Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

08.07.2015 року місто Ужгород

Ужгородський міськрайонний суд Закарпатської області в особі:

головуючої-судді - ОСОБА_1

при секретарі Вайда Я.П.

за участю

представника позивача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Ужгород цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_3 до Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» про захист прав споживача фінансово-кредитних послуг,-

В С Т А Н О В И В:

У березні 2013 року ОСОБА_3 звернувся до Ужгородського міськрайонного суду з позовною заявою до публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») про захист прав споживача фінансово - кредитних послуг ( стягнення безпідставно перерахованих коштів). Позовні вимоги мотивував тим, що 14 грудня 2007 року між ОСОБА_4 та закритим акціонерним товариством комерційним банком «ПриватБанк», правонаступником якого є ПАТ КБ «ПриватБанк», було укладено договір про іпотечний кредит № MKC7GI. З метою забезпечення виконання взятих на себе зобов'язань щодо повернення суми кредиту за кредитним договором між позивачем та відповідачем було укладено договір поруки № MKC7GI від 14 грудня 2007 року. Позивач зазначає, що з 13 квітня 2011 року він працює в міському комунальному підприємстві житлово - комунального господарства «Тиса» на посаді механіка. Заробітна плата позивачу нараховувалась через банк, з яким у роботодавця укладено договір про розрахунково-касове обслуговування. З метою отримання заробітної плати між позивачем та відповідачем укладено договір банківського рахунку та ним у відповідача була отримана картка для виплат , на яку підприємством, на якому він працює, 20 травня 2011 року були перераховані грошові кошти (заробітна плата) в розмірі 703,81 грн., однак 23 травня 2011 року відповідачем самостійно з його рахунку в рахунок погашення кредиту списано 351,90 грн. Позивач зазначає, що будь-яких доручень банку щодо списання коштів з його банківського рахунку не надавав. Крім того, позивач зазначає, що станом на 23.05.2011 року у позичальника ОСОБА_4 за кредитним договором відсутня заборгованість, а навпаки відповідач заборгував ОСОБА_4 суму в розмірі 6 632грн. як безпідставно отримані згідно кредитного договору. Крім того, умовами договору поруки не передбачено право банку щодо самостійного автоматичного списання коштів з його банківського рахунку, а жодної вимоги до нього як до поручителя у звязку з невиконанням позичальником умов договору про іпотечний кредит банк не предявляв , а тому позивач вважає, що дії банку по списанню з його рахунку коштів є незаконними та порушують його права, оскільки він доручення на списання коштів не давав, передбачених законом та умовами договору підстав для списання коштів не було. Враховуючи зазначене, просив стягнути з відповідача безпідставно набуті кошти в розмірі 351,90 грн. та понесені ним судові витрати.

Дана справа розглядалась судами різних інстанцій.

Представники позивача ОСОБА_5, ОСОБА_2 у судовому засіданні позовні вимоги підтримали у повному обсязі, просили їх задовольнити з підстав та мотивів викладених у позові. Зокрема звернув увагу суду на те, що відповідач не надав належних доказів факту наявності в Умовах та правилах надання банківських послуг на момент укладення договору банківського рахунку умов про договірне списання коштів з рахунку позивача. Зокрема, просив суд врахувати правовий висновок зроблений ВСУ у постанові №6-16цс15 від 11.03.2015 року, згідно якого Умови та правила надання банківських послуг не можна вважати складовою частиною укладеного між сторонами договору, якщо такі Умови та правила не містять підпису споживача, не встановлено наявність належних та допустимих доказів, які б підтверджували, що саме ці Умови та правила розумів споживач підписуючи заяву, а також те, що Умови та правила містили умови про договірне списання банком коштів з рахунку споживача в момент підписання заяви позичальника, або в подальшому такі Умови та правила, зокрема щодо права банку на договірне списання коштів з рахунків споживача, не змінювалися. Звернув увагу суду на умови договору поруки № MKC7GI від 14 грудня 2007 року, укладеного між позивачем та відповідачем, згідно п.2.1.1. якого у разі невиконання боржником своїх зобовязань за договором про іпотечний кредит, кредитор має право протягом пяти днів з дня невиконання предявити свої вимоги безпосередньо до поручителя. Ці вимоги є обовязковими для виконання протягом 5 робочих днів з моменту отримання поручителем від кредитора письмового повідомлення про невиконання боржником зобовязань за договором про іпотечний кредит. Жодного повідомлення про наявність заборгованості позичальника перед кредитором позивачу від банку не надходило.

