Справа №489/1469/15-ц 13.07.2015 13.07.2015 13.07.2015
Провадження №22-ц/784/1714/15
Провадження № 22-ц/784/1714/12 Суддя суду першої інстанції ОСОБА_1
Категорія 59 Доповідач апеляційного суду ОСОБА_2
Ухвала

Іменем України

13 липня 2015 року місто Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Миколаївської області в складі:

головуючого - Серебрякової Т.В.,

суддів: Галущенка О.І., Лисенка П.П.,

із секретарем судового засідання Харитоновою І.В,

за участі: позивача - ОСОБА_3

представника позивача - ОСОБА_4,

переглянувши у відкритому судовому засіданні за апеляційною скаргою представника позивача ОСОБА_3 ОСОБА_4 рішення Ленінського районного суду міста Миколаєва від 11 червня 2015 року, ухвалене у цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_5, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: Ленінський відділ державної виконавчої служби Миколаївського міського управління юстиції, ОСОБА_6 державна нотаріальна контора, про визнання права власності на нерухоме майно та покладення обовязку вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИЛА:

У березні 2015 року ОСОБА_3 предявила вищевказаний позов до ОСОБА_5, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: Ленінський відділ державної виконавчої служби Миколаївського міського управління юстиції Миколаївської області (далі Ленінський ВДВС ММУЮ) і ОСОБА_6 державна нотаріальна контора.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що 10 січня 2014 року Ленінським районним судом міста Миколаєва ухвалено рішення про стягнення з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_3 67 612 грн. в рахунок відшкодування понесених останньою витрат на поліпшення будинку та 676 грн. 12 коп. на відшкодування судового збору.

На підставі вказаного судового рішення, Ленінським районним судом міста Миколаєва видано виконавчий лист, а 27 лютого 2014 року державним виконавцем Ленінського ВДВС ММУЮ винесено постанову про відкриття виконавчого провадження з примусового виконання виконавчого листа.

Станом на 02 березня 2015 року судове рішення фактично не виконано.

При перевірці майнового стану боржника державним виконавцем встановлено, що у боржника відсутнє будь - яке майно та кошти.

Водночас, відповідач є спадкоємцем, який прийняв після смерті своєї матері ОСОБА_7 спадщину, до складу якої увійшло нерухоме майно 53/100 частки житлового будинку №28, що розташований по вулиці Людмили Сталь в місті Миколаєві. Проте, останній ухиляється від оформлення своїх спадкових прав в нотаріальному порядку.

Посилаючись на викладені обставини, наявність не погашеного боргу відповідача, відсутність у останнього іншого рухомого та нерухомого майна на яке можливо звернути стягнення, позивач просила позов задовольнити, визнати за відповідачем ОСОБА_5 право власності на прийняту ним спадщину після смерті його матері ОСОБА_7- 53/100 частки домоволодіння №28, що знаходиться по вулиці Людмили Сталь в місті Миколаєві та зобовязати державну реєстраційну службу оформити право власності на вказане майно за відповідачем.

Рішенням Ленінського районного суду міста Миколаєва від 11 червня 2015 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 відмовлено.

В апеляційній скарзі представник позивача ОСОБА_3 ОСОБА_4, посилаючись на неповне дослідження обставин справи та невірну оцінку судом зібраних доказів, просив рішення скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що вона не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що заявлений позивачем позов не ґрунтується на нормах закону та фактично позивачем було не вірно обрано спосіб захисту свого права.

Колегія суддів погоджується з такою оцінкою зібраних доказів та застосуванням норм цивільного і спадкового законодавства.

За змістом п.1 ст.6, ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР, ст.1 Першого протоколу до Конвенції кожен має право на розгляд його справи упродовж розумного строку судом, який вирішить спір щодо його прав та обовязків цивільного характеру.

Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Відповідно до ст.ст.1,3 ЦК України, ст.ст.1,3-4,10-11,303 ЦПК України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення, в порядку позовного, наказного та окремого провадження, цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також справ, розгляд яких, в порядку цивільного судочинства, прямо передбачено законом.

При цьому, в порядку цивільного судочинства, виходячи із його загальних засад про неприпустимість свавільного втручання у сферу особистого життя людини; судовий захист цивільного права та інтересу; справедливість, добросовісність та розумність, перш за все регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників.

Кожна особа, а у встановлених законом випадках, органи та особи, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси, мають право в порядку, встановленому Цивільним процесуальним кодексом України, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів; або прав, свобод та інтересів інших осіб, інтереси яких вони захищають, державних чи суспільних інтересів.

З матеріалів справи вбачається, що рішенням Ленінського районного суду міста Миколаєва від 10 січня 2014 року стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_3 кошти, витрачені на поліпшення 53/100 часток житлового будинку по вулиці Людмили Сталь, №28 в місті Миколаєві, які раніше належали ОСОБА_7 (а.с.23-27).

