані докази (зокрема штатні розклади), оцінені в їх сукупності за правилами ст. 212 ЦПК України, встановив, з чим погоджується колегія суддів, що на підприємстві дійсно мали місце зміни в організації виробництва і праці, у вигляді впровадженої власником зміни внутрішньої (організаційної) структури, і доведено факт скорочення штату працівників внаслідок ліквідації Управління безпеки; роботодавцем дотримано норми законодавства, що регулюють вивільнення працівника, зокрема, попередження не менше ніж за два місяці про наступне вивільнення, пропонування існуючих на підприємстві вакансій, у тому числі і на посади в новостворений структурний підрозділ ( т.1 а.с.74).

Доводи апеляційних скарг позивача і його представника щодо відсутності змін в організаційній структурі товариства відносно управління безпеки не є обгрунтованими.

Відповідно до положень ст. 62, ч. 3 ст. 64 ГК України підприємство самостійно визначає свою організаційну структуру, визначає кадрову політику, встановлює чисельність працівників, штатний розпис та підбирає на вакантні посади кваліфікованих спеціалістів, що закріплено і у Статуті ПАТ «ММК ім. Ілліча».

Отже, доцільність скорочення штату працівників суд не вправі обговорювати , але має зобов'язання перевірити дотримання процедури звільнення працівника.

Як з'ясовано, позивач з дотриманням порядку, встановленого ст. 49-2 КЗпП України, був повідомлений під підпис про наступне вивільнення.

Посилання в апеляційних скаргах позивача і його представника на нелегітимність попередження ОСОБА_1 про наступне звільнення, через підписання не уповноваженими особами, як вважає позивач і його представник, являється безпідставним, оскільки начальнику відділу кадрів за п. 9 наказу № 95 від 06 лютого 2013р. ( т. 1 а.с. 18-19) першим керівником підприємства поставлено в обов'язок, у тому числі укомплектувати введені посади та організувати звільнення за п.1 ст.40 КЗпП України. І саме на начальника відділу кадрів ОСОБА_2, який і підписав попередження, розпорядженням директора по персоналу і соціальним питанням № 18/1072 від 04 жовтня 2013 року було покладено обов'язок створити робочу групу по працевлаштуванню робітників, які вивільняються і розгляду питань, що виникають в процесі виконання вищезазначених приказів та інших розпорядчих документів (т.1 а.с.91).

Не можна погодитися і з поясненнями представника позивача, наведеними в апеляційному суді щодо проведення звільнення ОСОБА_1 не уповноваженою особою, а саме не першим керівником підприємства, оскільки відповідно до організаційної структури ПАТ «ММК ім..Ілліча» Управління безпеки, а тому і його керівник, не знаходиться в прямому підпорядкуванні генеральному директору (т.1 а.с.43). В суді першої інстанції дане питання було предметом з'ясування. Відповідно до пояснень представника відповідача, директор по персоналу та соціальним питанням, відповідно до наданої йому Генеральним директором довіреності, має право здійснювати прийом і звільнення керівників, за винятком осіб, що знаходяться в прямому підпорядкуванні Генерального директора.

Крім того, відповідно до наказу (розпорядження) про прийом на роботу № 54-к від 28 лютого 2011 року, прийом на роботу ОСОБА_1 здійснено заст.ген. директора по персоналу (т.1 а.с.56).

Як вбачається з протоколів засідання комісії з вивільнення працівників від 04 листопада 2013 року, 14 листопада 2013 року, 17 грудня 2013 року, 14 березня 2014 року позивачеві пропонувались існуючі на поточний період вакансії, як в новоствореному відділі Управління безпеки і контролю, так і інші вакансії по підприємству, що відзначено відповідно в додатках № 15/1-2228 від 23 жовтня 2013 року, № 15/1-2674 від 05 листопада 2013 року, № 15/1-3117 від 16 грудня 2013 року, № 15/1-687 від 11 березня 2014 року.

Статтею 42 КЗпП України передбачено, що при скороченні чисельності чи штату працівників у зв'язку зі змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці.

Проте ОСОБА_1 не скористався та не реалізував його, шляхом подання відповідачу відповідної письмової заяви про переведення на іншу вакантну посаду з числа тих, що з'явились у новій організаційній структурі підприємства.

Доводи апеляційних скарг позивача та його представника щодо допущених відповідачем порушень при звільненні позивача, які зводяться до того, що останньому не запропонована посада начальника УБ і К в структурі Управління безпеки, являються необґрунтованими, оскільки правом підбору на вакантні посади кваліфікованих спеціалістів, наділено підприємство.

