У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 травня 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Кузнєцова В.О.,

суддів: Мартинюка В.І., Мостової Г.І.,

Наумчука М.І., Олійник А.С.,

розглянувши в судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, третя особа - Балабинська селищна рада Запорізького району Запорізької області, про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою та повернення земельної ділянки до попереднього стану, шляхом знесення самочинно збудованих споруд, за касаційною скаргою ОСОБА_4 та її представника ОСОБА_5 на рішення Запорізького районного суду Запорізької області від 29 січня 2014 року, ухвалу апеляційного суду Запорізької області від 3 грудня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У вересні 2011 року ОСОБА_3 звернулася до суду з указаним позовом, просила усунути перешкоди у користуванні земельною ділянкою, шляхом знесення самочинно збудованих ОСОБА_6 споруд у вигляді двох сараїв, гаража та зобов'язати останню пересадити дерева на відстані трьох метрів, а кущі - одного метра від межі, яка поділяє їх земельні ділянки.

Позовні вимоги мотивувала тим, що ОСОБА_4 здійснила самочинне будівництво двох сараїв та гаража з порушенням будівельних норм та чинного законодавства. Кореневища насаджених ОСОБА_4 дерев та кущів проникають на її земельну ділянку, а дерева ростуть близько до межі її ділянки, що створює незручності у використанні земельної ділянки за призначенням.

Справа розглядалась судами різних інстанцій неодноразово.

Рішенням Запорізького районного суду Запорізької області від 29 січня 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Запорізької області від 3 грудня 2014 року, позов задоволено.

Усунено ОСОБА_3 перешкоди у користуванні земельною ділянкою по АДРЕСА_1, шляхом зобов'язання ОСОБА_4 знести самовільно збудовані споруди, а саме: сараї літ. «Д» та літ. «Е» на АДРЕСА_1, а також гараж літ. «Г», збудований на земельній ділянці на АДРЕСА_1, поклавши витрати зі знесення на останню. У випадку невиконання ОСОБА_4 рішення суду протягом одного місяця з дня набрання ним законної сили ОСОБА_3 надано право знести вказані споруди за свій рахунок із наступним стягненням відповідних витрат із ОСОБА_4 Зобов'язано ОСОБА_4 відновити межу, яка розподіляє земельні ділянки № 21 та АДРЕСА_1, відповідно до даних земельно-кадастрової документації. Зобов'язано ОСОБА_4 пересадити дерева на відстані трьох метрів, а кущі - одного метра від межі, яка поділяє земельні ділянки № 21 та АДРЕСА_1.

У касаційній скарзі ОСОБА_4 та її представник ОСОБА_5 просять скасувати судові рішення у справі, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права, порушення норм процесуального права, та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

У запереченнях на касаційну скаргу ОСОБА_3 та виконавчий комітет Балабинської селищної ради Запорізького району Запорізької області просять її відхилити та залишити ухвалені у справі судові рішення без змін.

Обговоривши доводи касаційної скарги та заперечення на неї, перевіривши матеріали справи, колегія суддів Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає відхиленню з таких підстав.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_2116/ed_2014_10_14/pravo1/T041618.html?pravo=1> підставами для касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Судами встановлено, що рішенням виконавчого комітету Балабинської селищної ради від 1 грудня 1970 року № 23 ОСОБА_3 виділено земельну ділянку площею 700 кв.м. на АДРЕСА_1 під будівництво житлового будинку, що підтверджується нотаріально посвідченим договором про надання земельної ділянки у безстрокове користування для будівництва будинку на праві особистої власності від 17 травня 1971 року.

Згідно із актом про встановлення меж від 11 лютого 1971 року ОСОБА_3 проведено виніс на місцевості меж земельної ділянки площею 700 кв.м. за адресою АДРЕСА_1.

Відповідно до свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 21 жовтня 2008 року ОСОБА_3 є власником житлового будинку АДРЕСА_1 із належними до нього господарськими спорудами.

ОСОБА_6 є власником житлового будинку АДРЕСА_1. Вказаний житловий будинок збудовано на належній ОСОБА_6 земельній ділянці площею 858 кв.м., що підтверджується державним актом про право приватної власності на землю, виданим 9 грудня 2002 року Балабинською селищною радою народних депутатів.

Згідно із технічним паспортом на житловий будинок та земельну ділянку АДРЕСА_1 ОСОБА_6 збудовано самочинні споруди, а саме: сарай літ. «Д» та сарай літ. «Е» на межі земельних ділянок № № 21, 23, а також гараж літ. «Г» на земельній ділянці № 21.

Відповідно до акта обстеження земельних ділянок на АДРЕСА_1, складеним Балабинською селищною радою за заявою ОСОБА_3, фактичне користування земельних ділянок не відповідає розмірам, які вказано у технічних паспортах та державному акті; частково відсутній паркан між земельними ділянками; зі слів обох сусідів із південної сторони земельних ділянок збудовано гаражі, які мають спільну стіну; гараж ОСОБА_6 збудовано на земельній ділянці № 21; до свого гаража ОСОБА_6 самочинно добудувала тимчасові сараї різної конфігурації з різних будівельних матеріалів для утримання птиці; при випаданні опадів вода із сараїв ОСОБА_6 хаотично збігає на земельну ділянку № 21 та розмиває її; за бажанням обох сторін їм показано межі земельної ділянки № 23; для уникнення сварок у майбутньому сусіди домовились побудувати паркан між земельними ділянками довжиною 14,5 м. (а.с. 55).

