Справа № 0541/6686/2012
Провадженя№ 2/266/6/15
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30.12.2015 м. Маріуполь

Приморський районний суд міста Маріуполя Донецької області в складі:

головуючого судді Курбановой Н.М.,

при секретарі Жирковой М.В.,

розглянув у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Маріуполі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 про встановлення факту прийняття спадщини, визнання недійсним договору дарування,визнання права власності в порядку спадкування на ? частину будинку, стягнення матеріальних збитків та моральної шкоди,

В С Т А Н О В И В:

Позивачка ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про встановлення факту прийняття спадщини, визнання права власності на спадщину за законом, визнання права власності в порядку спадкування на самочинно збудоване майно, як на будівельні матеріали.

В ході слухання справи позивачкою неодноразово було збільшено, зменшено та уточнено розмір позовних вимог, які в остаточній редакції зводяться до наступного. Позивачка просить суд встановити факт прийняття спадщини після смерті ОСОБА_5, 27.01.1994 року його сином ОСОБА_6, визнати за нею право власності за законом в порядку спадкування після смерті ОСОБА_6 на ? частину житлового будинку № 85 з відповідними до нього господарськими будівлями, визнати договір дарування житлового будинку № 85 з відповідними до нього господарськими будівлями і спорудами, розташованого по вул.Піонера Балабухи у м Маріуполі, укладеного між ОСОБА_2 ОСОБА_4 та посвідченого приватним нотаріусом Маріупольського міського нотаріального округу ОСОБА_7 06.09.2012 року за № 1881 недійсним, стягнути з ОСОБА_4 на її користь грошову компенсацію вартості зруйнованого спадкового майна, а саме житлового будинку № 85 з господарськими будівлями, розташованими по вул. Піонера Балабухи у м Маріуполі Донецької області відповідно до її часток в цьому майні і рівної половини його вартості в розмірі 92543 грн., стягнути з ОСОБА_4 на її користь моральну шкоду, заподіяну їй в результаті знищення її спадкового майна в розмірі 50000 грн., стягнути з відповідачів на її користь всі судові витрати, пов'язані з розглядом цивільної справи, в рівних частинах з кожного.

В обґрунтування позовних вимог позивачка зазначила, щоза адресою вул. Піонера Балабухи, 85 в м. Маріуполі Донецької області була виділена в безстрокове користування для будівництва житлового будинку, земельна ділянка площею 595кв.м. В період з 1962 року до 28 липня 1978 року за вказаною адресою подружжям ОСОБА_6 був збудований з шлакоблоку, житловий будинок площею 8,98 х 6,68м, з вишиною стелі в житлових приміщеннях З м., а також господарські прибудови. Будинок складався з трьох жилих кімнат, двох кухонь, ванної кімнати, коридорів, трьох сіней, комори, погребу,нежитлової прибудови, басейну, вбиральні, огородження. 28 червня 1978 року виконавчим комітетом Приморської міської ради м. Маріуполя він був прийнятий в експлуатацію. 25 вересня 1979 року виконавчим комітетом Жданівської міської ради Донецької області ОСОБА_8 було видано свідоцтво про право власності на житловий будинок і господарські прибудови. Після смерті ОСОБА_8 право власності на домоволодіння перейшло до її чоловіка ОСОБА_5 27 січня 1994 року ОСОБА_5 помер, заповіт після себе не залишив. Після його смерті відкрилася спадщина на домоволодіння № 85 по вул. Піонера Балабуха в м. Маріуполі Донецької області. Спадкоємцями першої черги, після смерті спадкодавця стали його син, її чоловік - ОСОБА_1 і донька ОСОБА_2, відповідачка у справі. Із них, єдиним спадкоємцем, який прийняв спадщину після смерті батька є її чоловік - ОСОБА_1 До нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини він не звертався, але як за життя батька так і після його смерті він був прописаний і мешкав у спадковому будинку, тому визнається таким що спадщину прийняв. У спадковому будинку від проживав з 1973 року, з перервами у зв'язку з призивом до лав ОСОБА_9 і знаходження якийсь час на заробітках. У1993 році він разом з нею за згодою батька збудував на подвір'ї сарай літ В-1, у якому вони розводили кролів і курів. Цей сарай він почав, але не встиг узаконити із-за своєї смерті і, він, за довідкою з БТІ значиться зведеним самочинно. Останній час батько дуже хворів і фактично знаходився на утриманні її чоловіка і її. Вказані обставини підтверджуються записами в будинковій книзі будинку № 85 по вул. Піонера Балабухи, за якою він був прописаний у спадковому будинку в 1973 році, виписаний у зв'язку з призовом до лав ОСОБА_9, виїзду на заробітки. Останній раз прописався у будинку 05. 08.1990 року і проживав у ньому до дня смерті, тобто до 2007 року. Факт проживання підтверджується також довідкою за місцем поживання. Будівництво сараю В-1 підтверджується квитанціями на придбання будматеріалів. Після смерті батька він став користуватися його майном, а саме, пилорамою, меблями, оплачував комунальні платежі за будинок, що підтверджується квитанціями про оплату. ОСОБА_2 спадщину після смерті батька не приймала, до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини не зверталася. 16 березня 1974 року вона зареєструвала шлюб з ОСОБА_10 і з цього часу стала мешкати за місцем проживання чоловіка. Як вбачається із її паспорта, спочатку вона була прописана і мешкала до 03.10.2006 року в будинку № 47 по бульвару Шевченка в м. Маріуполі, у 2006 році, побудувала будинок по вул. Піонера Балабухи, 80 в м. Маріуполі і зареєструвалася та стала мешкати в ньому. До хворого батька вона ніколи не навідувалася, станом його здоров'я або наданням допомоги ніколи не переймалася. У 2010 році, після смерті її чоловіка, вона, скориставшись тим, що вона доглядала свою хвору матір і тимчасово не мешкала в спадковому будинку, самочинно захопила будинок, поставила нові металеві двері , викинула з нього на вулицю всі її речі, і погрожувала їй розправою, якщо вона буде претендувати на нього. Вважає, що єдиним спадкоємцем, який фактично прийняв спадщину після смерті батька, є ОСОБА_1 Однією сім'єю з ОСОБА_1 в спірному спадковому будинку, без реєстрації шлюбу, вона стала проживати з 1988року. Це підтверджується записами в її лікарняній карті, зафіксованими викликами лікарів саме до неї за цією адресою, а також довідкою з комітету самоорганізації населення «Бригантина» від 10.01. 2008 року. 28 вересня 1999 року вони свої відносини легалізували, зареєструвавши шлюб. Даний шлюб був дійсним до дня смерті її чоловіка. 19 грудня 2007 року її чоловік ОСОБА_1 помер, заповіту після себе не залишив. Після його смерті відкрилася спадщина на домоволодіння №85 по вул. Піонера Балабуха в м. Маріуполі Донецької області. Спадкоємцями першої черги після відкриття спадщини стали вона, дружина спадкодавця і його син від першого шлюбу ОСОБА_3 Вона спадщину прийняла, оскільки мешкала разом із спадкодавцем у спадковому будинку. Крім того, в строк шість місяців, після смерті чоловіка, звернулася до нотаріуса з заявою про прийняття спадщини. ОСОБА_3 разом з батьком не проживав, але звернувся до нотаріуса з заявою про прийняття спадщини, отже вважає, що вони є спадкоємцями у рівних частках на житловий будинок і господарські прибудови. У видачі свідоцтва про право на спадщину за законом в нотаріальної конторі їй відмовили у зв'язку з тим, що у неї були відсутні правовстановлюючи документи на будинок. На підставі рішення суду ОСОБА_2 зареєструвала на своє ім.,я право власності на спірний спадковий будинок та після цього подарувала його своїй донці ОСОБА_4 яка даний будинок знесла. Зроблено це було після того, як їй стало відомо про скасування Вищим спеціалізованим судом України рішень про визнання за нею права на спадщину, з метою, щоб їй нічого не дісталося. Її матері 78 років, у неї був відкритий перелом ноги, у червні 2010 року вона поїхала доглядати матір, а в серпні 2012 року будинок був зламаний при сусідах, до цього відповідачі поставили металеві двері, вона не могла попасти у будинок, сина виганяв з будинку ОСОБА_3. Взимку 2011 року торгувала на Центральному ринку, знімала квартиру, за догляд за матірю платила людям. По вул.Піонера Балабухі не жила, так як не мала доступу у будинок. З 2007 року по 2010 рік в будинку була вода, світло, газ, платила за комунальні платежі, як могла. Оскільки спадкове майно не збереглося внаслідок його руйнування ОСОБА_4, вона має право вимагати від неї грошової компенсації. Просить суд встановити факт прийняття спадщині після смерті ОСОБА_5 його сином ОСОБА_6, визнати за нею право власності на спадщину законом на ? частину спадкового майна після смерті чоловіка ОСОБА_6 на житловий будинок господарськими прибудовами за адресою м. Маріуполь Донецької області вул. Піонера Балабуха, 85, визнати недійсним договір дарування будинку, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_4, стягнути з ОСОБА_4 на її користь вартість ? частини спадкового будинку у розмірі 92543 гривні. Просить стягнути з ОСОБА_4 моральну шкоду у розмірі 50000 гривень, яка виразилася у моральних стражданнях, зв,язаних із втратою нерухомої власності, яка була її постійним місцем проживання на протязі значного часу. Втрата майна потягла за собою зміну укладу життя, а намагання на протязі значного часу відновити своє право порушили її душевний спокій, погрішили стан її здоров,я. Крім того, просить стягнути з відповідачів на її користь всі судові витрати, зв,язані із розглядом її справи, в рівних частках з кожного.

