Провадження № 2/161/3668/15
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07 серпня 2015 року м. Луцьк

Луцький міськрайонний суд Волинської області

в складі головуючого судді - Присяжнюк Л.М.,

з участю секретаря - Лукашевич І.П.,

представників позивачів - Кузіна Є.В., Приходько Л.О.,

відповідача - ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Луцьку цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості, -

ВСТАНОВИВ:

В грудні 2012 року ПАТ КБ «ПриватБанк» звернувся в суд до відповідача ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором. Свій позов мотивує тим, що згідно укладеного договору № DNH4KP86020024 від 27 грудня 2006 року відповідач отримав кредит в розмірі 1886,30грн. зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 25,08% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом, з кінцевим терміном повернення до 26 січня 2007 року. Однак відповідач зобов'язання за вказаним договором належним чином не виконав. Станом на 25 жовтня 2012 року відповідач має заборгованість перед позивачем в сумі 27839,38 грн., яку просить стягнути з відповідача разом із судовими витратами.

Представники позивача у судовому засіданні просили позовні вимоги задовольнити, зазначили, стягнення заборгованості підставне, строки давності звернення до суду із вищевказаним позовом не пройшли, оскільки переривалися погашенням заборгованості 29.04.2015 року у розмірі 70,23 грн.

Відповідач у судовому засіданні наявну заборгованість визнав, однак зазначив, що банком пропущено строки звернення до суду із вимогами про її стягнення, а тому просив застосувати строки позовної давності, подавши відповідну заяву.

Заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, дослідивши та оцінивши подані суду докази, проаналізувавши матеріали справи, суд дійшов висновку, що в задоволенні позову слід відмовити з наступних підстав.

Відповідно до ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

У відповідності до положень ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином, відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.

Згідно зі ст. 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ст. 610 ЦК України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Судом встановлено, що згідно заяви позичальника № DNH4KP86020024 від 27 грудня 2006 року, банк надав відповідачу строковий кредит у сумі 1886,30 грн. на строк 12 місяців по 26.01.2007 року з умовами сплати відсотків за його користування у розмірі 2,09 % у місяць, на суму залишку заборгованості по кредиту в обмін на зобов'язання відповідача по поверненню кредиту, сплати процентів, в обумовлених у Заяві та Умовах про надання споживчого кредиту фізичним особам строки, а також сплати комісії, яка зазначена в Умовах. Погашення заборгованості здійснюється в наступному порядку: щомісяця в період сплати, за який приймається з «21» по «28» число кожного місяця відповідач повинен надавати банку грошові кошти (щомісячний платіж) у сумі 179,67 грн. для погашення заборгованості за кредитом, яка складається із заборгованості за кредитом, відсотками, комісією, а також інші витрати згідно Умов. Позичальник зобов'язується повернути суму кредиту, процентів, комісію відповідно до Заяви та Умов. Згідно із п.4.2. Умов, при порушенні позичальником зобов'язань по погашенню кредиту, позичальник сплачує банку відсотки за користування кредитом у розмірі 6 % на місяць розрахованих від суми залишку непогашеної заборгованості за кредитом (а.с.5 зворот).

Крім того, із заяви позичальника № DNH4KP86020024 від 27 грудня 2006 року вбачається, що відповідач ОСОБА_3 ознайомився та згоден з Умовами надання споживчого кредиту фізичним особам, виразив згоду, що ця заява разом із запропонованими Правилами та Умовами надання споживчого кредиту фізичним особам, тарифами складає між мною та банком кредитно-заставний договір, підтвердив, що вся надана йому інформація достовірна, зобов'язався повідомляти про всі зміни банк не пізніше 15 днів від моменту їх виникнення (а.с.5 зворот).

Як вбачається із розрахунку заборгованості (а.с.4), станом на 25 жовтня 2012 року відповідач має заборгованість перед позивачем в сумі 27839 грн. 38 коп., а саме: 1886,30 грн. заборгованості за кредитом, 8784,66 грн. заборгованості по процентам за користування кредитом, 15366,54 грн. пеня за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором, 500 грн. штраф ( фіксована частина) та 1301,88 грн. штраф (процентна складова) (а.с.4).