Позивач в судове засіданні не зявився, про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином. У додаткових письмових поясненнях від 07.05.2015 року вказує на те, що доручення на списання коштів з свого рахунку не давав, договором таке списання не було передбачено, а законних підстав на списання коштів у банку не було. Крім того договір про надання банківських послуг за яким йому відкрито картковий рахунок не містить реквізитів кредитного договору та договору поруки, не передбачає реквізитів рахунка, з якого має здійснюватися договірне списання. Жодного повідомлення про наявність у боржника заборгованості як поручитель він не отримував. З огляду на викладене просить повернути йому безпідставно перераховані грошові кошти.

Представник відповідача у судовому засіданні позов не визнала з підстав викладених у письмових запереченнях, що містяться при матеріалах справи . Зокрема вказує на те, що між позивачем та відповідачем укладено договір банківського рахунку шляхом приєднання до умов та правил запропонованих банком в письмових Умовах та правилах надання банківських послуг та при отримані позивачем ОСОБА_3 картки для виплат він підписав заяву згідно якої він ознайомлений з Умовами та правилами надання банківських послуг . Вказує на те, що п.1.3.1.6 Умов та правил надання банківських послуг передбачено списання грошових коштів із карткового рахунку. Крім того, між позивачем та ПАТ КБ «ПриватБанк» було укладено договір поруки, згідно п.1.1 договору поруки позивач зобовязався відповідати перед кредитором солідарно за зобовязаннями боржника по кредитному договору. Оскільки виникла у позичальника заборгованість за кредитним договором, то банк мав право списати грошові кошти з поручителя. Настав строк виконання зобовязання у боржника, а отже і настав строк для поручителя. Зазначила, що банк не надсилав позивачу письмове повідомлення про невиконання боржником зобовязань за договором про іпотечний кредит, оскільки згідно умов договору поруки це право банку , а не обовязок. Просила суд відмовити в задоволенні позовних вимог.

Заслухавши пояснення представників позивача, заперечення представника відповідача, вивчивши та перевіривши в судовому засіданні матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті суд приходить до наступного.

Згідно ст. ст. 11, 60 ЦПК України суд розглядає справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог чи заперечень.

Судом встановлено, що 14 грудня 2007 року між ОСОБА_4 та закритим акціонерним товариством комерційним банком «ПриватБанк», правонаступником якого є ПАТ КБ «ПриватБанк», було укладено договір про іпотечний кредит № MKC7GI . /а.с.5/

З метою забезпечення виконання ОСОБА_4 зобовязань за договором про іпотечний кредит між закритим акціонерним товариством комерційним банком «ПриватБанк», правонаступником якого є ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_3 було укладено договір поруки від 14 грудня 2007 року./а.с.6-7/

Судом встановлено, що 27 листопада 2006 року між ЗАТ КБ «Приватбанк» та комунальним підприємством житлово-комунального господарства «Тиса» укладено договір про розрахунково-касове обслуговування підприємства/організації з видачі заробітної плати з використанням платіжних карток № 026/633 (а.с. 9).

З 13 квітня 2011 року ОСОБА_3 працює в міському комунальному підприємстві житлово-комунального господарства «Тиса» на посаді механіка. /а.с.8/ Заробітна плата позивачу нараховувалась через ПАТ КБ «ПриватБанк», з яким у роботодавця укладено договір про розрахунково - касове обслуговування.

Судом встановлено, що з метою отримання заробітної плати ОСОБА_3 згідно анкети-заяви від 10.05.2011 року, приєднався до Умов та Правил надання банківських послуг ПАТ КБ «Приватбанк», шляхом приєднання в порядку ст. 634 ЦК України до умов, запропонованих банком в письмових Умовах та правилах надання банківських послуг, погодився з тим, що Умови та Правила складають між сторонами договір про надання банківських послуг./а.с.187/

Як встановлено судом, 20 травня 2011 року на рахунок позивача № 235558 перераховано заробітну плату в розмірі 703,81 грн. Як вбачається з виписки по карті № 235558, 23.05.2011 року банком було здійснено автоматичне списання з карткового рахунку № 235558 в рахунок погашення кредиту грошових коштів в сумі 351,91 грн. (а.с. 10)

Правовідносини між сторонами по справі є цивільноправовими та урегульовані положеннями ЦК України.