Представники позивачки ОСОБА_11, ОСОБА_12, які діяли на підставі договорів про надання правової допомоги, в судовому засіданні надали пояснення, аналогічні викладеним у позові, просили його задовольнити.

Відповідачка ОСОБА_2 до відкритого судового засідання не зявилася, але надала заяву розглянути дану справ без її участі, за участю її представника ОСОБА_13, у задоволенні позову просила відмовити.

Представник відповідачки ОСОБА_2, ОСОБА_13, що діє на підставі договору, у судовому засіданні позовні вимоги ОСОБА_1 не визнав, просив відмовити у його задоволенні. В обгрунтування заперечень зазначив, що ОСОБА_1 після смерті свого батька ОСОБА_5 не зробив фактичних дій щодо прийняття та управління спадковим майном, бо не був прописаний у спадковому будинку на момент його смерті, не прийняв його речей, документів, тому не має права на спадковий будинок, а також на протязі значного часу не звернувся до суду з заявою про продовження строку для прийняття спадщини або з позовом про встановлення факту прийняття спадщини. Також зазначив, що у зв,язку з тим, що ОСОБА_1 не оформив право власності на спадкове майно, то на момент його смерті у нього не виникло право на спірний будинок.. Крім того зазначив, що наявність заборгованості по комунальним платежам, а також неналежне утримання будинку, яке, на його думку, було за життя ОСОБА_1, свідчать про те, що ОСОБА_1 не мав наміру претендувати на спадкове майно - спірний будинок. Вважає, що ОСОБА_2 фактично прийняла спадщину, бо на момент його смерті проживала разом з ОСОБА_5, доглядала його та поховала, взяла його речі, документи, таким чином вона є спадкоємцем після смерті батька. Всі інші позовні вимоги , виходячи з цього, задоволенню не підлягають. Крім того, позивачка не є стороною договору дарування спірного будинку, укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_4, тому не має права ставити питання про визнання договору недійсним. Також зазначив, що стягнення грошової компенсації з ОСОБА_4 можливе тільки при наявності доведеності умисних винних дій щодо знищення чужого майна, тобто умисного заподіяння шкоди. Крім того, зазначив, що ОСОБА_1, якщо вважає себе фактичним власником майна, несе ризики його випадкової загибелі в сенсі ст. 323 ЦК України, тому не може вимагати грошової компенсації з ОСОБА_4, а також моральної шкоди.

Допитаний в залі суду відповідач ОСОБА_3 суду пояснив, що позов не визнає, звертався до нотконтори за прийняттям спадщини після смерті батька ОСОБА_1 Батько помер в грудні 2007 року, на той час він був відсутній у місті, бо до січня лютого 2008 року знаходився у закордонному плаванні. На момент його зверенння до нотаріуса будинок був зруйнований, дах тік, були тріщини внаслідок просідання по всьому будинку, відпала штукатурка, видно шлакоблок, відсутня сантехніка, відрізані труби, земельна ділянка запущена. Позивачка не виходила на звязок, в будинку не жила після смерті батька. Він та відповідачка ОСОБА_2 не перешкоджали їй там жити. Міліцію викликали, так як син позивачки з друзями виносили усе з будинку. Він відмовився від спадщини на користь тітки. Він розламав будинок влітку, ставив нові замки, ключ позивачці не давав, так як не міг її знайти. Коли проник у будинок, то побачив диван, крісла, стінку, посуд там не бачив. Куди ділися меблі не знає. Позов не визнає, так як його виключили, з ним не рахуються, спадщина повинна дістатися ОСОБА_2

Відповідачка ОСОБА_4 у відкритому судовому засіданні позовні вимоги ОСОБА_1 не визнала, просила відмовити у їх задоволенні.

Допитана в якості свідка ОСОБА_4 суду пояснила, що ОСОБА_2 - її мати. Дід хворів у 1983 році, був інсульт, помер у 1994 році. Мати жила з дідом, доглядала за ним, дядя ОСОБА_1 жив з першою дружиною за її адресою. Дід помер, мати попросила привезти дядька, сестру. Готувалися до похорон, батьки несли витрати, готувала мати, сусіди, поминки були у будинку. Мати жила після смерті батька у його будинку десь рік, доглядала будинок. Буквально до 40 днів забрала фотоальбом, 2 сервізи, килими. У 1995 році ОСОБА_1 став скандалити з першою дружиною, попросився пожити у будинку. Дядя вселився у будинок після смерті батька у 1996 році, мати надала дозвіл. В будинку було двоспальне ліжко зі старим матрацом, дві шафи з відкритими дверцятами, старий бабусин стіл, килим, сервіз, альбоми та зараз є у мами. У 1996 1997 році він почав жити з другою дружиною. Будинок прийшов в занепад, так як ОСОБА_1 зловживав спиртним. Дядя був не доглянутий, брудний, голодний, за будинок не платив, помер несподівано. ОСОБА_1 сказала, що грошей не має, ховали її батьки. Після смерті дядька син позивачки Юра став все виносити із будинку, будинок прийшов в занепад, рухнув дах, у дворі - бурян, паркану не було. ОСОБА_1 пішла з будинку після смерті дяді одразу після сорока днів.. Будинок був в жахливому стані, газ був відключений ще при житті дяді, дах прийшов у непридатність, було багато боргів за будинок. У 1993 році побудований будинок по вул.Піонера Балабухи, б.80. виросла в будинку діда, живе постійно з батьками по вул.Піонера Балабухи, б.80.