Задовольняючи позов, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, виходив із того, що самочинним будівництвом гаража, двох сараїв та насадженням дерев і кущів порушуються права ОСОБА_3, як власника суміжного домоволодіння та земельної ділянки.

Перевіряючи законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, апеляційний суд погодився із висновками суду першої інстанції та залишив ухвалене ним рішення без змін.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього.

Згідно із ч. 4 ст. 376 ЦК України, якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці, або якщо це порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, або за її рахунок.

Відповідно до ч. 1 ст. 103 ЗК України власники та землекористувачі земельних ділянок повинні обирати такі способи використання земельних ділянок відповідно до їх цільового призначення, при яких власникам, землекористувачам сусідніх земельних ділянок завдається найменше незручностей (затінення, задимлення, неприємні запахи, шумове забруднення тощо).

Згідно із п. п. 3.25 ДБН 360-92 (Державні будівельні норми «Містобудування. Планування і забудова міських і сільських поселень») для догляду за будівлями і здійснення їх поточного ремонту відстань до межі сусідньої земельної ділянки від найбільш виступаючої конструкції стіни треба приймати не менше 1,0 м. При цьому повинно бути забезпечене влаштування необхідних інженерно-технічних заходів, що запобігатимуть стіканню атмосферних опадів з покрівель та карнизів будівель на територію суміжних ділянок.

Перевіряючи законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, апеляційний суд виходив із установлених судом обставин, що відповідно до досліджених ним технічних паспортів на домоволодіння АДРЕСА_1 кожен із належних сторонам гаражів належить до окремого двору; гараж ОСОБА_3 не є самочинним, оскільки вона отримала відповідні документи під час його будівництва, а гараж ОСОБА_6 є самочинним; відстань між земельною ділянкою ОСОБА_3 та стіною збудованих ОСОБА_6 сараїв не відповідає зазначеним вимогам ДБН 360-92.

Згідно із ст. 105 ЗК України, у випадку проникнення коренів і гілок дерев з однієї земельної ділянки на іншу власники та землекористувачі земельних ділянок мають право відрізати корені дерев і кущів, які проникають із сусідньої земельної ділянки, якщо таке проникнення є перепоною у використанні земельної ділянки за цільовим призначенням.

Відповідно до ДБН 79-92 «Житлові будинки для індивідуальних забудовників України» відстань від межі сусідньої земельної ділянки до осі дерев має становити 3 м, а для кущів - 1 м.

Судами встановлено, що належні відповідачу кущі та дерева ростуть близько до межі між земельними ділянками сторін та виходять на земельну ділянку позивача, що порушує її права.

Доводи касаційної скарги про те, що дерева на земельній ділянці ростуть на відстані не менше 2,5 м, а кущі на межі земельних ділянок не перешкоджають позивачу у здійсненні господарської діяльності не підтверджені доказами та спростовуються установленими судами обставинами справи.

Не можна погодитись із доводами касаційної скарги про те, що самовільне зайняття ОСОБА_6 земельної ділянки ОСОБА_3 спростовується матеріалами кадастрової зйомки, проведеної за її замовленням товариством з обмеженою відповідальністю «Власні землі» та товариством з обмеженою відповідальністю «Сервіор», оскільки судами досліджувались ці матеріали та було встановлено, що параметри геодезичних зйомок земельної ділянки ОСОБА_6 не відповідають розмірам земельної ділянки, які зазначені в державному акті, що підтверджує самовільне зайняття належної ОСОБА_3 земельної ділянки.

Доводи касаційної скарги про те, що спір не може бути вирішено без призначення земельно-технічної експертизи не заслуговують на увагу, оскільки ОСОБА_6 не заявляла відповідного клопотання в суді першої та апеляційної інстанції. Крім того, ОСОБА_6 не надала належних та допустимих доказів на спростування встановлених судами обставин про те, що належні їй сараї літ. «Д» та літ. «Е» є самочинним будівництвом, яке збудовано на межі земельних ділянок, а гараж літ. «Г» самочинно збудовано на земельній ділянці ОСОБА_3

Не можна погодитись із доводами касаційної скарги, що судами не розглянуто заяву відповідача про застосування позовної давності.

Згідно із ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції виходив із того, що ОСОБА_3 стала власником будинку АДРЕСА_1 21 жовтня 2008 року, з позовом до суду звернулась 20 вересня 2011 року після того, як дізналась про порушення свого права після звернення до Балабинської селищної ради, тобто у межах строку позовної давності. Отже, суд розглянув заяву про застосування позовної давності та надав оцінку її доводам.

Згідно із ч. 1 ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Таким чином, висновки судів про задоволення позову ОСОБА_3 відповідають нормам матеріального і процесуального закону, а також установленим обставинам справ.

З огляду на викладене, касаційна скарга ОСОБА_4 та її представника ОСОБА_5 підлягає відхиленню, а ухвалені у справі судові рішення - залишенню без змін відповідно до ст. 337 ЦПК України.

Керуючись статтями 335, 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 та її представника ОСОБА_5 відхилити.

Рішення Запорізького районного суду Запорізької області від 29 січня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Запорізької області від 3 грудня 2014 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий В.О. Кузнєцов

Судді: В.І. Мартинюк

Г.І. Мостова

М.І. Наумчук

А.С. Олійник