Згідно листа Ленінського ВДВС ММУЮ від 09 червня 2015 року на виконання вищевказаного судового рішення 27 лютого 2014 року державним виконавцем Ленінського ВДВС ММУЮ було винесено постанову про відкриття виконавчого провадження та запропоновано боржнику самостійно виконати рішення суду.

У звязку з ухиленням боржника від виконання виконавчого документа, державним виконавцем були зроблені запити для встановлення майнового стану боржника та можливих доходів, зокрема: до Державної податкової служби України стосовно наявності рахунків та отримано відповідь про їх відсутність .

Отримано також відповідь з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про те, що нерухоме майно за боржником не зареєстровано.

Згідно бази даних АІС автомобіль та НАІС за боржником рухоме майно не зареєстровано.

Відповідно відповіді Головного управління Пенсійного Фонду України в Миколаївській області ОСОБА_5 в жодному з управлінь Пенсійного Фонду України в Миколаївській області на обліку не перебуває. Отримує доходи у Товаристві з обмеженою відповідальністю «Техноторг Авто».

21 січня 2015 року до бухгалтерії Товариства з обмеженою відповідальністю «Техноторг Авто» направлено постанову про стягнення з заробітної плати та станом на 09 червня 2015 року на користь позивача було перераховано 852 грн. 01 коп. (а.с.39).

Звертаючись з позовом до відповідача та обґрунтовуючи свої позовні вимоги, позивач зазначала, що державний виконавець позбавлений можливості виконати вищезазначене рішення суду за рахунок спадкового майна - частки будинку №28 по вулиці Людмили Сталь в місті Миколаєві, яку успадкував відповідач через небажання останнього оформити свої спадкові права в установленому законом порядку, а тому за відповідачем слід в судовому порядку визнати таке право.

Відповідно до ч.5 ст.124, п. 9 ч.3 ст.129 Конституції України, ч.1 ст.14 ЦПК України - судові рішення, що набрали законної сили, обовязкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Відповідно до ст.ст.1,3,5,11 Закону України «Про виконавче провадження», ст.373 ЦПК України, виконавче провадження являється завершальною стадією судового провадження і становить собою сукупність дій органів і посадових осіб, спрямованих на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які здійснюються на підставах, у спосіб та в межах повноважень, визначених названим законом.

Державний виконавець зобовязаний вживати заходів примусового виконання рішень, встановлених цим Законом, неупереджено, своєчасно, повно вчиняти виконавчі дії.

Втім, будь - яких доказів на підтвердження того, що державний виконавець позбавлений можливості виконати судове рішення, позивачем не додано, хоча за приписами ст.60 ЦПК України, це є його обовязком.

До того ж, згідно зі ст.ст.12,13 ЦК України особа здійснює свої цивільні права вільно, на власний розсуд та у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства.

За правилами ч.1ст.1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину.

Разом з тим, за ч.1 ст.3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ч.1 ст.15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

З урахуванням цих норм, правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Як вбачається з правової позиції, висловленої Верховним Судом України в постанові від 12 червня 2013 року (справа №6-32цс13), законодавчі обмеження матеріально - правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень ст.ст.55,124 Конституції України та ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом.

Оскільки положення Конституції України та Конвенції мають вищу юридичну силу (ст.ст.8,9 Конституції України), а обмеження матеріального права суперечать цим положенням, порушення цивільного права чи цивільного інтересу підлягають судовому захисту і у спосіб, не передбачений законом, зокрема ст.16 ЦК України, але який є ефективним засобом захисту, тобто таким, що відповідає змісту порушеного права, характеру його порушення та наслідкам, спричиненим цим порушенням.

Обраний же позивачем спосіб захисту - визнання за відповідачем права власності на спадкове майно не відповідає ні положенням ст.16 ЦК України, ні змісту порушеного права позивача, характеру його порушення та наслідкам, спричиненим цим порушенням.

За таких обставин, основний висновок суду першої інстанції про відсутність правових підстав для задоволення позову, є правильним.

Інших доводів, які б спростовували висновки суду чи доводили б порушення ним норм цивільного законодавства, апеляційна скарга не містить, а тому підстав для скасування судового рішення колегія суддів не вбачає.

Водночас зазначене не перешкоджає позивачу звертатись за захистом свого права у інший спосіб.

У звязку з чим, апеляційна скарга в силу ч.1 ст.308 ЦПК України підлягає відхиленню.

Керуючись ст.ст.303,308,315 ЦПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_3 ОСОБА_4 - відхилити, а рішення Ленінського районного суду міста Миколаєва від 11 червня 2015 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий Судді

.