Допитана в судовому засіданні свідок ОСОБА_1 суду пояснила, що вона - перша дружина ОСОБА_1 Шлюб зареєстрований в 1980 році, син народився у 1982 році, шлюб розірвали у 1989 році Жили у м. Маріуполі на пр.Будівельників в однокімнатній квартирі, були скандали, пянки. Гостинку отримала в 1989 році, бо з чоловіком була у стані розірвання шлюбу, але по 1995-1996 роки проживали з ним разом у квартирі. У кінці 1995 початок 1996 року розійшлись із-за пянок, з батьком чоловік не ладив, були бійки, з сином підтримував відносини. Батько чоловіка жив у будинку. Коли чоловік одружився не знає. Коли ОСОБА_5 хворів, то син за ним не доглядав. ОСОБА_2 доглядала батька, ховала його. Коли помер її чоловік, то ховала його сестра, памятник поставили вона з сином. Син на будинок не претендує, одразу син звернувся в нотконтору у 2008 році, він відмовився на користь тітки, так як вона доглядала за старими. Їй відомо, що чоловік після смерті батька одружився. Після його смерті позивачка деякий час там жила, потім перестала. Будинок був дуже запущений, дірки, висока трава, на даху були дірки, підлога провалена, сантехніки не було, син робив фото, опалення обрізано. Син не забирав речі з будинку, хто забрав не знає. Другу жінку чоловіка бачить перший раз. ОСОБА_14 ОСОБА_5 доглядала донька ОСОБА_2. Про смерть батька чоловіку повідомив чоловік ОСОБА_2. У ОСОБА_15 в будинку були килими, сервант. ОСОБА_2 забрала собі після смерті батька килим, бокали, сервізи. ОСОБА_2 дозволила брату вселитися в будинок після смерті батька. Сарай будував у 1993 році чоловік ОСОБА_2, навіщо не знає. Чоловік у квартирі не прописаний, був прописаний у батька. Чоловік помер у 2007 році в грудні, син прийшов з рейсу взимку 2008 року, про смерть батька йому не казала. У лютому березні 2008 року син звернувся у нотконтору. Син з сусідами розкривав будинок, там були поламані меблі, будинок був порожній.

Свідок ОСОБА_16 суду пояснила, вона сусідка ОСОБА_1 та її сина ОСОБА_17 з 1989 року. Сторони не знає. У 1990 році по 1995 рік з ОСОБА_1 жив її чоловік у квартирі, жили всі разом, відносини у них були сімейні, чи був розірваний шлюб не знає, жили не дуже добре, він випивав, потім він перестав там жити. Родичів його не знає. Вона підтверджує, що писала та підписувала довідку про те, що ОСОБА_1 проживав у них по сусідству.

Свідок ОСОБА_18 суду пояснила, що з 19.06.1984 року переселилася та проживає ІНФОРМАЦІЯ_1, доводиться сусідкою . Знала ОСОБА_19, сестру ОСОБА_18, старих не застала, ОСОБА_3 не бачила та не знає. У 1996 році знала позивачку, як жінку ОСОБА_6. До цього в будинку жив ОСОБА_19, в будинку завжди горіло світло у вікні. До смерті ОСОБА_19 за будинком доглядали, після смерті ОСОБА_20 позивачка в будинку перестала проживати. Будинок довго не опалювався, газ відключений при житті ОСОБА_19. В будинку при житті ОСОБА_19 був безлад. Будинок став не жилим. ОСОБА_1 бачила останній раз в 2010 році у магазині, куди прийшла підписувати акти. ОСОБА_1 приходила 2 рази на рік, прибирала. Вона бачила, як зруйнували будинок та вивезли будівельне сміття від нього за день, хто це зробив не знає. Вона підписувала довідку.

Свідок Соляник суду пояснила, що з 1984 року знає ОСОБА_5, працювала з ним у «Комунтрансі». У 1988 році від нього дізналась, що його син одружився на позивачці, у якої була мала дитина. Потім ОСОБА_5 захворів. ОСОБА_21 знала з 1975 року, він також працював у «Комунтрансі». ОСОБА_15 хворів, заходила в будинок провідати декілька раз, носили продукти. Після смерті ОСОБА_15 принесла гроші на похорон, віддала позивачці. Бачила ОСОБА_22 там, вона з сином за ним доглядала. Дочка жила окремо у місті. В ПП «Роскошная» працювала з позивачкою, почали дружити з 2007 2009 років. ОСОБА_23 взимку 1994 року, близько не спілкувались, але бачила її, вона то йшла в магазин, то бачила, що вона заходить у будинок. Бачила будівництво для підсобного господарства. Від ОСОБА_24 дізналась, що помер ОСОБА_6, була на похованні, бачила там позивачку, її тітку, багато співробітників, сестру померлого не знає. ОСОБА_1 запрошувала на поминки на роковини в кафе «Хуторок». До 2010 року жила позивачка в будинку, потім поїхала доглядати матір. Будинок був у хорошому стані, доглянутий, саман, шлакоблок. З 2010 року хто жив та доглядав за будинком не знає. ОСОБА_25 ОСОБА_6 не жила з батьком, коли він хворів. Конфліктів з батьком у сина ОСОБА_26 не було, до першої сімї він жити не уходив, ОСОБА_15 добре відзивався про позивачку.

Свідок ОСОБА_27 суду пояснила, проживає ІНФОРМАЦІЯ_2. З 1990 року знає позивачку, вона жила з ОСОБА_6, сином ОСОБА_15. ОСОБА_25 жила окремо, постійно пила, не доглядала за батьком. ОСОБА_14 доглядала позивачка, звільнилася з роботи. В будинку в залі жив син позивачки, в дальній спальні позивачка з ОСОБА_6. ОСОБА_28 позивачка, вона допомагала на поминках. ОСОБА_25 відповідача була на похоронах. Після смерті в будинку жила позивачка, її син, ОСОБА_19. ОСОБА_25 побудувалась навпроти, на будинок батька не претендувала, так як мати при житті наділила її земельною ділянкою, сину батьки залишили будинок. Жила позивачка з ОСОБА_19 в будинку до його смерті. Його похованням займалася ОСОБА_1, поминками також. Після похорон вона жила в будинку, поки не захворіла мати, за якою доглядала. Сина ОСОБА_17 бачила, коли будинок розкривали, зайшли в будинок, роки два назад, була сестра ОСОБА_18. Вона доглядала за будинком, поки ОСОБА_1 доглядала мати в смт Мангуш. Конфліктів у ОСОБА_15 та ОСОБА_19 не було. Він нікуди не уходив у 1993-1994 роках з будинку, спиртним не зловживав. Будинок, з якого пішла ОСОБА_1, був в нормальному стані, позивачка хотіла зробити ремонт, коли доглядати мати. В будинку були меблі, люстра, паласи, килими, купляли меблі мякі, позивачці нічого не передали та не повернули, коли відкрили будинок. З відповідачкою ОСОБА_2 має сусідські відносини, конфлікту не було з нею.