Списки вакансій, надані позивачу при вирішенні питання щодо його працевлаштування, відповідають тим, що зазначені у змісті відповідних протоколів і позивач мав змогу пересвідчуватись в їх оригінальності в момент підписання цих протоколів, що не містять будь-яких зауважень позивача з цього приводу. Тим усуваються сумніви, висловлені в апеляційних скаргах позивача і його представника, щодо повноти перелічених вакансій, в тому числі і наявність вакансій новоствореного Управління безпеки і контролю.

За наказом № 911 від 09 грудня 2013 року, прийнятим за наслідками вжитих заходів, в тому числі зусиллями профкому, до упередження вивільнення працівників і створення додаткових робочих місць, в управлінні безпеки і контролю створено відділ спеціалізованого управлінського контролю, у складі якого, в тому числі бюро аналізу діяльності, що вбачається з матеріалів справи і підтвердила своїм листом Донецька обласна організація профспілки трудящих металургійної і гірничодобувної промисловості України (т.2 а.с.11- 13).

З довідки до акта огляду МСЕК серія 10 ААБ № 394203 від 11 квітня 2013 року вбачається, що ОСОБА_1 з 09 квітня 2013 року встановлено другу групу інвалідності. Відповідно до висновку про умови та характер праці йому протипоказано фізичне перенавантаження, тривале перебування на ногах, на висоті, переохолодження. Може працювати в спеціально створених умовах, після завершення лікування (т.1 а.с. 52).

Колегія суддів не вважає порушенням, допущеним відповідачем при вивільненні позивача, прийняття на роботу в період з 11 березня по 14 березня 2014 року, тобто з часу складання і надання позивачу переліку вакансій перед його звільненням, трьох працівників (т.2 а.с.143).

З пояснень представників відповідача вбачається, що на ці вакансії, а саме слюсар КІП і А, горновий доменної печі, інженер автотранспортного управління та самохідних машин, станом на 11 березня 2014 року були подані заяви про прийняття на роботу осіб за програмою «Молодь», а тому ці посади не були включені до переліку вакансій (додаток № 15/1-687 від 11 березня 2014 року). Позивач, за станом здоров'я не міг бути працевлаштований на них. Крім того, при неодноразовому наданні позивачу вакансій, у тому числі і відповідно посад спеціалістів у новоствореному відділі спеціалізованого управлінського контролю Управління безпеки і контролю, він відмовлявся від аналогічних посад, вважаючи їх нерівнозначними.

Зазначені пояснення представників відповідача в апеляційному суді не були спростовані представником позивача, та не наведено аргументів, що позивач міг бути на них працевлаштований за станом здоров'я, освітою і кваліфікацією, і що ці посади є рівнозначними, на що наголошував позивача, з якої він підлягав звільненню.

При цьому, що роботодавець, реалізуючи кадрову політику, закріплену статутом підприємства, і прагнучи підбору на вакантні посади кваліфікованих спеціалістів, вправі був прийняти таке рішення з переконливим обґрунтуванням.

Із урахуванням чисельності протоколів засідання комісії з працевлаштування, пропонування вакансій впродовж довготривалого часу (майже 04 місяців з моменту попередження до фактичного звільнення), беручи до уваги доступність на підприємстві для вивільнюваних працівників інформації щодо вакансій, а також зважаючи на відсутність вимог ОСОБА_1, адресованих адміністрації підприємства з лютого 2013 року і до моменту його звернення до суду у квітні 2014 року, з приводу неповноти наданих відомостей щодо вакансій чи перешкоджання в ознайомленні з їх переліком - заперечення позивача і його представника про неповноту переліку наданих йому для ознайомлення вакансій і посилання щодо цього в апеляційній скарзі не є обгрунтованими, та спростовуються зібраними вищенаведеними матеріалами, що вірно оцінені судом.

З урахуванням пропонування позивачеві у встановленому порядку існуючих вакансій у новоствореному структурному підрозділі і по всьому комбінату, не вбачається ознак порушення прав позивача прийняттям на роботу зовнішніх кандидатів.

З огляду на вищенаведене, не є обгрунтованими доводи позивача про ненадання йому тих вакансій, на які він міг претендувати, не організацію його переведення у встановленому законом порядку.

Роботодавець дотримав умови ст.49-2 КЗпП України, оскільки позивач був ознайомлений на час попередження про звільнення з усіма вакантними посадами.

