Справа №591/943/15-ц Головуючий у суді у 1 інстанції - Янголь Є. В.
Номер провадження 22-ц/788/1339/15 Суддя-доповідач - Хвостик С. Г.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 липня 2015 року м.Суми

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Сумської області в складі:

головуючого-судді - Хвостика С. Г.,

суддів - Собини О. І. , Околота Г. М.

за участю секретаря - Чуприни В.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Апеляційного суду Сумської області апеляційну скаргу представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4

на рішення Зарічного районного суду м. Суми від 27 травня 2015 року

в цивільній справі за позовом Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості, -

в с т а н о в и л а:

Рішенням Зарічного районного суду м. Суми від 27 травня 2015 року задоволено позов Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк».

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» заборгованість в розмірі 17206 грн. 58 коп. та 243 грн. 60 коп. в рахунок відшкодування витрат на сплату судового збору.

Вказане рішення суду представник відповідача ОСОБА_3 - ОСОБА_4 оскаржив в апеляційному порядку.

В апеляційній скарзі представник відповідача, посилаючись на неповне з'ясування судом першої інстанції обставин, які мають значення для справи, та їх недоведеність, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати і ухвалити нове, яким у задоволенні позову відмовити.

В доводах апеляційної скарги зазначається, що поза увагою суду залишились обставини того, що не було необхідності відповідачу проходити навчання для отримання базових знань в області психофізіології для роботи на поліграфі, а тим більше саме навчання в ТОВ «Сайвелл» проходило за іншим навчальним курсом.

Крім того, на думку представника відповідача, позивач не довів сам факт оплати навчання відповідача на заявлену в позові суму, а відповідно, відсутні підстави для стягнення боргу та притягнення до відповідальності.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення відповідача ОСОБА_3 та його представника ОСОБА_4 про задоволення апеляційної скарги та пояснення представника позивача ПАТ КБ «ПриватБанк» Старовойтової О.О. про залишення рішення суду без змін, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що відповідно до укладеного між ПАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_3 трудового договору за № 6797568 від 02 липня 2013 року відповідач був прийнятий на роботу в банк на посаду «Спеціаліст по роботі з поліграфом» напрямку «Психологічна служба» Головного офісу на строк з 02 липня 2013 року по 01 липня 2014 року, але договором також було передбачено, що у випадку, якщо трудові відносини фактично продовжуються і ні одна із сторін не вимагає його припинення, то договір продовжується на той же строк та на тих же умовах (а.с.11-12, 13).

19 травня 2014 року між сторонами була укладена цивільно-правова угода про організацію позивачем підготовки відповідача стосовно отримання ним базових знань в області психофізіології для проведення тестувань (перевірок) з використанням комп'ютерного поліграфа шляхом направлення відповідача до ТОВ «Сайвелл» для отримання інформаційних (консультативних) послуг за даним профілем (а.с.9).

Згідно платіжного доручення від 19 червня 2014 року банк перерахував на рахунок ТОВ «Сайвелл» грошові кошти в загальній сумі 280000 грн. в якості оплати вартості наданих ТОВ «Сайвелл» інформаційних (консультаційних) послуг працівникам банку в кількості 20 осіб, в тому числі і за навчання відповідача (а.с.10, 18-23, 62, 63, 64), тобто по 14000 грн. за кожного (280000 / 20).

Наказом від 09 жовтня 2014 року ОСОБА_3 було звільнено із займаної посади з 15 жовтня 2014 року за угодою сторін на підставі п.1 ст.36 КЗпП України згідно поданої ним заяви (а.с.14, 15).

Задовольняючи позов про стягнення грошових коштів в сумі 17206 грн. 58 коп., суд першої інстанції виходив з того, що між сторонами склались відносини, врегульовані цивільно-правовою угодою від 19 травня 2014 року, відповідно до умов якої позивач поніс витрати у розмірі 14000 грн., пов'язані з навчанням відповідача у ТОВ «Сайвелл», а відповідач повинен був відпрацювати у позивача не менше трьох років після проходження підготовки. Враховуючи, що відповідач порушив покладені на нього обов'язки за договором, так як ще до закінчення встановленого угодою строку припинив трудові відносини з банком і не повернув витрачені на його навчання кошти, тому суд захистив порушене право позивача, стягнувши з відповідача на його користь суму заборгованості за договором в розмірі 14000 грн., пеню за порушення зобов'язання у розмірі 0,2% за кожен день прострочення з 15 жовтня 2014 року по 05 лютого 2015 року, що передбачено договором, на загальну суму 3080 грн., а також 3% річних, як відповідальність за порушення грошового зобов'язання на підставі ч.2 ст.625 ЦК України, що становить 126 грн. 58 коп.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.1 ст.303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з ч.1 ст.626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Частиною 1 статті 627 ЦК України передбачено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Положеннями ч.1 ст.628 ЦК України передбачено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Вимогами статті 629 ЦК України встановлено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Згідно зі статтею 525 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ч.1 ст.509 ЦК зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплати гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

За змістом статей 524 та 533 ЦК грошовим є зобов'язання, яке виражається в грошовій одиниці України (або грошовому еквіваленті в іноземній валюті). Така правова позиція підтверджується й практикою Верховного Суду України (постанова від 6 червня 2012 р. у справі № 6-49цс12).

Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору і вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.

За вимогами ч.1 ст.527 ЦК України боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок, а кредитор прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов'язання чи звичаїв ділового обороту.