Відповідно до вимог ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно із частинами 1, 2 ст. 1066 ЦК України за договором банківського рахунка банк зобов'язується приймати і зараховувати на рахунок, відкритий клієнтові (володільцеві рахунка), грошові кошти, що йому надходять, виконувати розпорядження клієнта про перерахування і видачу відповідних сум з рахунка та проведення інших операцій за рахунком.

Банк має право використовувати грошові кошти на рахунку клієнта, гарантуючи його право безперешкодно розпоряджатися цими коштами.

Відповідно до частин 1, 3 ст. 1068 ЦК України банк зобов'язаний вчиняти для клієнта операції, які передбачені для рахунків даного виду законом, банківськими правилами та звичаями ділового обороту, якщо інше не встановлено договором банківського рахунка.

Банк зобов'язаний за розпорядженням клієнта видати або перерахувати з його рахунка грошові кошти в день надходження до банку відповідного розрахункового документа, якщо інший строк не передбачений договором банківського рахунка або законом.

При цьому, відповідно до ст. 1071 ЦК України банк може списати грошові кошти з рахунка клієнта на підставі його розпорядження.

Грошові кошти можуть бути списані з рахунка клієнта без його розпорядження на підставі рішення суду, а також у випадках, встановлених законом чи договором між банком і клієнтом.

Згідно із п. 1.38 ст. 1 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні», договірне списання - списання банком з рахунку клієнта коштів без подання клієнтом платіжного доручення, що здійснюється банком у порядку, передбаченому в договорі, укладеному між ним і клієнтом. Відповідно до п 26.1 ст. 26 даного Закону платник при укладенні договорів із банком має право передбачити договірне списання грошей із своїх рахунків на користь банку платника та/або третіх осіб.

Відповідно до п. 1.3.1.6. розділу 1.3 «Права та обов'язки банку» Умов та Правил, до яких приєднався ОСОБА_3 згідно анкети-заяви від 10.05.2011 року , клієнт доручає банку здійснювати списання коштів з рахунків клієнта, відкритих у валюті кредитного ліміту, у межах сум, що підлягають сплаті

банку за цим договором, у разі настання термінів платежів, а також списання коштів з картрахунку

у разі настання термінів платежів по інших договорах клієнта у розмірах, визначених цими договорами

(договірне списання), у межах платіжного ліміту картрахунку. Банк здійснює списання коштів у грошовій одиниці України/іноземній валюті з будь-якого рахунку клієнта у розмірі, еквівалентному сумі заборгованості в іноземній валюті/національній валюті України за договором, і покупку/продаж іноземної валюти на Міжбанківському ОСОБА_6 України.

Разом з тим слід зазначити, що умовами договору поруки № MKC7GI від 14 грудня 2007 року укладеного між позивачем ОСОБА_3 та ЗАТ КБ «Приватбанк» не передбачено, що поручитель доручає банку здійснювати погашення заборгованості за договором про іпотечний кредит у передбачені строки за рахунок коштів, розміщених на рахунках та картах емітованої ПриватБанком.

Варто також зазначити, що згідно з п. 6.5 Інструкції про безготівкові розрахунки в Україні в національній валюті, затвердженої постановою Національного банку України від 21 січня 2004 року № 22, якщо кредитором за договором є банк, що обслуговує платника, то право цього банку на здійснення договірного списання передбачається в договорі банківського рахунку або іншому договорі про надання банківських послуг. Договір може містити інформацію, яка потрібна банку для списання ним коштів з рахунку платника.

Проте, у правовідносинах , що склались між позивачем ОСОБА_3 та відповідачем , що випливають із договору поруки, банк не виступає кредитором, що обслуговує платника ОСОБА_3 ,а отже право банку на здійснення договірного списання коштів, що передбачено умовами договору про надання банківських послуг не може розповсюджуватись на правові відносини що випливають із договору поруки.

Договір поруки є одним із видів забезпечення виконання зобовязання. За договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку, тобто відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником.

