У х в а л а

іменем україни

03 червня 2015 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Ткачука О.С.,

суддів: Висоцької В.С., Кафідової О.В.,

Писаної Т.О., Умнової О.В.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13, ОСОБА_14, ОСОБА_15, ОСОБА_16, ОСОБА_17, ОСОБА_18, ОСОБА_19, ОСОБА_20, ОСОБА_21, ОСОБА_22, ОСОБА_23, ОСОБА_24, ОСОБА_25, ОСОБА_26, ОСОБА_27, ОСОБА_28, ОСОБА_29, ОСОБА_30, ОСОБА_31, ОСОБА_32, ОСОБА_33, ОСОБА_34, ОСОБА_35, ОСОБА_36, ОСОБА_37, ОСОБА_38, ОСОБА_39, ОСОБА_40, ОСОБА_41, ОСОБА_42, ОСОБА_43, ОСОБА_44, ОСОБА_45, ОСОБА_46, ОСОБА_47, ОСОБА_48, ОСОБА_49, ОСОБА_50, ОСОБА_51, ОСОБА_52, ОСОБА_53, ОСОБА_54, ОСОБА_55, ОСОБА_56, ОСОБА_57, ОСОБА_58, ОСОБА_59, ОСОБА_60, ОСОБА_61, ОСОБА_62, ОСОБА_63, ОСОБА_64, ОСОБА_65, ОСОБА_66, ОСОБА_67, ОСОБА_68, ОСОБА_69, ОСОБА_70, ОСОБА_71, ОСОБА_72, ОСОБА_73, ОСОБА_74, ОСОБА_75, ОСОБА_76, ОСОБА_77, ОСОБА_78, ОСОБА_79, ОСОБА_80, ОСОБА_81, до колективного виробничого підприємства ПМК-33, Хмельницького бюро технічної інвентаризації виконавчого комітету Хмельницької міської ради, Хмельницької обласної державної адміністрації, треті особи - Фонд державного майна регіонального відділення по Хмельницькій області, Хмельницька обласна рада, Хмельницька міська рада, міське комунальне підприємство «Хмельницьктеплокомуненерго», про визнання недійсним договору купівлі-продажу гуртожитку, визнання недійсним акту передачі майна державного підприємства, визнання недійсним права колективної власності на нерухоме майно, зобов'язання вчинити певні дії за касаційними скаргами ОСОБА_82 та колективного виробничого підприємства ПМК-33 на рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 07 жовтня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Хмельницької області від 27 січня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У липні 2009 року ОСОБА_3, ОСОБА_4 та інші 75 позивачів звернулися до суду з указаним позовом, посилаючись на те, що 20 липня 1994 року організація орендарів Хмельницької ПМК-33, правонаступником якої є колективне виробниче підприємство ПМК-33 (далі ‒ ПМК-33), уклала з комітетом економіки Хмельницької обласної державної адміністрації договір купівлі-продажу цілісного майнового комплексу, до складу якого входить гуртожиток АДРЕСА_1. Рішенням Хмельницької міської ради від 17 грудня 2008 року надано згоду на безоплатну передачу цього гуртожитку в комунальну власність.

Посилаючись на порушення їх прав як мешканців цього гуртожитку шляхом незаконної передачі цього гуртожитку у власність відповідачеві, який в подальшому почав продавати його окремі кімнати юридичним та фізичним особам, позивачі, з урахуванням уточнень позовних вимог, просили визнати договір купівлі-продажу від 20 липня 1994 року та акт передачі майна від 30 червня 1994 року недійсними, визнати право колективної власності організації орендарів Хмельницької ПМК-33 на нерухоме майно, гуртожиток, недійсним.

Рішенням Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 07 жовтня 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Хмельницької області від 27 січня 2015 року, позов ОСОБА_3, ОСОБА_4 та інших 75 позивачів задоволено частково. Визнано договір купівлі-продажу державного майна від 20 липня 1994 року в частині придбання організацією орендарів Хмельницької ПМК-33 гуртожитку, що розташований по АДРЕСА_1, недійсним. В іншій частині позову відмовлено. Розподілено судові витрати.