Доводи апеляційної скарги на наявність більшої кількості вакансій, аніж оприлюднювало підприємство, спростовується принаймні запропонованим позивачеві списком з більшою чисельністю вакансій по комбінату в загальної кількості 331 одиниці, а також п'ять новостворених вакансій в УБ і К, що втілено в протоколі засідання комісії від 14 березня 2014 року, і який засвідчено підписом позивача (т.1 а.с. 74 - 75, т.2 а.с.111).

У апеляційній скарзі позивач та його представник вказують на порушення роботодавцем процедури звільнення, що полягає не в одночасному наданні йому, разом з попередженням від 04 листопада 2013 року, переліку вакансій, які складені станом на 23 жовтня 2013 року. Але ці доводи спростовуються наданими під час розгляду справи апеляційним судом відомостей про вакансії станом на 04 листопада 2013 року (т.2 а.с 118 -122), з яких вбачається, що перелік вакансій від 23 жовтня 2013 року не змінювався.

З огляду на фактичне звільнення ОСОБА_1 майже через 04 місяця після попередження, не можна вважати порушеним його право на можливість залишитись працювати на підприємстві.

Таким чином не встановлено порушень ч. 2 ст. 40 КЗпП України, оскільки звільнення позивача сталося після впевнення про неможливість його переведення, за його згодою, на іншу роботу.

Відтак, суд дійшов вірного висновку про дотримання щодо позивача процедури скорочення штату працівників в сенсі ст. 49-2 КЗпП України.

Рішеннями засідання профспілкового комітету управління ПАТ «ММК ім. Ілліча», що міститься в протоколах № 120 від 24 грудня 2013 року та № 134 від 05 березня 2014 року, які були прийняті з іншими вихідними даними, надано одноголосну згоду на звільнення ОСОБА_1 (т.1 а.с.76 -77). Намагання відповідача у день звільнення 14 березня 2014 року працевлаштувати позивача, не є порушенням процедури його звільнення.

З витягом з наказу про звільнення від 14 березня 2014 року позивач ознайомлений 14 березня 2014 року, що підтверджено його підписом, як того вимагає трудове законодавство.

У зв'язку з ліквідацією всього структурного підрозділу Управління безпеки і неприйняття за узгодженням працівника і роботодавця пропозиції перевестись на іншу посаду, на яку б конкурентно претендували б і інша або інші кандидати, відсутні підстави вважати порушеним переважне право позивача на зайняття певної вакансії, про що помилково стверджує позивач та його представник, вказуючи на недотримання вимог ст. 42 КЗпП України і п. 10.3 Колективного договору ПАТ «ММК ім. Ілліча».

Суд першої інстанції вірно вмотивував відхилення доводів позову ОСОБА_1 в цій частині.

Оскільки позивач був звільнений за ініціативою адміністрації у зв'язку зі змінами організаційної структури Управління безпеки, а не з мотивів його інвалідності, підстав вважати, що його звільнення проведено у порушення Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні» не вбачається.

Відповідно до ч.1 ст.116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належить йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Відповідно до ч.1 ст. 117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки , зазначені в ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Як вбачається зі справи, при звільненні ОСОБА_1 проведено нарахування: погодинна оплата праці, премія РСС, вихідна допомога при звільненні, компенсація за невикористану відпустку та перераховано 27689,00 грн. 17 березня 2014 року відповідно реєстру № 212 на його картковий рахунок. Про нараховані суми оплати праці та всі належні ОСОБА_1 суми, його було повідомлено, виданий розрахунковий листок (т.1 а.с.140, т. 2 а.с. 18, 20, 22).

04 квітня 2014 року, відповідно до реєстру № 275 на картковий рахунок ОСОБА_1 було перераховано 60 грн. 32 коп.(т.2 а.с.18, 19).

Як пояснила в апеляційному суді представник відповідача - Новгородська В.В. 07 квітня 2014 року ОСОБА_1 була проведена виплата премії, яка відповідно до Положення про оплату праці і преміювання комбінату, яке є додатком до Колективного договору, нараховується і виплачується за результатом роботи за попередній місяць відповідно до визначення госпрозрахунковою комісією по розгляду результатів госпрозрахункової діяльності структурних підрозділів проценту виконання плану. При звільненні позивачу було виплачено передбачуваний розмір премії, а в квітні місяці, після визначення госпрозрахунковою комісією по розгляду результатів госпрозрахункової діяльності структурних підрозділів проценту виконання плану, проведена доплата премії.