Свідок ОСОБА_29 суду пояснила, що ОСОБА_1 доводиться їй племінницею, усе її життя було на її очах. У 1988 році познайомилася з ОСОБА_19, жили хорошо, дружньо. ОСОБА_15 - батько жив там же, вона за ним доглядала, купувала ліки, їжу, господарювала. Вони вирішили будувати сарай, батько позивачки побудував сарай, там держали курей, уток. ОСОБА_30 стало гірше, не міг за собою доглядати, доглядала племінниця, він її називав ОСОБА_7. Донька за батьком не доглядала, часто була пяною, батько їй був байдужий. У 1989 році племінниця розписалася з ОСОБА_7. ОСОБА_31 займалася племінниця, готувала поминки, донька не допомагала грошами на поховання. У 2007 році помер ОСОБА_7, поховали його, після цього позивачка три роки жила в будинку. 20 років свого життя віддала ОСОБА_1І сімї ОСОБА_1. Коли захворіла мати позивачки, то вона часто їздила в Мангуш, залишалася там ночувати. У 1993 році сварок у ОСОБА_7 з батьком не було, сестра ОСОБА_29 з батьком не жила, вони поблизу побудували будинок та ОСОБА_29 приходила тільки в гості. Після смерті батька чи брала ОСОБА_29 речі батька вона не знає, килими не брала. В будинку були килими, купили стінку у неї, багато кришталю. ОСОБА_20 ніколи не уходив жити до першої жінки, її та сина не було на похоронах. ОСОБА_20 не зловживав спиртним, не лікувався. Любу бачила останній раз на похоронах ОСОБА_7. Ремонт в будинку позивачки робили, клеїли шпалери, десь у 1980 х роках приблизно позивачка працювала в РБУ, виписувала там будівельні матеріали. У будинку у племінниці була на свята, у вихідні.

Свідок ОСОБА_32 суду пояснила, що працювала в РБУ, ОСОБА_1 жила в гуртожитку. У 1988 році познайомилася з ОСОБА_1 та перейшла до нього жити. Виписувала багато будівельних матеріалів на будівництво сараю, сарай будував батько ОСОБА_1 та ОСОБА_7. Позивачка багато сил віддала по догляду за батьком ОСОБА_20, вона звільнилася, щоб доглядати батька ОСОБА_20. Люба не приймала участі у догляді батька. З гуртожитку ОСОБА_1 привезла кришталь, меблі. Кришталю було багато. В будинку проживала вона 23 роки, свекор її любив. Їй не відомо, щоб ОСОБА_7 уходив до першої жінки або сварився із батьком. Вона приїжджала з прорабом Москвітіним робити заміри для сараю. На сарай виписувала цемент, шлакоблок, шифер, багато мілкого будівельного матеріалу (шпалери та інше). Перейшовши з гуртожитку до ОСОБА_1, позивачка залишилась прописаною у гуртожитку, так як сподівалася на отримання квартири.

Свідок ОСОБА_33 суду пояснила, що знає позивачку з 1989 року через ОСОБА_34, подругу. Була у неї в будинку по вул.Балабухи, там жив ОСОБА_15, чоловік ОСОБА_7, син. Останній раз була в будинку в 1995 році. Бувала часто. Бачила будівництво сараю, там держали курей, качок. Була сімя, добре жили до 2010 року. Потім взнала, що поміняли замки, виселили, а потім зламали будинок. ОСОБА_35 не бачила ні разу, позивачка доглядала діда, бо він потребував догляду. Вона знала, що у ОСОБА_7 є син, їй не відомо, щоб ОСОБА_7 уходив з сімї в першу сімю та розмов таких не було.

Свідок ОСОБА_34 суду пояснила, що знає позивачку з 1986 року, її дитина 5-ти років ходила до садку, де вона була вихователем. Дружили та дружать, були дружками на весіллях. З ОСОБА_1 позивачка жила гарно, все робила по будинку, доглядала ОСОБА_15, сестра її чоловіка не приймала участі у догляді. Сарай будувався на її очах в 1990 роках для присадибного господарства курей. ОСОБА_36 та ОСОБА_7. ОСОБА_35 її чоловіка ОСОБА_35 не мала до цього відношення. ОСОБА_15 ховала ОСОБА_7, готувала, вона допомагала їй. Нічого не забирала ОСОБА_35 після смерті батька з обстановки. Брати було нічого, так як весь кришталь, чайні сервізи, килими, меблі належали позивачці, стінку купила у тітки. Люстру купила перед смертю свекра, новий диван кутовий. Були шафи з кришталем, двохспальне ліжко, килими, телевізор. Куди усе поділося загадка, все пропало, коли вона уїхала до матері, так як та зламала ногу, приїхала, а будинку не має.

Свідок ОСОБА_37 суду пояснила, що доводиться кумою ОСОБА_38, з 1987 року знає ОСОБА_38 та її брата. З 1987 року по 1993 рік ОСОБА_38 жив з першою дружиною по пр. Будівельників в квартирі дружини. У 1993 році їздили разом відпочивати, куди та коли не памятає, адресу місця проживання не знає. Потім розійшлися та ОСОБА_38 перейшов жити до батька. Будинок ОСОБА_38 стала будувати з 1987 року по 1993 рік. В 1987 році став ОСОБА_38 жити з ОСОБА_1, як з дружиною до його смерті. ОСОБА_15 потребував догляду, ОСОБА_38 дуже часто ходила до батька допомагала. Після смерті ОСОБА_20 була у ОСОБА_38, чула грохот в будинку ОСОБА_38, там завалився дах. В 2012 році пішли в будинок, побачила меблі, штори, швейну машинку, не було батарей та колонок. Меблі винесли на двір, куди їх діли не знає. Не може назвати рік подій, на які посилається у показаннях. В двір до ОСОБА_38 не ходила, в будинок також, була часто у ОСОБА_2

Свідок ОСОБА_19 суду пояснила, що вона тітка ОСОБА_2 та ОСОБА_1 З 1997 року ОСОБА_1 стала жити з ОСОБА_19 як чоловік та дружина. Жили погано, позивачка не хоронила ОСОБА_19, працювала. ОСОБА_2 мала хороші відносини з ОСОБА_15, він в останні роки хворів та потребував догляду. ОСОБА_2 з чоловіком його ховала. Він помер у 1994 році, ОСОБА_35 за ним доглядала, вбирала в будинку. Після повернення з ОСОБА_39 жив у першої дружини, потім посварилися, пішов до батька. В будинку ОСОБА_15 бувала рідко, часто була у ОСОБА_2 у гостях. Будинок розвалився, відпала штукатурка. ОСОБА_40 поселилася у будинку батька, доглядала його в 1993 році. ОСОБА_20 син жив чи ні тоді з батьком не памятає. Люба жила в залі тоді. ОСОБА_20 доглядав за батьком, купав. .

