У Х В А Л А

22 червня 2015 року м. Київ

Колегія суддів Судової палати у цивільних справах

Верховного Суду України в складі:

Лященко Н.П.,
Охрімчук Л.І.,
Сімоненко В.М.,

розглянувши заяву ОСОБА_4 про перегляд Верховним Судом України ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 24 грудня 2014 року в справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_4, треті особи: Дванадцята Київська державна нотаріальна контора, головний лікар Ківерцівської районної центральної лікарні Волинської області - Слижук Михайло Васильович, про встановлення факту родинних відносин, визнання заповіту недійсним, скасування свідоцтва про право на спадщину за заповітом, зобов'язання повернути кошти,

в с т а н о в и л а:

У червні 2011 року ОСОБА_5 звернувся до суду з вищезазначеним позовом.

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 1 листопада 2013 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду м. Києва від 25 вересня 2014 року, позов задоволено частково: встановлено факт родинних відносин, а саме, що ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, є рідним дядьком померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_7; визнано недійсним заповіт складений ОСОБА_7 на користь ОСОБА_4, який посвідчений 12 травня 2009 року головним лікарем Ківерцівської районної центральної лікарні Волинської області Слижуком М.В.; скасовано свідоцтво про право власності на спадщину за заповітом, видане 25 листопада 2010 року державним нотаріусом Дванадцятої Київської державної нотаріальної контори та зареєстроване в реєстрі за № 4-2459, та свідоцтво про право власності на спадщину за заповітом, видане 9 вересня 2010 року державним нотаріусом Дванадцятої Київської державної нотаріальної контори та зареєстроване у реєстрі за № 4-1833. Вирішено питання про розподіл судових витрат. В іншій частині позову відмовлено.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 24 грудня 2014 року касаційну скаргу ОСОБА_4 та головного лікаря Ківерцівської районної центральної лікарні Волинської області Слижука М.В. відхилено, рішення Святошинського районного суду м. Києва від 1 листопада 2013 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 25 вересня 2014 року залишено без змін.

У поданій до Верховного Суду України заяві про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 24 грудня 2014 року ОСОБА_4 порушує питання про скасування судових рішень у справі та ухвалення нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог з підстав, передбачених пунктом першим частини 1 статті 355 ЦПК України, - неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах, а саме статті 1257 ЦК України.

Для прикладу наявності зазначених підстав подання заяви про перегляд судового рішення ОСОБА_4 посилається на ухвалу Верховного Суду України від 22 грудня 2010 року, ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 10 червня 2010 року, 28 грудня 2011 року, 10 травня 2012 року, 25 вересня 2013 року,24 грудня 2014 року та 8 квітня 2015 року.

Перевіривши наведені в заяві доводи, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України вважає, що у допуску справи до провадження слід відмовити з таких підстав.

Відповідно до статті 353 ЦПК України Верховний Суд України переглядає судові рішення у цивільних справах виключно з підстав і в порядку, встановлених цим Кодексом.

За положеннями пункту 1 частини першої статті 355 ЦПК України підставами для подання заяви про перегляд судових рішень у цивільних справах є неоднакове застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах.

При цьому під судовими рішеннями в подібних правовідносинах слід розуміти такі, де тотожними є предмет спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені фактичні обставини, а також має місце однакове матеріально-правове регулювання спірних відносин.

У справі, про перегляд якої подано заяву судом встановлено, що ОСОБА_5 є рідним дядьком ОСОБА_7 та його єдиним спадкоємцем за законом. Заповіт складений від імені ОСОБА_7 12 травня 2009 року підписано не ним, а іншою особою.

Надані заявником ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 22 грудня 2010 року, 25 вересня 2013 року та 10 червня 2010 року не можуть бути прикладом неоднакове застосування судами касаційної інстанції норм матеріального оскільки, на відміну від справи про перегляд якої подано заяву, в них наявні різні предмет позову, підстави позову, зміст позовних вимог та наявні різні фактичні обставини.

Зокрема, у справі по якій рішення ухвалено 22 грудня 2010 року розглянуті позовні вимоги про стягнення коштів за договором позики та відшкодування моральної шкоди; 10 червня 2010 року - про визнання права власності, визначення місця відкриття спадщини та додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини; 25 вересня 2013 року - про усунення від права на спадкування за законом.

В ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 28 грудня 2011 року, суд касаційної інстанції скасовуючи рішення апеляційного суду і залишаючи в силі рішення суду першої інстанції погодився із висновками районного суду про недоведеність позивачем того, що заповідач через будь-які фізичні вади не могла сама прочитати заповіт та підписати його.

В ухвалах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 10 травня 2012 року та 8 квітня 2015 року суд касаційної інстанції погодився із висновками апеляційного суду, який відмовляючи в задоволенні вимог про визнання заповіту недійсним виходив з того, що будь-якими належними доказами не підтверджено той факт, що під час складання заповіту спадкодавець не усвідомлював своїх дій та не міг керувати ними.

Отже, у зазначених справах наявні різні фактичні обставини, що не свідчить про неоднакове застосування судом касаційної інстанції норм матеріального права.

За викладених обставин вважати заяву ОСОБА_4 обґрунтованою немає підстав.

Відповідно до статті 360 ЦПК України Верховний Суд України відмовляє в допуску справи до провадження, якщо подана заява є необґрунтованою.

Керуючись статтями 353, 355, 356, 360 ЦПК України, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України

у х в а л и л а:

У допуску справи за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_4, треті особи: дванадцята Київська державна нотаріальна контора, головний лікар Ківерцівської районної центральної лікарні Волинської області Слижук Михайло Васильович, про встановлення факту родинних відносин, визнання заповіту недійсним, скасування свідоцтва про право на спадщину за заповітом, зобов'язання повернути кошти до провадження Верховного Суду України відмовити.

Ухвала Верховного Суду України є остаточною і може бути оскаржена тільки на підставі, встановленій пунктом 3 частини першої статті 355 ЦПК України.

Судді: Н.П. Лященко
Л.І. Охрімчук
В.М. Сімоненко