Таким чином, правові відносини, що склались між позивачем ОСОБА_3 та відповідачем внаслідок приєднання позивачем згідно анкети-заяви від 10.05.2011 року до Умов та правил надання банківських послуг в яких у п. 1.3.1.6. розділу 1.3 «Права та обов'язки банку» закріплено право банку здійснювати списання коштів з рахунків клієнта та з картрахунку клієнта, не впливають на правову природу правових відносин, що склались між позивачем ОСОБА_3 та ЗАТ КБ «Приватбанк» із умов договору поруки, а відтак у відповідача відсутні правові підстави для перерахування грошових коштів з рахунку позивача.

Крім того, представник відповідача надала суду Умови та правила надання банківських послуг в тій редакції, яка за її твердженням діяла на час укладання договору банківського рахунку від 10.05.2011 року між позивачем ОСОБА_3 та відповідачем шляхом приєднання до них згідно анкети-заяви від 10.05.2011 року та з якими було ознайомлено позивача./а.с. 188-206/ На підвердження чого надала Наказ / шаблон № 906/ від 11.03.2011 року № СП-2011-236 Про актуалізацію Умов та правил надання банківських послуг / а.с. 207-211/

Проте, жодних належних та допустимих доказів які б підтверджували, що саме ці Умови та правила надання банківських послуг діяли в момент підписання анкети-заяви позивача від 10.05.2011 року та саме ці Умови та правила надання банківських послуг розумів позивач , підписуючи анкету-заяву від 10.05.2011 року представником відповідача до суду не надано.

Представник відповідача в судовому засіданні ствердила, що перерахування грошових коштів банком з картрахунку позивача відбулось в звязку з наявною заборгованістю у позичальника ОСОБА_4 за договором про іпотечний кредит № MKC7GI від 14 грудня 2007 року.

Заперечуючи проти доводів представника відповідача, представник позивача ствердив суду про відсутність будь якої заборгованості у позичальника ОСОБА_4 за договором про іпотечний кредит № MKC7GI від 14 грудня 2007 року на час перерахування грошових коштів банком з картрахунку позивача, на підтвердження чого надав суду розрахунок погашення позичальником боргу за кредитним договором із зазначенням сум та номерів квитанцій , згідно яких проводилось погашення суми боргу за кредитним договором .

Судом зобовязано представника відповідача надати докази в підтвердження наявності та суми боргу позичальника ОСОБА_4 за договором про іпотечний кредит № MKC7GI від 14 грудня 2007 року на час перерахування грошових коштів банком з картрахунку позивача.

Натомість представник відповідача, доказів, суду на підтвердження своїх доводів не надав.

Відповідно до положень ст.ст. 57, 58, 59, 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до положень ст. 212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

Згідно до ст. 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про захист прав споживачів», споживачем є фізична особа, якапридбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов'язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов'язків найманого працівника; продукція будь-які виріб (товар), робота чи послуга, що виготовляються, виконуються чи надаються для задоволення суспільних потреб.

Згідно з п. 2 ч.1 ст. 4 Закону України «Про захист прав споживачів» споживачі мають право на належну якість обслуговування.

З огляду на викладені положення чинного законодавства, з урахуванням всіх обставин справи, враховуючи вимоги ст. 60 ЦПК України - кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, користуючись рівними правами, на засадах змагальності згідно вимог ст. 10 ЦПК України, виходячи із принципів розумності та справедливості суд приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_3 до Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» про захист прав споживача фінансово-кредитних послуг є обгрунтованими , оскільки позивач в ході судового розгляду справи довів ті обставини на які посилався як на підставу своїх вимог, а відтак позовні вимоги підлягають до задоволення.

Відповідно до ч.1 ст.88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.

Статтею 79 ЦПК України визначені види судових витрат, до яких відносяться витрати пов'язані з розглядом справи, зокрема витрати на правову допомогу та на проведення судових експертиз.

Згідно норм ст.79 ЦПК України до судових витрат належать зокрема витрати на правову допомогу. ОСОБА_5 витрат повязаних з правовою допомогою розраховується у відповідності до положень ЗУ Про граничний розмір компенсацій витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах від 20.12.2011р. Згідно ст. 1 вказаного закону розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, а в адміністративних справах - суб'єктом владних повноважень, не може перевищувати 40 відсотків встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні.

У п. п. 47, 48 Постанови Пленуму № 10 від 17 жовтня 2014 р. «Про застосування законодавства про судові витрати у цивільних справах» роз'яснено, що право на правову допомогу гарантовано статтями 8,59 Конституції України, офіційне тлумачення якого надано Конституційним Судом України (Рішення від 16 листопада 2000 року № 13-рп/2000; Рішення від 30 вересня 2009 ро-ку № 23-рп/2009; Рішення від 11 липня 2013 року № 6-рп/2013).

Витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги.

При стягненні витрат на правову допомогу слід враховувати, що особа, яка таку допомогу надавала, має бути адвокатом (стаття 6 Закону України від 05 липня 2012 року № 5076-VI "Про адвокатуру та адвокатську діяльність") або іншим фахівцем у галузі права незалежно від того, чи така особа брала участь у справі на підставі довіреності, чи відповідного договору (статті 12,42,56 ЦПК).

ОСОБА_5 витрат на оплату правової допомоги визначається за домовленістю між стороною та особою, яка надає правову допомогу. Разом із тим граничний розмір компенсації витрат на пра-вову допомогу встановлений Законом України від 20 грудня 2011 року № 4191-VI "Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах".

Підстави, межі та порядок відшкодування судових витрат на правову допомогу, надану в суді як адвокатом, так і іншим фахівцем у галузі права, регламентовано у пункті 2 частини третьої статті79, статтях84,88,89 ЦПК.

Витрати на правову допомогу, граничний розмір якої визначено відповідним законом, про що зазначено в пункті 47 цієї постанови, стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов'язаних із наданням правової допомоги у конкретній справі (наприклад, складання позовної заяви, надання консультацій, переклад документів, копіювання документів).

Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені.

Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

При відшкодуванні витрат на правову допомогу враховується час на її надання: 1) у судовому засіданні; 2) під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням; 3) під час ознайомлення з матеріалами справи в суді. Витрати на інші дії, що не належать до процесуальних, не є витратами на правову допомогу в розумінні цивільного процесуального законодавства.

На користь цієї позиції свідчить і рішення КСУ від 30 вересня 2009 р. , у якому було дане офіційне тлумачення поняття «правова допомога», яка є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом і формами і може включати консультації, розяснення, складання позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема в судах та інших державних органах, захист від обвинувачення тощо. Вибір форми та субєкта такої допомоги залежить від волі особи, яка бажає її отримати. Держава гарантує можливість вільно, без неправомірних обмежень отримувати допомогу з юридичних питань в обсязі та формах, як вона того потребує. Це право, згідно зі ст. 64 Конституції України, не може бути обмежено (п. 4 мотивувальної частини рішення).

З матеріалів цивільної справи вбачається, що 28.09.2011 року та 16.04.2015 року між ОСОБА_3 та адвокатом ОСОБА_5 були укладені договори про надання правової допомоги./а.с. 15,212-213/

Адвокат ОСОБА_5 надавав позивачу по справі правову допомогу, приймав участь у розгляді справ. Понесені витрати позивача на правову допомогу підтверджуються квитанціями до прибуткових касових ордерів про оплату наданих послуг та актами приймання наданих послуг, що містяться в матеріалах справи./а.с.16-17, 215-216/

За надання правової допомоги адвоката позивач сплатив 4655,00 грн., на підтвердження чого надані договори про надання правової допомоги, квитанції про оплату та акти приймання наданих послуг. Зважаючи на викладене суд приходить до висновку що, вимоги позивача про стягнення з відповідача на його користь витрат на правову допомогу в сумі 4655,00 гривень підлягають до задоволення.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 525, 526, 530, 625, 1066, 1068,1071 ЦК України, ст.ст. 10, 11, 60, 88, 169, 212-215, 294 ЦПК України, суд, -

в и р і ш и в :

Позовну заяву ОСОБА_3 до Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» про захист прав споживача фінансово-кредитних послуг задовольнити.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» () на користь ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_1) безпідставно перераховані кошти в розмірі 351,90 грн. (триста пятдесят один гривень, 90 коп.).

Стягнути з Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» () на користь ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_1) понесені ним судові витрати на правову допомогу в розмірі 4655,00 грн. (чотири тисячі шістсот пятдесят пять гривень, 00 коп.)

Стягнути з Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» () на користь держави суму судового збору в розмірі 243,60 грн. ( двісті сорок три гривні шістдесят копійок).

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня проголошення рішення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення. Апеляційна скарга подається до апеляційного суду Закарпатської області через Ужгородський міськрайонний суд Закарпатської області.

Суддя Ужгородського

міськрайонного суду ОСОБА_1