Номер провадження 2/754/872/15
РІШЕННЯ

Іменем України

09 липня 2015 року Деснянський районний суд міста Києва в складі:

головуючого суддіБуша Н.Д.
при секретаряхЮрчук Р.Є., Москович В.О., Слободянюк О.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_6 про стягнення безпідставно отриманих грошових коштів, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з позовними вимогами, якими просивстягнути з відповідачана його користь безпідставно отримані грошові кошти в розмірі 70 000 доларів США, що еквівалентно станом на 28.11.2014 року за курсом НБУ - 1 047 830 грн. та судовий збір у розмірі 3 654 грн.

В обґрунтування своїх вимог зазначив, що 25.10.2006 року ОСОБА_6 та ОСОБА_7 власноручно склали та написали розписку, згідно із якою ОСОБА_6 та ОСОБА_7 отримали від ОСОБА_5 в рахунок оплати за купівлю квартири АДРЕСА_1 суму 70 000 доларів США. ОСОБА_6 та ОСОБА_7 зобов'язалися після зняття арешту із зазначеної квартири продати її ОСОБА_5 за ціну, еквівалентну 70 000 доларам США.

Також позивач зазначив, що стосовно даної розписки мав місце інший позов ОСОБА_5 до ОСОБА_6 про визнання договору недійсним та стягнення збитків. У ході розгляду справи судами було встановлено, що розписку ОСОБА_5 надали ОСОБА_6 та неповнолітня на той час її дочка ОСОБА_7, відповідно якої вони отримали від ОСОБА_5 в рахунок сплати за купівлю квартири суму 70000 доларів США. ОСОБА_5 було відмовлено в задоволенні позову про визнання договору недійсним та стягнення збитків. В ході розгляду зазначеної справи позивач помилково вважав, що між ним та відповідачем був укладений договір позики, але позивач же передав відповідачу грошові кошти з метою отримання у власність квартири. Зобов'язання повернути таку ж суму грошових коштів перед відповідачем не стояло. З цих підстав недоцільно вважати дану розписку договором позики. Позивачем були змінені позовні вимоги, він просив суд визнати даний договір недійсним, який він помилково вважав попереднім договором купівлі-продажу нерухомого майна на підставі того, що відповідач ввела його в оману в момент написання розписки. З тексту розписки видно, що домовленості про укладення договору в майбутньому не було, крім того, позивач передав відповідачу гроші на виконання даного договору, а також було погоджено настання події (зняття арешту), після якої відповідач мав передати квартиру позивачу у власність. Укладення будь-яких додаткових угод перед виконанням відповідачем свого зобов'язання не передбачалось. Тому недоцільно вважати дану розписку попереднім договором.

З розписки слідує, що позивач, покупець, сплатив відповідачу -продавцю, та ОСОБА_7 грошову суму для купівлі визначеної квартири, а продавець, в свою чергу, зобов'язалась передати покупцю у власність квартиру після настання події. Отже дана розписка має ознаки договору купівлі-продажу нерухомого майна (квартири). Відповідно до ст. 657 та п. 3 ст. 640 ЦК України договір купівлі-продажу житлового будинку (квартири) укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації та договір, який підлягає нотаріальному посвідченню або державній реєстрації, є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення або державної реєстрації, а в разі необхідності і нотаріального посвідчення, і державної реєстрації - з моменту державної реєстрації. Розписка від 25.10.2006 року не була посвідчена нотаріально та не пройшла державної реєстрація, хоча за своїми ознаками є договором купівлі-продажу нерухомого майна, який підлягає нотаріальному посвідченню і державній реєстрації. Виходячи з вищевикладеного даний договір є неукладеним. Отже ОСОБА_5 було передано 70 000 доларів США ОСОБА_6 та ОСОБА_7 на виконання даного договору купівлі-продажу нерухомого майна. Оскільки договір вважається неукладеним, то відсутня достатня правова підстава набуття ОСОБА_6 та ОСОБА_7 зазначених грошових коштів. Тому позивач вважає, що на підставі ст. 1212 Цивільного кодексу України відповідач повинна повернути йому безпідставно отримані грошові кошти, які позивач передав відповідачу на виконання неукладеного договору.

Позивач та його представник в судовому засіданні позовні вимоги підтримали в повному обсязі, просили їх задовольнити.

Відповідач проти задоволення позову заперечувала, надала письмові заперечення та зазначила, що розписку не складала, не підписувала та грошей в розмірі 70 000 доларів США від відповідача не отримувала.