У касаційній скарзі ОСОБА_82 просить скасувати судові рішення, посилаючись на порушення судами норм матеріального та процесуального права, й направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

У касаційній скарзі КВП ПМК-33 просить скасувати судові рішення, посилаючись на порушення судами норм матеріального та процесуального права, й ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову.

Касаційна скарга ОСОБА_82 підлягає задоволенню, а касаційну скаргу КВП ПМК-33 слід задовольнити частково з таких підстав.

Відповідно до ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частково задовольняючи позов та визнаючи договір купівлі-продажу недійсним в частині придбання спірного гуртожитку, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, виходив із того, що цей гуртожиток не підпадає під дію Закону України «Про приватизацію майна державних підприємств», не підлягав приватизації на підставі Закону України «Про приватизацію державного майна», а до статутного фонду організації орендарів Хмельницької ПМК-33 був включений помилково.

Проте повністю з такими висновками судів погодитись не можна.

Статтею 213 ЦПК України передбачено, що рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Таким вимогам закону судові рішення не відповідають.

Судами встановлено, що відповідно до умов договору оренди від 01 січня 1992 року організація орендарів Хмельницької ПМК-33, правонаступником якої є далі - ПМК-33, прийняла в оренду з викупом цілісний майновий комплекс вартістю 733 млн. крб., залишковою вартістю ‒ 632 млн. крб. До акта передачі майна державного підприємства, складеного 30 червня 1994 року комітетом економіки виконавчого комітету Хмельницької міської ради та організацією орендарів Хмельницької ПМК-33, увійшов гуртожиток по АДРЕСА_1.

20 липня 1994 року організація орендарів Хмельницької ПМК-33 уклала з комітетом економіки Хмельницької обласної державної адміністрації договір купівлі-продажу цілісного майнового комплексу, який перебував у комунальній власності Хмельницької обласної ради.

Пред'являючи позов, мешканці гуртожитку посилались на те, що гуртожиток було відчужено ПМК-33 незаконно.

Частиною 1 ст. 5 Закону України «Про приватизацію майна державних підприємств» (в редакції на момент виникнення спірних правовідносин) встановлено, що до об'єктів державної власності, що підлягають приватизації, належать майно підприємств, цехів, виробництв, дільниць, інших підрозділів, що виділяються в самостійні підприємства і є єдиними (цілісними) майновими комплексами.

Відповідно до ч. 2 ст. 3 Закону України «Про приватизацію майна державних підприємств» дія цього Закону не поширюється, зокрема, на приватизацію об'єктів державного земельного та житлового фондів, а також об'єктів соціально-культурного призначення, за винятком тих, які належать підприємствам, що приватизуються.

Пунктом 42 Методики оцінки вартості об'єктів приватизації, затвердженої постановою Кабінету Міністрів України від 08 вересня 1993 року № 717 (в редакції на момент виникнення спірних правовідносин), визначено, що вартість майна цілісного майнового комплексу зменшується, зокрема на вартість майна державного житлового фонду, який приватизується відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», а також на вартість об'єктів, що не підлягають приватизації.

Разом з тим, відповідно до ч. 2 ст. 1, ч. 2 ст. 2 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» (в редакції на час виникнення спірних правовідносин) до державного житлового фонду, який підлягав приватизації на користь громадян України, відносився житловий фонд місцевих рад та житловий фонд, який знаходився у повному господарському віданні чи оперативному управлінні державних підприємств, крім кімнат в гуртожитках.

В разі банкрутства підприємств, зміни форми власності або ліквідації підприємств, установ, організацій, у повному господарському віданні яких перебував державний житловий фонд, останній (крім гуртожитків) підлягав передачі у комунальну власність відповідних міських, селищних, сільських Рад народних депутатів.(ч. 2 п. 9 ст. 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду»).

Отже, на момент придбання організацією орендарів Хмельницької ПМК-33 спірного майна гуртожитки не відносилися до об'єктів державного житлового фонду, який підлягав приватизації громадянами України чи підлягав передачі у комунальну власність відповідних рад, і могли бути включені до вартості майна підприємств, які підлягали приватизації, оскільки законодавчої заборони не існувало.

