Справа № 461/1105/14 Головуючий у 1 інстанції: Стрельбицький В.В.
Провадження № 22-ц/783/78/15 Доповідач в 2-й інстанції: Монастирецький Д. І.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 березня 2015 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого - судді Монастирецького Д.І.,

суддів: Копняк С.М., Струс Л.Б.,

секретаря Матяш С.І.,

з участю ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Техносервіс-Львів» на заочне рішення Галицького районного суду м. Львова від 05 березня 2014 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Техносервіс-Львів» про стягнення компенсації,-

в с т а н о в и л а:

В січні 2014 року ОСОБА_2 звернувся в суд з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Техносервіс-Львів», в якому просить стягнути з відповідача компенсацію за невикористані відпустки в розмірі 25 092,00 грн., мотивуючи тим, що він займав посаду директора ТзОВ «Техносервіс-Львів» з 31.08.1988 року по 28.12.2011 року. На момент його звільнення ТзОВ «Техносервіс-Львів» заборговану йому компенсацію за невикористані відпустки не виплатило.

Оскаржуваним заочним рішенням позов задоволено.

Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю «Техносервіс-Львів» на користь ОСОБА_2 25 092 (двадцять п'ять тисяч дев'яносто дві) гривні.

28 березня 2014 року ТзОВ «Техносервіс-Львів» подало заяву про перегляд заочного рішення, яку ухвалою Галицького районного суду м. Львова від 07 квітня 2014 року залишено без задоволення.

Заочне рішення суду оскаржило Товариство з обмеженою відповідальністю «Техносервіс-Львів», яке вважає його таким, що ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права. Зазначає, що рішенням господарського суду Львівської області від 11.05.2012 року, залишеним без змін постановою Львівського апеляційного господарського суду від 29.08.2012 року, визнано недійсним рішення загальних зборів учасників ТзОВ «Техносервіс-Львів», оформлене протоколом від 27.12.2011 року, яким вирішено звільнити ОСОБА_2 з посади директора товариства за власним бажанням з 28.12.2011 року. Посилається на те, що уся повнота відповідальності за несвоєчасний розрахунок при звільненні позивача лежить виключно на ньому самому, оскільки саме в його компетенції було прийняття рішення про проведення з ним, як директором, розрахунку. Просить скасувати заочне рішення Галицького районного суду м. Львова від 05 березня 2014 року та ухвалити нове, яким у задоволенні позовних вимог відмовити.

Відповідач неодноразово, будучи належним чином повідомлений, про що свідчить рекомендоване повідомлення про вручення йому поштового відправлення (а.с. 79, 84, 85, 86, 90, 93, 95, 97,103, 105, 113, 118, 123, 124), в судове засідання апеляційної інстанції не з'являвся, вимоги суду не виконував, причини неявки суду не повідомляв, матеріалів справи достатньо для розгляду справи у його відсутності.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення ОСОБА_2 перевіривши матеріали справи, межі та доводи скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід відхилити.

Частиною 1 ст. 292 ЦПК України передбачено, що сторони та інші особи, які беруть участь у справі, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їх права та обов'язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Відповідно до статті 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до ст. ст. 15, 16 ЦК України, ст. 3 ЦПК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних прав, свобод чи інтересів у спосіб, передбачений законом або договором.

Захист цивільних прав це передбачені законом або договором способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Право визначення підстав і предмета позову належить позивачеві (ст. ст. 3, 10, 31 ЦПК України).

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Апеляційний суд досліджує докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку, або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами.

Згідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення.

Статтею 60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу.

Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі виникає спір.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів (ст. 57 ЦПК України).

За загальними положеннями ЦПК України обов'язок суду під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача та якими доказами вони підтверджуються; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки; оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів.

Крім того, важливим є визначення правовідносин сторін, які випливають із встановлених обставин. Саме визначення цих правовідносин дає можливість суду остаточно визначитись, яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Таким чином, рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а також правильно витлумачив ці норми.

Колегія суддів приходить до переконання, що дане рішення суду відповідає зазначеним вимогам закону.

Згідно ч. 1 ст. 24 Закону України «Про відпустки» у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі невикористані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей. Зазначене положення дублюється у ч. 1 ст. 83 КЗпП України.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 з 31.08.1988 року по 28.12.2011 року займав посаду директора ТзОВ «Техносервіс-Львів», що стверджується копією трудової книжки ОСОБА_2 (а.с. 3-10).

З довідки - акту передачі-прийняття заборгованості відповідача по господарських витратах, відрядженнях, зарплаті та компенсації на 01.12.2011 року вбачається, що невиплачена компенсація ТзОВ «Техносервіс-Львів» перед ОСОБА_2 за невикористані відпустки становить 25 092,43 грн. (а.с. 19).

Відповідно до ст. 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення.

На підставі викладеного, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що позов є підставним та підлягає до задоволення, оскільки відповідач в порушення вимог чинного законодавства не виплатив позивачу компенсацію за невикористані відпустки.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції вірно визначився з характером спірних правовідносин і дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позову та стягнення з відповідача в користь позивача 25 092,00 грн. компенсації за невикористані останнім відпустки.

Доводи, наведені в апеляційній скарзі, фактично зводяться до переоцінки доказів та незгоди скаржника з висновками суду першої інстанції з їх оцінкою.

Із матеріалів апеляційної скарги, змісту оскаржуваного рішення суду першої інстанції вбачається, що скарга є необґрунтованою і наведені в ній доводи не дають підстав для висновків щодо незаконності та неправильності зазначеного судового рішення.

Неправильного застосування норм матеріального чи порушення норм процесуального права при розгляді даної справи судом першої інстанції не вбачається.

Будь-яких інших належних та допустимих доказів для спростування рішення суду першої інстанції, передбачених статтями 57, 58, 59 ЦПК України, які б мали доказове значення та заслуговували на увагу, чи порушень норм процесуального права, які можуть бути підставою для скасування або зміни рішення, відповідно до ч. 3 ст. 309 ЦПК України, апелянтом не представлено.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення з одних лише формальних міркувань.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 305 ч. 2, 307 ч. 1 п. 1, 308, 313, 314 ч. 1 п. 1, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Техносервіс-Львів» - відхилити.

Заочне рішення Галицького районного суду м. Львова від 05 березня 2014 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий: Монастирецький Д.І.

Судді: Копняк С.М.

Струс Л.Б.