Свідок ОСОБА_41 суду пояснив, що з 1990 року сусідка ОСОБА_3. ОСОБА_17 приїхав в будинок з родичами батьком ОСОБА_20, матірю ОСОБА_38. ОСОБА_17 був у 6-7 класі, познайомилися в дворі. Приходили до них у гості додому, бачили в квартирі батька, мати, батько пив, сварився, працював. З 1994 року десь з осені зовсім перестав бачити батька ОСОБА_17.

Свідок ОСОБА_42 суду пояснив, що навчався з ОСОБА_3 в одній школі №54, він на 2 роки молодше ОСОБА_3. Познайомився з ним у 1993 році, разом ходили на секції, дружили, ходили до додому, ходили до нього в гості, він жив з мамою, бачив його батька з роботи, коли той приходив. На Кіровці у батька був будинок. ОСОБА_17 попросив йому допомогти, бо хвіртка не зачинялася, двір був у жахливому стані, будинок не жилий, там ніхто не жив, хвіртка була відкрита, двері з себе нічого не представляли, сміття навколо, матраци якісь, зовні тріщини на стінах, дах був місцями провалений, будинок фотографували та мамі показували. Потім поставили замок на будинок та поїхали, що далі було з будинком не знає. В будинок проникли шляхом взлому, з будинку нічого не виносили.

Свідок ОСОБА_43 суду пояснила, що позивачку знає, з 1993 року знає сімю ОСОБА_3. Вона сваха ОСОБА_40. ОСОБА_20 розійшовся з дружиною та попросився жити у будинку. ОСОБА_20 жив весь час один. ОСОБА_40 жила з чоловіком, доглядала батька практично жила у нього. ОСОБА_40 жила у будинку батька у залі, батько лежав у спальні, де жив ОСОБА_43 не знає. Люба утримувала будинок, так як ОСОБА_43 його запустив, усі комунікації відімкнули. Батька ховала ОСОБА_40. Позивачку бачила у будинку ОСОБА_43, коли хворів батько, однак коли, хто вона, прізвище не знає. ОСОБА_20 одружуватися не збирався. В будинок ОСОБА_43 заходила 2-3 рази на рік, хто там жив не знає. Після смерті ОСОБА_20 будинок був сильно запущений, не вбирався.

Свідок ОСОБА_44 суду пояснив, що приятелі з позивачкою з 1993 року, познайомилися на дні народження Гончарової, вона була з чоловіком ОСОБА_43, з яким жила на вул. Балабухи, 85, там жила також з його батьком ОСОБА_45, в цей час вони будували сарай, її батько покривав шифером. Спілкувались до 1998 року. З 2000 року знов спілкувались, взнала що не стало ОСОБА_43 в 2007 році. На похованні ОСОБА_15 не була, як і на похованні ОСОБА_43. В гостях у ОСОБА_43 була від випадку до випадку. Вона жила з сином, ОСОБА_43 та його батьком. Відносини були сімейні, готувала, прала. ОСОБА_14 дідом ОСОБА_14 доглядала позивачка. Відомо, що ОСОБА_43 розійшовся з першою дружиною та зійшовся з ОСОБА_43. Від сусідів стало відомо, що будинок розвалили, будинок був добрий, добротний, в будинку ОСОБА_2 змінила замки, а потім розвалила будинок. ОСОБА_2 бачила один раз, вона приходила, так як у неї йшло будівництво напроти.

Свідок ОСОБА_46 суду пояснила, що з 1988 року знає позивачку, син пішов в 1-й клас, вона була вчителькою навчальних класів, син позивачки Юра жив по вул.Балабухи, 85, коли вона приходила до їх родини, то зустрів її чоловік похилого віку, двір був у квітах, будинок побілений. Він хвалив позивачку, що вона доглядає за двором, годує, пере. У Юри був письмовий стіл, диван, акваріум з рибками в залі. Дід назвався дідом Юри, так як вони жили у цивільному шлюбі з його сином. Позивачка доглядала ОСОБА_15, його ховала. Бачила, що будували великий сарай за життя ОСОБА_43. Син навчався з 1988 по 1990 роки, бачила в цей час позивачку, ОСОБА_43, сина. Усі милувались цією парою. З 2007 року стала бачити позивачку одну, так як помер чоловік.

Суд, вислухавши пояснення сторін, їх представників, допитавши свідків та вивчивши додані письмові докази, вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) відновлення становища, яке існувало до порушення; 4) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 5) відшкодування моральної (немайнової) шкоди.

Правовідносини, які виникли на момент смерті ОСОБА_5 повинні регулюватися нормами Цивільного кодексу України в редакції 1963 року, а правовідносини, які виникли після смерті ОСОБА_1 та правовідносини між ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 та позивачкою повинні регулюватися нормами Цивільного кодексу України в редакції 2003 року.

Судом встановлено, що згідно договору № 15 від 05 листопада 1962 року, укладеного між виконкомом Жданівської міської ради та ОСОБА_8, останній виділено в безстрокове користування для будівництва житлового будинку, земельну ділянку площею 595кв.м. за адресою вул. Піонера Балабухи , 85 в м. Маріуполі Донецької області (а.с.3-4 т.1).

Згідно акту прийомки індивідуального домоволодіння, затвердженого рішенням виконавчого комітету Приморської районної ради народних депутатів 28.06.1978 №191/8 предявлене до здачі ОСОБА_8 домоволодіння по вул.Піонера Балабухи, 85 в Приморському районі м.Жданова вважається прийнятим (а.с.8-9 т.1).

Згідно рішення виконавчого комітету Приморської народної ради народних депутатів від 28.06.1978 року №191/8, затверджено акт прийомки індивідуального домоволодіння по вул.Піонера Балабухи, 85, побудованого ОСОБА_8 (а.с.10 т.1).

Згідно рішення Приморської районної ради депутатів від 13.09.1978 року №260/8, оформлено право власності на жилий саманний, обкладений бетоном будинок та нежилу прибудову, в загальному стані на три кімнати, дві кухні, ванна, троє сіней по вул. Піонера Балабухи, 85 за ОСОБА_8 (а.с.11 т.1).

Згідно свідоцтва про право особистої власності на будівлю від 25.09.1978 року №405, виданого виконавчим комітетом Жданівської міської ради депутатів, ціле домоволодіння, яке знаходиться в м.Жданові по вул. Піонера Балабухи, 85, належить ОСОБА_8 на праві особистої власності, записане в реєстрову книгу Жданівським БТІ за №29187 27.09.1978 року (а.с.12 т.1).

Згідно свідоцтва про право власності від 08.09.1989 р та свідоцтва про право власності на спадщину від 08.09.1989 року, ОСОБА_5 належало в цілому домоволодіння по вул. Балабухи, 85 у м. Маріуполі ( а.с.16-19,85-87 т.1)

Згідно свідоцтва про народження серія І-ЯР №478792, виданого 15.01.1957 року Портовським відділом ЗАЦС, актовий запис № 25, ОСОБА_6 народився 26.12.1956 року; в графі «Батьки» зазначені: батько ОСОБА_5, мати ОСОБА_8 (а.с.13 т.1).