Відповідно до вимог ст.10, ч. 2 ст. 27 і ст. 60 ЦПК України сторони мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Заслухавши пояснення сторін, покази свідків зі сторони відповідача ОСОБА_8 та ОСОБА_9, оглянувши матеріали цивільної справи, дослідивши та всебічно проаналізувавши обставини справи в їх сукупності, оцінивши зібрані по справі докази, суд дійшов висновку про задоволення позову.

В судовому засіданні встановлено, що 25.10.2006 року ОСОБА_6, відповідач по справі, та ОСОБА_7, дочка відповідача, яка на момент складення розписки була неповнолітньою, склали розписку відповідно до змісту якої ОСОБА_6 та ОСОБА_7 отримали від ОСОБА_5 в рахунок оплати за купівлю квартири АДРЕСА_1 суму 70 000 доларів США для придбання квартири АДРЕСА_1.

Також в розписці зазначено, що ОСОБА_6 та ОСОБА_7 зобов'язуються після закінчення судових справ, які пов'язані з квартирою АДРЕСА_1, зняття з неї арешту, відчуження (переоформлення) 2/9 частини у ОСОБА_10 та ОСОБА_11 на протязі одного місяця продати квартиру АДРЕСА_1 ОСОБА_5 за ціну, еквівалентну 70 000 доларам США.

20.10.2009 року рішенням Деснянського районного суду міста Києва по справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_12 про стягнення боргу в сумі 560 000 грн. позовні вимоги задоволено та вирішено стягнути з ОСОБА_12 на користь позивача грошові кошти в сумі 535 500 грн., а також витрати по сплаті судового збору в сумі 1 700 грн. та витрати на інформаційно - технічне забезпечення розгляду справи - 30 грн., всього - 537 230 грн.

Ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 24.02.2010 року рішення Деснянського районного суду міста Києва від 20.10.2009 року скасовано, а справу направлено до суду першої інстанції на новий розгляд (а.с.55).

Під час нового розгляду справи позивач ОСОБА_5 змінив предмет позову та просив визнати правочин, укладений між ним та ОСОБА_12 25.10.2006 року, недійсним, як такий, що був вчинений під впливом обману, а також просив стягнути з відповідача спричинені йому збитки в розмірі 1 120 000 грн.

При розгляді вищезазначеної справи ОСОБА_12 подала зустрічний позов, яким просила визнати договір недійсним.

Ухвалою суду від 19.12.2011 року зустрічний позов ОСОБА_12 у зв'язку з неявкою позивача залишено без розгляду.

16.03.2011 року ОСОБА_6 звернулась до ОСОБА_5 з позовом про визнання правочину, укладеного у формі розписки від 25.10.2006 року, недійсним. Ухвалою Деснянського районного суду міста Києва від 18.03.2011 року було призначено розгляд справи до судового засідання на 19.04.2011 року об 12 год. 15 хв. та у зв'язку з повторною неявкою позивача позовні вимоги останньої залишено без розгляду ухвалою суду від 30.06.2011 року.

Рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 19.12.2011 року позов ОСОБА_5 задоволено та визнано недійсним, як вчиненим під впливом обману, правочин - договір позики, укладений 25.10.2006 року між позивачем та ОСОБА_6, який був оформлений розпискою; стягнуто з ОСОБА_12 на користь ОСОБА_5 відшкодування збитків в розмірі 1 120 000 грн., а також судові витрати в розмірі 1 730 грн. (а.с. 56-59).

Рішенням Апеляційного суду міста Києва від 05.07.2012 року рішення Деснянського районного суду міста Києва від 19.12.2012 року було скасовано та постановлено нове, яким у позові ОСОБА_5 до ОСОБА_12 про визнання договору недійсним та стягнення збитків - відмовлено (а.с.7-9).

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 25.09.2013 року касаційна скарга ОСОБА_5 на рішення Апеляційного суду міста Києва від 05.07.2012 року відхилена та вказане рішення залишено без змін.

В судовому засіданні свідок ОСОБА_8, яка є племінницею відповідача, надала суду покази, що 25.10.2006 року її тітка (відповідач по справі) попрохала приїхати до неї додому, вона збиралась їхати до нотаріуса купувати квартиру в Немішаево, відповідач ОСОБА_6 та її донька ОСОБА_7 поїхали на оформлення договору та після їх повернення вони разом відмітили купівлю квартири. З приводу отримання грошей відповідачем від позивача свідку нічого не відомо, не відомо також про те, які відповідач використала гроші на купівлю квартири.

Свідок ОСОБА_9, яка є дочкою відповідача та якій на момент складення розписки було 14 років, повідомила, що 24.10.2006 року їй було відомо, що її мати збирається купувати квартиру для хворої бабусі

та мати їй сказала, що гроші на купівлю квартири вже віддала. 25.10.2006 року свідок та її мати ОСОБА_6 поїхали з позивачем ОСОБА_5 на його машині, який їх відвіз в Немішаєво за продавцем, а потім він відвіз всіх до нотаріуса в Бородянку для оформлення договору. Свідок також пояснила, що розписку не складала та свій підпис не ставила.