Таким чином, суд приходить до висновку, що вимоги ПАТ КБ «ПриватБанк» про стягнення із відповідача ОСОБА_3 заборгованості, що виникла внаслідок неналежного виконання зобов'язань за договором, є обґрунтованими.

Однак, статтею ст. 256 ЦК України визначено, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність установлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України).

Статтею 258 ЦК України передбачена спеціальна позовна давність для окремих видів вимог.

Згідно із ч. 1 ст. 259 ЦК України позовна давність, установлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі.

За змістом ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Відповідно до ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові.

Так, пунктом 5.1 Умов надання споживчого кредиту фізичним особам («Розстрочка») («Стандарт»)(далі-Умови)(а.с.6-9) передбачено, що при порушенні позичальником будь-якого із зобов'язань, передбачених заявою та п.п. 3.2.2, 3.2.3 даних Умов, банк має право нарахувати, а позичальник зобов'язується сплатити банку пеню в розмірі 0,15 % від суми простроченого платежу, але не менше 1 грн. за день прострочки платежу (а.с.9).

Пунктом 5.4 Умов передбачено, що нарахування неустойки за кожен випадок порушення зобов'язання, передбаченої п.п. 5.1, 5.2, 5.3 цих Умов, здійснюється протягом трьох років з дня, коли відповідне зобов'язання повинне бути виконане позичальником.

Відповідно до п. 5.5 Умов надання споживчого кредиту фізичним особам («Розстрочка») («Стандарт»), які є складовою частиною кредитно-заставного договору, терміни позовної давності за вимогами про стягнення кредиту, відсотків за користування кредитом, винагороди, неустойки - пені, штрафів за цим договором встановлюється сторонами тривалістю 5 років (а.с.9), а не 3 роки (загальна позовна давність) та 1 рік (для неустойки), як це встановлено законом.

Водночас, вказані Умови, в яких встановлено збільшену позовну давність, не містять підпису позичальника, а отже, ці Умови не можна вважати складовою частиною укладеного між сторонами договору та відповідною письмовою угодою сторін про збільшення позовної давності (правові позиції Верховного Суду України викладеній у постанові від 01 липня2015 року у справі № 6-757цс15, від 10 червня 2015 року № 6-698цс15).

Крім того, із наданого суду розрахунку заборгованості відповідача за вищевказаною заявою позичальника № DNH4KP86020024 від 27 грудня 2006 року вбачається, що на момент звернення ПАТ КБ «Приватбанк» до суду 14.12.2012 року (згідно вхідного штампу суду), відповідачем ОСОБА_4 за вказаним договором не було здійснено жодної проплати у рахунок погашення боргу за наданим кредитом з моменту виникнення заборгованості, а саме з 01.03.2006 року.

Виписку банку, з якої вбачається, що 29.04.2015 року було здійснено погашення заборгованості за вищевказаним кредитним договором в розмірі 70,23 грн., суд до уваги не бере, оскільки вказана сума була внесена після спливу строку позовної давності і не свідчить про переривання строку позовної давності, а з пояснень відповідача встановлено, що ця сума стягнута з його пенсії по виконавчому листу в даній справі.

У порушення ст.ст. 59-60 ЦПК України позивачем не надано суду належних та допустимих доказів поважності причин пропуску строку позовної давності, не заявлено клопотання про поновлення таких строків з доданням відповідних доказів, а враховуючи відсутність обставин переривання строку позовної давності, суд приходить до висновку, що заява про застосування судом позовної давності, зроблена відповідачем, є обґрунтованою.

Таким чином, суд приходить до висновку, що у задоволенні позову ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості слід відмовити, у зв'язку із пропуском строків позовної давності.

Керуючись ст.ст. 10-11, 59-60, 212-215, 360-7 ЦПК України, на підставі ст.ст. 256-258, 261, 267, 526, 530, 629, 1051-1054 ЦК України, суд, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до апеляційного суду Волинської області через Луцький міськрайонний суд Волинської області протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя Луцького міськрайонного суду Присяжнюк Л.М.