Згідно свідоцтва про народження серія ІV № 033755, виданого 10.07.58 року повторно, ОСОБА_47 народилась 13.10.1951 року, в графі «Батьки» зазначені: батько ОСОБА_5, мати ОСОБА_8 (а.с.13 т.88) та після укладання шлюбу змінила прізвище на ОСОБА_2І.( а.с.89 т.1)

Згідно свідоцтва про смерть серії VІ-НО № 473488, виданого 28.01.1994 року відділом ЗАЦС Приморського райвиконкому, ОСОБА_5 помер 28.01.1994 року, актовий запис №89 (а.с.15).

Згідно листа Другої маріупольської державної нотаріальної контори від 30.01.2013 року №75/01-16, в провадженні нотаріальної контори спадкової справи після смерті ОСОБА_5, померлого 27.01.1994 року не зареєстровано( а.с.113 т.1)

Відповідно до ст. 526 ЦК України ( в ред 1963 р)часом відкриття спадщини визнається день смерті.

Відповідно до ст. 548 ЦК України ( в ред 1963 р)для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженнями. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини.

Відповідно до ст. 549 ЦК України ( в ред 1963 р), визнається, що спадкоємець прийняв спадщину:1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини.

Згідно із пунктом 124 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріальними конторами УРСР, затвердженої наказом Мінюсту УРСР 31 жовтня 1975 року № 45/5, яка діяла на час відкриття спадщини, свідоцтво про право на спадщину видається спадкоємцям, що прийняли спадщину, тобто тим, які фактично вступили в управління або володіння спадковим майном чи подали заяву в державну нотаріальну контору про прийняття спадщини. Доказом вступу в управління чи володіння майном можуть бути: довідка про те, що спадкоємець безпосередньо перед смертю спадкодавця проживав разом з ним, або про те, що спадкоємцем було взяте майно спадкодавця; довідка фінансового органу, органу держстраху чи іншого органу про те, що спадкоємцем після відкриття спадщини сплачувались податки або страхові платежі по обов'язковому окладному страхуванню або збори; квитанція про сплату податку, платежу, збору; запис в паспорті спадкоємця або в будинковій книзі, який свідчить про те, що спадкоємець був постійно прописаний в спадковому будинку в період шести місяців після дня смерті спадкодавця, та інші документи, що підтверджують факт вступу спадкоємця в управління чи володіння спадковим майном.

Судом встановлено, що на час смерті ОСОБА_5 27.01.1994 року разом з ним у будинку був зареєстрований та проживав ОСОБА_1, його син.

Дані обставини знайшли своє підтвердження як оглянутою в судовому засіданні домовою книгою на будинок № 85 по вул. Балабухи у м. Маріуполі, так і залученої до справи її копії ( а.с. 21-23 т.1), а також підтверджені повідомленням Приморського районним відділом Головного управління Державної міграційної служби в Донецькій області від 20.12.2015 року за № 28/5233 ( т.3).

Крім того, допитані в судовому засіданні свідки ОСОБА_29, ОСОБА_32, ОСОБА_44,єва Н.Г., ОСОБА_34, ОСОБА_37,янц Г.Є., ОСОБА_46 також підтвердили, що на момент смерті із спадкодавцем ОСОБА_5 проживав його син ОСОБА_1 та його жінка позивачка ОСОБА_1

Крім фактичного проживання із спадкодавцем та наявності реєстрації в будинку на момент смерті ОСОБА_5, його син ОСОБА_1 після смерті батька продовжував проживати у даному будинку разом із своєю родиною, сплачував комунальні платежі за спадковий будинок ( а.с. 142-143 т.1), утримував спадкове майно, користувався ним до часу своєї смерті, а також виготовив після смерті батька на даний будинок на свої ім,я технічну документацію, а саме довідку характеристику з БТІ від 11.07.1994 року за № 3068 ( а.с. 16 т.1).

Дані дії ОСОБА_1 свідчать про те, що він фактично прийняв спадщину після смерті батька та вступив у володіння та управління спадковим майном в цілому.

ОСОБА_35 ОСОБА_1 - ОСОБА_2 з заявою про прийняття спадщини після смерті батька до нотаріальної контори не зверталась, залишила без розгляду заяву щодо встановлення факту прийняття спадщини після смерті батька( а.с. 42, 91 т.2).

Крім того, як встановлено із паспорту ОСОБА_2, вона постійно, з 29.10.1979 року та до 05.10.2006 року була прописана за адресою: бул.Шевченко, 85, кв. 47, а потім по вул. Балабухи, 80 у м. Маріуполі( а.с. 226 т.2), таким чином, на момент смерті батька в його будинку прописаною не значилася.

Таким чином, з врахуванням добутих в судовому засіданні доказів, суд не може врахувати як доказ пояснення свідків, які наполягали на тому, що відповідачка ОСОБА_2 постійно мешкала в будинку батька до дня його смерті, а також довідку КСН "Бригантина" від 16.01.2013 року про те, що вона на час смерті батька проживала в будинку по вул. Балабухи ,85 у м. Маріуполі, вела з ним спільне господарство, доглядала та поховала( а.с. 94, 173 т.1) .

Крім того, суд не може погодитись з позицією представника відповідача, що ОСОБА_1 після смерті свого батька ОСОБА_5 не зробив фактичних дій щодо прийняття та управління спадковим майном, бо не був прописаний у спадковому будинку на момент його смерті, не прийняв його речей, документів тощо, бо дані обставини спростовуються дослідженими в судовому засіданні письмовими доказами та поясненнями свідків.

Згідно свідоцтва про смерть серії 1-НО № 293166, виданого 22.04.2008 року Приморським ВРАЦС, ОСОБА_6 помер 21.12.2007 року ( а.с. 91 т.1).

Згідно листа Другої маріупольської державної нотаріальної контори від 30.01.2013 року №75/01-16, в провадженні нотаріальної контори заведена спадкова справа №404/2008 року після смерті ОСОБА_6, померлого 19.12.2007 року (а.с.113 т.1).

Згідно довідки від 10.01.2008 року виданої КСН «Бригантина», ОСОБА_1 проживає в ІНФОРМАЦІЯ_3 з травня 1988 року, про що свідчать сусіди ОСОБА_48, яка проживає за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_4 та ОСОБА_27, яка проживає за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_5 (а.с.24 т.1).

Згідно свідоцтва про шлюб, виданого 15.01.2008 року Приморським відділом реєстрації актів цивільного стану Маріупольського міського управління юстиції Донецької області, ОСОБА_6 та ОСОБА_49, зареєстрували шлюб 28.09.1999 року, актовий запис № 202. Прізвище після реєстрації шлюбу: чоловіка ОСОБА_6, дружини ОСОБА_6 (а.с.25 т.1).

Згідно постанови про відмову у порушенні кримінальної справи від 13.08.2012 року, затвердженої начальником Приморського РВ ММУ ГУМВС України в Донецькій області, в порушенні кримінальної справи за фактом підробки свідоцтва про шлюб за ст.358 КК України відмовлено (а.с.46-47 т.1).

Згідно свідоцтва про народження серія V-HO №335057, виданого 14.05.1982 року відділом ЗАЦС Приморського райвиконкому, актовий запис № 396, ОСОБА_3 народився 17.04.1982 року; в графі «Батьки» зазначені: батько ОСОБА_6, мати ОСОБА_1 (а.с.121 т.1).