Відповідно до п.5.2., п. 5.5. Положення про оплату праці і преміювання комбінату (додаток № 2 до Колективного договору) (далі - Положення) нарахування премії робітникам провадиться за результатами роботи за попередній місяць на фактично відпрацьований час в звітному періоді. Розмір премії і конкретні показники преміювання встановлюються для кожної професії окремо за положенням про оплату праці і преміювання робітників цеху, затвердженому начальником цеху і узгодженому з головою цехового комітету і управлінням компенсацій і пільг.

Підставою для розрахунку розміру преміювання робітникам являються показники: по виконанню виробничого завдання по підрозділу, виконанню плану - графіку по відвантаженню продукції в цілому по комбінату, якості продукції, що випускається, госпрозрахункового результату діяльності підрозділів (п.5.16. Положення).

Вказані в п.5.16. Положення довідки надаються в управління компенсацій і пільг до 10 числа місяця, наступного за звітним, для попереднього розрахунку показників преміювання по усім підрозділам, які розглядаються на засіданні госпрозрахункової комісії комбінату. Її рішення оформлюється протоколом ( п.5.17).

Відповідно до п.5.19. робітникам, які відпрацювали неповний місяць у зв'язку зі звільненням за скороченням штату, виплата премії провадиться за фактично відпрацьований час в даному рахунковому місяці.

Підставою для виплати премії персоналу структурних підрозділів являється протокол засідання госпрозрахункової комісії комбінату ( т.2 а.с.92 - 107).

Як вбачається з протоколу засідання госпрозрахункової комісії по розгляду результатів госпрозрахункової діяльності структурних підрозділів ПАТ «ММК ім.Ілліча» за лютий 2014 року від 27 березня 2014 року, комісія розглянула результати госпрозрахункової діяльності структурних підрозділів комбінату за лютий 2014 року та визначила розмір премії по структурних підрозділах (т. 2 а.с.113 - 116).

Таким чином, на час звільнення ОСОБА_1 14 березня 2014 року, процент виконання плану по комбінату за лютий 2014 року визначений ще не був, а тому і нарахування і виплата премії не була проведена в повному обсязі.

Залишок премії був перерахований на картковий рахунок ОСОБА_1 саме 07 квітня 2014 року, що підтверджується витягом реєстру № 275 від 04 квітня 2014 року ( перерахування на рахунки отримувачей згідно угоди № 10744134) та платіжним дорученням № 15065 від 07 квітня 2014 року (т.2 а.с.83 -84).

За таких обставин, колегія суддів не може погодитися з доводами апелянтів, що при звільненні ОСОБА_1 не були виплачені всі належні йому суми від підприємства, оскільки остаточний розмір премії за лютий 2014 року, був визначений відповідачем після 27 березня 2014 року, тобто після звільнення позивача з підприємства, і не міг бути визначений в повному обсязі на час його звільнення.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції в достатньому обсязі встановив обставини справи за позовними вимогами ОСОБА_1, відповідні їм правовідносини, поясненням сторін та наданим доказам дав належну оцінку. Суд правильно застосував матеріальний закон, локальні акти підприємства, вимоги ст.ст. 212-214 ЦПК України, дійшов обґрунтованого висновку про законність звільнення позивача з посади начальника Управління безпеки на підставі п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України у зв'язку зі змінами в організації виробництва і праці, що супроводжувалось скороченням штату працівників, дотримання роботодавцем вимог ч. 2 ст. 40, ст. 43, 49-2 КЗпП України, що є підставою для відмови у задоволенні вимог про скасування наказу про його звільнення, поновлення останнього на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку і відшкодування немайнової шкоди.

Доводи апеляційних скарг позивача та його представника не спростовують правильності висновків суду першої інстанції. Ніяких нових обставин чи доказів, які не були предметом розгляду судом першої інстанції та могли б вплинути на правильність висновків та рішення суду позивачем і його представником не надано і в суді апеляційної інстанції.

Порушень норм процесуального права, зокрема на які посилається позивач, які б могли призвести до неправильного вирішення справи, колегією суддів не встановлено.

За таких обставин, на підставі ст. 308 ЦПК України апеляційні скарги позивача та його представника підлягають відхиленню, а рішення суду - залишенню без змін.

Керуючись ст.ст.303, 307, 308, 313, 314, 315 ЦПК України, колегія суддів

У х в а л и л а:

Апеляційні скарги ОСОБА_1 та його представника ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Іллічівського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 25 грудня 2014 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом двадцяти днів з дня набрання ним чинності.

Головуючий Т.Б.Ткаченко

Судді В.М.Барков

Є.Є.Мальцева