Частиною 2 ст. 24 Закону України «Про приватизацію майна державних підприємств» (в редакції на момент виникнення спірних правовідносин) встановлено, що товариству покупців, створеному працівниками підприємства згідно з статтею 8 цього Закону, яке стало власником свого підприємства в результаті викупу підприємства, купівлі його на аукціоні, за конкурсом, придбання 51 і більше відсотків акцій, за його згодою відповідний державний орган приватизації безоплатно передає об'єкти соціально-побутового призначення, створені за рахунок коштів фонду соціального розвитку (аналогічних фондів) зазначеного підприємства із зменшенням ціни, за яку було придбано майно підприємства, на суму початкової ціни зазначеного майна.

Ці пільги поширюються на викуп державного майна орендними підприємствами.

Наведеного суди не врахували, а також не звернули уваги на те, що виконком Хмельницької міської ради рішенням від 15 січня 1992 року уповноважив комітет економіки Хмельницької обласної державної адміністрації здійснювати розпорядження і управління комунальною власністю області, виконувати на території області функції регіонального фонду державного майна. Рішенням Хмельницької обласної ради від 14 липня 1992 року обласній державній адміністрації надано повноваження приватизації майна, у тому числі й здійснення повноважень власника майна, що приватизується.

Суди у поршення ст. ст. 212-214, 303, 315 ЦПК України не дали належної правової оцінки висновку судово-економічної експертизи Київського науково-дослідного інституту судових експертиз, проведеному в іншій справі, яким встановлено, що вартість спірного гуртожитку увійшла до складу вартості цілісного майнового комплексу, переданого у власність Хмельницької ПМК-33. При цьому суди не врахували, що невідповідність ціни майна або її невстановлення у договорі купівлі-продажу не є підставою для визнання його недійсним.

Отже, суди у порушення вимог ст. ст. 212-214, 315 ЦПК України доводів сторін по суті позовних вимог не перевірили; фактичні обставини справи, від яких залежить правильне вирішення спору, належним чином не встановили; не визначились які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин та яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин та дійшли помилкового висновку про наявність законодавчої заборони на безоплатну передачу у власність орендному підприємству спірних гуртожитків при викупі орендованого майна.

Крім того, суд першої інстанції, визнаючи договір купівлі-продажу частково недійсним, допустив порушення норм процесуального права.

Згідно з ч. 4 ст. 10 ЦПК України суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до п. 2 ч. 6 ст. 130 ЦПК України, якщо спір не врегульовано у порядку, визначеному частиною третьою цієї статті, суд вирішує питання про склад осіб, які братимуть участь у справі.

Вирішуючи питання про призначення справи до судового розгляду, суд в обов'язковому порядку має вирішити питання про склад осіб, які братимуть участь у справі.

Відповідно до ст. 33 ЦПК України суд за клопотанням позивача, не припиняючи розгляду справи, замінює первісного відповідача належним відповідачем, якщо позов пред'явлено не до тієї особи, яка має відповідати за позовом, або залучає до участі у справі іншу особу як співвідповідача.

У порушення наведених норм процесуального права районний суд у визначеному законом порядку не залучив до участі у справі ОСОБА_82, який 13 лютого 2013 року придбав у ПМК-33 кімнату АДРЕСА_1, тобто на момент розгляду справи є новим власником 6/1000 частин цього гуртожитку. Суд першої інстанції, знаючи про доводи позивачів про те, що окремі кімнати гуртожитку відчужені новим власникам, не встановив та не залучив до участі у справі цих власників, зокрема ОСОБА_82, хоча судове рішення зачіпає їх права та інтереси, та у порушення ст. ст. 11, 33 ЦПК України не роз'яснив позивачам їх права на подачу відповідної заяви.

Ураховуючи порушення судом першої інстанції норм процесуального законодавства та те, що фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, судами не встановлені, правовідносини між сторонами не визначені, судові рішення не відповідають вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для їх скасування.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ України

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_82 задовольнити.

Касаційну скаргу колективного виробничого підприємства ПМК-33 задовольнити частково.

Рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 07 жовтня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Хмельницької області від 27 січня 2015 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.С. Ткачук

Судді: В.С. Висоцька

О.В. Кафідова

Т.О. Писана

О.В. Умнова