Статтею 599 ЦК України передбачено, що зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

У ч.1 ст.611 ЦК України йдеться про те, що у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема:

1) припинення зобов'язання внаслідок односторонньої відмови від зобов'язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору;

2) зміна умов зобов'язання;

3) сплата неустойки;

4) відшкодування збитків та моральної шкоди.

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання.

Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Як передбачено ч. 1 ст. 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Згідно з ч.2 ст.2 КЗпП України працівники реалізують право на працю шляхом укладення трудового договору про роботу на підприємстві, в установі, організації або з фізичною особою. Працівники мають право на відпочинок відповідно до законів про обмеження робочого дня та робочого тижня і про щорічні оплачувані відпустки, право на здорові і безпечні умови праці, на об'єднання в професійні спілки та на вирішення колективних трудових конфліктів (спорів) у встановленому законом порядку, на участь в управлінні підприємством, установою, організацією, на матеріальне забезпечення в порядку соціального страхування в старості, а також у разі хвороби, повної або часткової втрати працездатності, на матеріальну допомогу в разі безробіття, на право звернення до суду для вирішення трудових спорів незалежно від характеру виконуваної роботи або займаної посади, крім випадків, передбачених законодавством, та інші права, встановлені законодавством.

Аналіз наведених норм права дає підстави стверджувати, що під час дії трудових відносин працівнику не заборонено укладати цивільно-правові договори з власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом, які сторони мають виконувати належним чином, інакше передбачена відповідальність.

Як правильно встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, відповідно до п.2.1.1, п.2.1.2 укладеної між сторонами цивільно-правової угоди від 19 травня 2014 року позивач зобов`язався в строк за 7 днів організувати направлення відповідача до ТОВ «Сайвелл» на базовий курс підготовки поліграфолога (спеціаліста по роботі з детектором брехні) та сплатити вказаному товариству кошти за навчання відповідача в розмірі 14000 грн.

Відповідач, у свою чергу, згідно з п.п.2.3.1, 2.3.2 угоди у випадку припинення трудових правовідносин з ПАТ КБ «ПриватБанк» раніше, ніж через три роки після проходження підготовки в ТОВ «Сайвелл» (до 01 травня 2017 року), зобов'язався письмово повідомити про це банк за 14 днів до передбачуваної дати звільнення та вжити заходи по відшкодуванню здійснених банком витрат, що передбачено п.2.1.2 цієї угоди.

Таким чином, відповідач, звільнившись з роботи відповідно до поданої ним заяви від 03 жовтня 2014 року за угодою сторін з 15 жовтня 2014 року, порушив, тим самим, взяті на себе зобов'язання за цивільно-правовою угодою від 19 травня 2014 року щодо обов'язку відпрацювати у позивача в обумовлений сторонами строк, а саме: до 01 травня 2017 року, у зв'язку з чим висновок суду першої інстанції про те, що у нього виник обов'язок відшкодувати понесені банком витрати на його навчання в сумі 14000 грн. є законним і обґрунтованим, так як відповідач порушив зобов'язання, тобто, на момент його звільнення взяте ним цивільно-правове зобов'язання не припинилось.

Також правильним є висновок суду про стягнення з відповідача на користь банку пені в розмірі 3080 грн. за несвоєчасно виконане грошове зобов'язання, як це передбачено п.3.2 укладеної угоди, а також трьох відсотків річних в сумі 126 грн. 58 коп. в якості відповідальності за порушення виконання грошового зобов'язання, що ґрунтується на вимогах ч.2 ст.625 ЦК України.

Доводи апеляційної скарги про те, що не було необхідності направляти відповідача на навчання, що стало предметом укладеної ним з банком угоди від 19 жовтня 2014 року, не заслуговують на увагу колегії суддів, так як отримані ним знання в області психофізіології були необхідні для проведення тестувань (перевірок) з використанням комп'ютерного поліграфа для роботи в позивача, що вбачається із змісту самої угоди, тобто, для роботи за спеціальністю в банку, так як зворотнього відповідач не довів.

Заперечення відповідача в апеляційній скарзі того факту, що банк фактично перерахував ТОВ «Сайвелл» 14000 грн. за його навчання спростовуються відповідними доказами, що є в матеріалах справи, а саме: договором № 05/14 про надання інформаційних (консультаційних) послуг від 12 травня 2014 року, заявкою № 1/2014 про надання інформаційних (консультаційних) послуг у додатку № 3 до даного договору, де серед осіб, яким буде надана послуга, яка замовляється, - програма підготовки поліфографів комерційного банку (початковий рівень) - вказаний також відповідач ОСОБА_3, актом здачі-приймання інформаційних (консультаційних) послуг згідно даного договору від 16 червня 2014 року, платіжним дорученням від 19 червня 2014 року про перерахування на рахунок ТОВ «Сайвелл» коштів на суму 280000 грн., а також повідомленням ТОВ «Сайвелл» про отримання 14000 грн. за навчання відповідача (а.с.10, 18-23, 55, 62, 63, 64).

Інші доводи апеляційної скарги також не є підставою для зміни чи скасування законного і обґрунтованого рішення суду першої інстанції щодо відмови у задоволенні позову.

Відповідно до ч.2 ст.308 ЦПК України не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

За таких обставин, коли суд першої інстанції ухвалив рішення з дотриманням норм матеріального та процесуального права, тому відсутні підстави для задоволення апеляційної скарги.

Керуючись ст.ст. 307 ч.1 п.1, 308, 314 ч.1 п.1, 315 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4 відхилити, а рішення Зарічного районного суду м. Суми від 27 травня 2015 року в даній справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і з цього часу може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий -

Судді -