Згідно заяви від 19.06.2008 року, зареєстрованої в реєстрі за №3-704, ОСОБА_3 подав заяву про прийняття спадщини, де б вона не була та з чого б вона не складалася (а.с. 114 т.1).

Згідно заяви від 19.06.2008 року, зареєстрованої в реєстрі за №4-1325, ОСОБА_1 подала заяву про прийняття спадкового майна, яке складається з: жилого будинку з належними до нього побудованими подвірями та спорудами, розташованому за адресою: вул.Піонера Балабухи, б.85, який належав батьку спадкодавця ОСОБА_5, померлому 27.01.1994 року(а.с. 115 т.1).

Відповідно до ст. 1216, 1217 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

До складу спадщини, відповідно до ст. 1218 ЦК України, входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Відповідно до ст. 1261 ЦК України, у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

Відповідно до ст. 1268 ЦК України, спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.

Судом достовірно встановлено, що на момент смерті ОСОБА_1 19.12.2007 року спадкоємцями за законом були його жінка ОСОБА_1,позивачка по справі та його син ОСОБА_3, які своєчасно звернулися в нотаріальну контору з заявами про прийняття спадщини після його смерті, тобто прийняли спадщину.

Таким чином, ОСОБА_1 та ОСОБА_3, як спадкоємці першої черги, мали право на спадщину по закону після смерті ОСОБА_1 у рівних частках, тобто по 1/2 частки кожен.

Відповідно до ст. 1296 ЦК України, спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину.

Постановою про відмову у вчинені нотаріальної дії від 10.09.2014 року ОСОБА_1 було відмовлено у оформлені спадкового майна у зв,язку із відсутністю правовстановлюючих документів спадкодавця на спадкове майно ( а.с. 41 т.3).

Суд не може погодитись з позицією представника відповідача, що ОСОБА_1 не має право на 1/2 частку спадкового майна після смерті ОСОБА_1І,. свого чоловіка, бо померлий ОСОБА_1 не мав права власності на будинок 85 по вул. Балабухи у м. Маріуполі, бо як встановлено судом, померлий фактично прийняв спадкове майно та це право перейшло до спадкоємців після його смерті.

Крім того, представник відповідача вважав, що наявність заборгованості по комунальним платежам, а також неналежне утримання будинку, яке, на його думку, було за життя ОСОБА_1, свідчать про те, що ОСОБА_1 не мав наміру претендувати на спадкове майно - спірний будинок

Суд приходить до висновку, що сама по собі наявність заборгованість за комунальними платежами( а.с. 48-49 т. 1), яка утворилась за життя ОСОБА_1І, а також аварійний стан будинку на 2012 рік, тобто після смерті ОСОБА_1, який помер у 2007 році, не може свідчити про те, що він не придбав право на спадкове майно та не мав такого наміру, бо фактичне набуття права власності на спадкове майно регулюється нормами права, на які послався суд у своєму рішення вище.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 як спадкоємець за законом після смерті ОСОБА_1, мала права спадкувати 1/2 частку будинку 85 по вул. Балабухи у м. Маріуполі, таким чином, є зацікавленою особою, яка має право оспорювати договір дарування спірного будинку, укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_4, бо даний договір прямо порушує її права.

Судом встановлено, що право власності на будинок 85 по вул. Балабухи у м. Маріуполі ОСОБА_2 отримала на підставі рішення Приморського районного суду м. Маріуполя від 01.08. 2011 року , яке набрало законної сили 08.11.2011 року на підставі ухвали Апеляційного суду Донецької області та зареєструвала право власності на вказаний будинок 02.09.2011 року ( а.с.203-207 т.2).

Рішення Приморського районного суду м. Маріуполя та ухвала Апеляційного суду Донецької області від були скасовані ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільний та кримінальних справі від 16.05.2012 року та справу направлено до суду першої інстанції ( а.с.162-166 т.3).

Ухвалою Приморського районного суду м. Маріуполя від 09.10.2012 року цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 на підставі ст. 207 ЦПК України, було залишено без розгляду( а.с. 167 т.3).

Відповідно до ст. 204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Відповідно до ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Таким чином, ОСОБА_2 втратила право власності на спірний будинок шляхом скасування рішення суду, яке стало підставою для набуття такого права.

Згідно договору дарування будинку від 06.09.2012 року, ОСОБА_2 подарувала в цілому будинок № 85 по вул. Балабухи у м. Маріуполі ОСОБА_4 ( а.с. 202 т.2), та зареєструвала право власності на нього 10.09.2012 року ( а.с. 96-97 т.2).

При таких обставинах, договір дарування, який укладався ОСОБА_2, як власником будинку 85 по вул. Балабухи у м. Маріуполі, на ім,я ОСОБА_4 є недійсним в силу закону, тобто є нікчемним.

Визнання договору дарування недійсним тягне за собою наслідки, передбачені ст. 216 ЦК України, тобто реституцію.

Реституція як спосіб захисту порушеного права власності на індивідуально-визначену річ обирається, якщо: 1) потерпілий предявляє вимогу про визнання недійсним правочину, учасником якого він був, і домагається повернення у його власність тієї речі, яку він передав іншій стороні (набувачу) за цим правочином; 2) річ перебуває у володінні тієї сторони правочину (набувача), якій і була передана; 3) річ збереглася в натурі. Основною особливістю реституції є те, що при її застосуванні не має правового значення добросовісність сторони правочину (набувача), але її не можна застосовувати у випадку, якщо у володінні сторони правочину (набувача) річ у натурі не збереглася, незалежно від підстав утрати речі. Правовими наслідками відсутності речі у сторони правочину можуть стати: 1) віндикаційна вимога потерпілого до іншої, третьої особи (якщо сторона правочину (набувач) передала річ третій особі, в тому числі й за правочином); 2) вимога потерпілого до сторони правочину (набувача) про відшкодування вартості речі за цінами, які існують на момент відшкодування (якщо річ була втрачена, наприклад, знищена).

Для застосування віндикації не має самостійного правого значення наявність «ланцюжка» правочинів, за якими річ послідовно передавалася від однієї особи до іншої, що в кінцевому результаті призвело до перебування речі у володінні набувача. Визнання недійсними всіх правочинів щодо відчуження речі не вимагається.

Віндикація як спосіб захисту порушеного права власності на річ обирається, якщо:1) потерпілий домагається повернення речі у його власність від тієї особи (набувача), з якою безпосередньо не перебував і не перебуває в договірних правовідносинах щодо речі; 2) річ знаходиться у володінні тієї особи, до якої спрямовується вимога потерпілого; 3) річ збереглася в натурі.

Застосування віндикації прямо залежить від наявності законодавчо визначених умов (ст. 388 ЦК) з урахуванням презумпції добросовісності набувача. Але віндикацію не використовують, як що у володінні набувача річ у натурі не збереглася, незалежно від підстав утрати набувачем речі.

Правовими наслідками відсутності речі в набувача можуть стати: 1) кондикційна вимога потерпілого до набувача чи третьої особи про повернення обєкта, на який перетворилася річ (якщо вона була перероблена, видозмінена); 2) вимога потерпілого про відшкодування вартості речі за цінами, які існують на момент відшкодування (якщо річ була знищена.