Суд визнає розписку від 25.10.2006 року як належний та допустимий доказ у справі, оскільки оригінал розписки з 2006 року зберігається у позивача та заперечення відповідача про обставини складання, підписання спірної розписки не відповідають її діям щодо подання зустрічного позову до ОСОБА_5 про визнання договору недійсним та діям щодо подання такого ж позову від 16.03.2011 року про визнання правочину, укладеного у формі розписки від 25.10.2006 року, недійсним.

Відносини, які склались між сторонами регулюються відповідно до ст. 1212 ЦК України, за змістом якої безпідставно набутим є майно, набуте особою або збережене нею в себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави.

Зобов'язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов:

а) набуття або збереження майна;

б) набуття або збереження за рахунок іншої особи;

в) відсутність правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адміністративного акта, правочину або інших підстав, передбачених статтею 11 ЦК України).

Об'єктивними умовами виникнення зобов'язань з набуття, збереження майна без достатньої правової підстави виступають:

1) набуття або збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого);

2) шкода у вигляді зменшення або незбільшення майна в іншої особи (потерпілого);

3) обумовленість збільшення або збереження майна з боку набувача шляхом зменшення або відсутності збільшення на стороні потерпілого;

4) відсутність правової підстави для вказаної зміни майнового стану цих осіб.

Відповідно до ч. 1 п. 1 ч. 2 ст. 11, ч. ч. 1, 2 ст. 509 ЦК України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені цими актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки.

До підстав виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, належать договори та інші правочини. Зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, установлених ст. 11 цього Кодексу.

Зобов'язання повинне належно виконуватись відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що зазвичай ставляться.

Згідно з ч. 1 ст. 177 ЦК України об'єктами цивільних прав є речі, у тому числі гроші.

Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення і його юридичному змісту.

Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.

Частиною 1 ст. 202 ЦК України встановлено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.

Стаття 657 ЦК України імперативно встановлює, що договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна, в тому числі і квартири, укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації. Договір, який підлягає нотаріальному посвідченню або державній реєстрації, є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення або державної реєстрації, а в разі необхідності і нотаріального посвідчення, і державної реєстрації - з моменту державної реєстрації ( ч. 3 ст. 640 ЦК України).

Отже, чинний договір чи інший правочин є достатньою та належною правовою підставою набуття майна (отримання грошей).

Набуття однією зі сторін зобов'язання майна за рахунок іншої сторони в порядку виконання договірного зобов'язання не вважається безпідставним.

Тобто в разі, коли поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, ст. 1212 ЦК України можна застосовувати тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена або була відсутня взагалі.

Майно не може вважатися набутим чи збереженим без достатніх правових підстав, якщо це відбулося в не заборонений цивільним законодавством спосіб з метою забезпечення породження учасниками відповідних правовідносин у майбутньому певних цивільних прав та обов'язків, зокрема внаслідок тих чи інших юридичних фактів, правомірних дій, які прямо передбачені ч. 2 ст. 11 ЦК України.

Така ж правова позиція викладена Верховним Судом України в ухвалі від 03.06.2015 року при перегляді ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.06.2014 року.

З огляду на те, що для оформлення купівлі - продажу нерухомого майна законом передбачена спеціальна процедура, а саме обов'язкове нотаріальне посвідчення правочину та момент виникнення права власності обумовлений вчиненням державної реєстрації, спірну розписку не можна розглядати як чинний договір чи правочин попереднього договору купівлі - продажу квартири, що дає підстави вважати отримання грошей відповідачем від позивача як недостатньою та неналежною правовою підставою їх набуття. А отже, отримані грошові кошти підлягають стягненню з відповідача.

Відповідно до вимог ст.88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати, тому з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сплачений ним при звернені до суду судовий збір в розмірі 3 654 грн.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 4, 10, 27, 31-32, 60, 61, 88, 212, 213-215 ЦПК України, ст.ст. 11, 202, 205, 509, 640, 657, 1212, ЦК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_5 - задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, (і.н. НОМЕР_1) на користь ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2 (і.н.НОМЕР_2) безпідставно отриманих грошових коштів в розмірі 70 000 доларів США, що еквівалентно станом на 28.11.2014 року за курсом НБУ - 1 047 830 грн. та судовий збір у розмірі 3 654 грн.

Рішення може бути оскаржено до Апеляційного суду міста Києва через Деснянський районний суд міста Києва протягом 10 днів з дня проголошення рішення.

Суддя