Судом встановлено, що будинок 85 по вул. Балабухи у м. Маріуполі було зруйновано після оформлення договору дарування будинку ОСОБА_4, дані обставини сторонами визнані та підтверджені дослідженими доказами по справі, таким чином предмет позову на час винесення рішення відсутній.

Таким чином, позовні вимоги ОСОБА_1 про встановлення факту прийняття спадщини ОСОБА_1 після смерті ОСОБА_5, визнання недійсним договору дарування будинку, визнання права власності в порядку спадкування за законом на 1/2 частку будинку задоволені бути не можуть з підстав, наведених вище.

Крім того, позивачка не може ставити питання щодо застосування реституції до визнаного судом недійсним договору дарування будинку, бо предмет договору не зберігся, при таких обставинах позивачка позбавлена і права віндікаційного позову до ОСОБА_4 щодо витребування будинку з її володіння та користування.

В той самий час суд приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про відшкодування вартості втраченого майна є слушними та такими, що підлягають задоволенню у повному обсязі.

Згідно із вимогами ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки).

Згідно звіту про оцінку вартості ліквідації жилого будинку 85 по вул.Піонера Балабухи в м.Маріуполі, виконаного станом на 23.05.2011 року оцінювачем ОСОБА_50, вартість ліквідації обєкта оцінки складає: 2497,00 грн. без урахування податку на добавлену вартість (а.с.50-70 т.1), з даною оцінкою не погодилась позивачка та по справі було призначено відповідну судову будівельно-технічну експертизу на час винесення рішення суду.

Згідно висновку судової будівельно-технічної експертизи від 27.05.2015 року, вартість будинку 85 по вул. Балабухи у м. Маріуполі на момент проведення оцінки та по технічному стану на 10.09.2012 року відповідно до інвентарної та правової справи, а також технічного паспорту від 19.08.2010 року могла складати 185086 гривень, таким чином вартість 1/2 частки складає 93543 гривні.

Таким чином, саме 93 543 гривні підлягають стягненню з ОСОБА_4 на користь позивачки. ( а.с. 1-7 т.3).

При цьому суд не може погодитись з позицією представника відповідача щодо необгрунтованості вимог позивачки в цій частині, посилаючись на те, що стягнення грошової компенсації з ОСОБА_4 можливе тільки при наявності доведеності умисних винних дій щодо знищення чужого майна, тобто умисного заподіяння шкоди.

На думку суду, відшкодування шкоди, завданої майну, як спосіб захисту порушеного права завжди є наслідком деліктного правопорушення і виконує компенсаційну функцію, а тому з правовідносинами реституції, віндикації чи кондикції, як правило, не повязане.

Крім того, законодавець не вимагає наявності саме деліктних правовідносин при стягненні збитків в наслідок порушення цивільного права особи.

Крім того, суд не може погодитись і з запереченнями представника відповідача, що ОСОБА_1, як фактичний власник майна, несе ризики його випадкової загибелі в сенсі ст. 323 ЦК України, тому не може вимагати грошової компенсації з ОСОБА_4

Судом встановлено, що спірний будинок було подаровано ОСОБА_4 та вона, як власник , несла всі ризики, зв,язані із володінням та користуванням власністю, тому саме ОСОБА_4 повинна відшкодувати ОСОБА_1 вартість 1/2 частки зруйнованого будинку.

Відповідно до ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Згідно ст. 386 ЦК України держава забезпечує рівний захист прав усіх суб'єктів права власності. Власник, права якого порушені, має право на відшкодування завданої йому майнової та моральної шкоди.

Відповідно до ч.3 ст. 216 ЦК України, якщо у зв'язку із вчиненням недійсного правочину другій стороні або третій особі завдано збитків та моральної шкоди, вони підлягають відшкодуванню винною стороною.

Таким чином, суд приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 в частині стягнення з ОСОБА_4 моральної шкоди є обгрунтованими та такими, що підлягають задоволенню, бо позивачка проживала значний час разом із чоловіком в спірному будинку, несла розходи щодо його утримання, на теперішній час не має іншого житла та позбавлена можливості володіти нерухомою власністю - 1/2 часткою нерухомого майна - будинку 85 по вул. Балабухи у м. Маріуполі.

Таким чином, дані обставини привели до моральних, душевних страждань та є підставою для відшкодування їй моральної шкоди, але розмір такої шкоди, заявлений позивачкою в сумі 50000 гривень є завищеним, тому суд приходить до висновку, що розмір моральної шкоди, який підлягає стягненню з ОСОБА_4 повинен складати 10000 гривень.

Відповідно до ст. 79 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов'язаних з розглядом судової справи, належать: витрати на правову допомогу; витратии, пов'язані із проведенням судових експертиз.

Відповідно до ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.

Позивачкою при подачі позову було сплачено мінімальний розмір судового збору - 214 гривень за позовні вимоги нематеріального та морального характеру, а після збільшення розміру позовних вимог 11.03.2015 року 967 гривень за позовні вимоги матеріального характеру про стягнення 56699, 50 гривень та 40000 гривень морального характеру, тобто по 1% від ціни позову в редакції Закону України "Про судовий збір" від 01.01.2015 року( а.с. 232 т.2).

У зв,язку із частковим задоволенням позовних вимог ОСОБА_1 з ОСОБА_4 на її користь підлягають частковому стягненню судові витрати за сплату судового збору за позовні вимоги матеріального характеру у розмірі 567,0 гривень, які задоволені у повному обсязі, а також судові витрати позивачки за сплату судового збору за позовні вимоги немайнового характеру у розмірі 400,0 гривень, а всього 967, 0 гривень.

Крім того, з відповідачки на користь позивачки підлягають стягненню судові витрати, зв,язані із проведенням судових будівельно-технічних експертиз в загальному розмірі 4100 гривень,бо в цій частині позовні вимоги задоволені у повному обсязі, а також витрати на правову допомогу у розмір 2800 гривень, які відповідають вимогам закону та є співрозмірними заявленим позовним вимогам ( а.с. 29 -31, 56 т.3)

На користь держави з відповідачки ОСОБА_51 підлягає стягненню судові витрати за позовні вимоги майнового характеру у розмірі 358,0 гривень.

На підставі вищевикладеного та керуючись ст. 10, 60, 79, 88, 209, 212-215 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 матеріальні збитки у розмірі 92 543 ( дев,яносто дві тисячі п,ятьсот сорок три) гривні, а також моральну шкоду у розмірі 10000( десять тисяч) гривень, а всього 102 543 (сто дві тисячі п,ятьсот чорок три) гривні.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 судові витрати: 967 гривень судового збору, 2800 гривень за надання правової допомоги, 4100 гривень - витрати за проведення судово-будівельних експертиз, а всього 7867, 00 (сім тисяч вісімсот шістьдесят сім гривень).

Стягнути з ОСОБА_4 на користь держави судові витрати у розмірі 358, 0 гривень ( триста п,ятьдесят вісім гривень).

В задоволені решти позовних вимог ОСОБА_1 відмовити.

Рішення суду може бути оскаржене до Апеляційного суду Донецької області шляхом подачі до Приморського районного суду міста Маріуполя Донецької області апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення.

Суддя: Курбанова Н. М.