Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

„12" березня 2015 року м.Одеса

Малиновський районний суд м.Одеси у складі:

головуючого - судді Мазун І.А.,

при секретарі - Торжинської К.В..

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Одесі цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди, -

В С Т А Н О В И В:

До суду звернувся ОСОБА_2 з позовною заявою до Публічного Акцціонерного Товариства «Райффайзен Банк Аваль» (далі - ПАТ " Райфайзен Банк Аваль") про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди.

Позивач, обґрунтовуючи свою позицію посилалась на те, що з 04.08.2004 року він працював на різних посадах, з 14.08.2012р. на підставі Наказу № 3315/1-к був призначений на посаду начальника Управління проблемних кредитів Одеської обласної дирекції Департаменту проблемних кредитів. Пізніше, на підставі відповідного наказу керівника підприємства від 02 липня 2014 року ОСОБА_2 було звільнено з займаної посади за ст. 40 ч.1 п.1 КЗпП України у зв'язку із скороченням відповідної посади. Позивач вбачає, що адміністрацією підприємства при його звільнені були допущені значні порушення трудового законодавства, що і явилось підставою для його звернення до суду із даним позовом.

В процесі розгляду справи позивач заявлені вимоги підтримав та просив суд визнати його звільнення з роботи без законних на те підстав, внести відповідні зміни у штатний розклад ПАТ " Райффайзен Банк Аваль " та поновити його на роботі на посаді начальника Управління проблемних кредитів Одеської обласної дирекції Департаменту проблемних кредитів АТ «Райффайзен Банк Аваль» з посадовим окладом станом на дату звільнення, стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за весь час вимушеного прогулу, стягнути з відповідача на його користь компенсацію заподіяної моральної шкоди у розмірі 50 000,00 гривень., допустити негайне виконання рішення суду в частині поновлення його на роботі та стягнення на його користь з ПАТ " Райффайзен Банк Аваль " середньомісячного заробітку за час вимушеного прогулу.

У судовому засіданні позивач цілком підтримав заявлені позовні вимоги, просив суд позов задовольнити у повному обсязі.

Представник відповідача у судове засідання з'явився, від імені та в інтересах установи позовні вимоги не визнав, надав до суду заперечення відповідно до яких, просив суд в задоволенні позову відмовити у повному обсязі.

Розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши матеріали справи та надані сторонами письмові докази, заслухавши пояснення сторін, свідків, оцінивши докази відповідно до вимог ст.ст.57-65 ЦПК України, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді у судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, суд вважає що в позові ОСОБА_2 належить відмовити у повному обсязі -виходячи з наступного.

В судовому засіданні встановлено, що позивач з 04 серпня 2004 року працював в структурі ПАТ " Райффайзен Банк Аваль ".

Позивачем займались різні посади, останньою з яких була посада начальника Управління проблемних кредитів Одеської обласної дирекції департаменту проблемних кредитів, що вичерпно підтверджується наданими позивачем копією Трудової книжки на ім.»я позивача від 04 серпня 2004 року.

Згідно Наказу під № 2111-к від 02 липня 2014 року, ОСОБА_2 було звільнено з займаної посади у зв'язку із скороченням чисельності або штату працівників на підставі ст. 40 ч.1 п.1 КЗпП України підстава звільнення - наказ № 223-к від 14.01.2014р., протокол засідання профкому ППО Одеської ОД АТ " Райффайзен Банк Аваль " № 8 від 02.07.2014р.

Між сторонами виникли правовідносини, які регулюються нормами КЗпП України.

За положеннями п.1 ч.1 ст.40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідація, реорганізація, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Частиною 2 ст. 40 КЗпП України передбачено, що звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2, і 6 ст. 40 КЗпП України, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Відповідно до пункту 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» розглядаючи трудові спори, пов'язані зі звільненням за скороченням штату, суди зобов'язані з'ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, скорочення чисельності або штату працівників; чи додержано роботодавцем норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника; які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що роботодавець не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі, чи був попереджений працівник за 2 місяці про наступне вивільнення.

При цьому як з'ясовано судом, директор департаменту персоналу ПАТ " Райффайзен Банк Аваль " наказом № 223-к від 14 січня 2014 року, попередив позивача про наступне звільнення за скороченням чисельності та штату працівників у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці, а саме: скорочення чисельності та штату працівників (п.1 ст.40 КЗпП України), через два місяця з дня ознайомлення з цим наказом. Одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації - ч.3 ст. 49-2 КЗпП України. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації працівник, за своїм розсудом, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно. Суд, відповідно до ч.1 ст. 11 ЦПК України, розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Позивач стверджував, що 16.01.2014року був ознайомлений з наказом директора департаменту персоналу ПАТ " Райффайзен Банк Аваль " від 14.01.2014р. «Про попередження, про наступне звільнення за скороченням чисельності та штату працівників» та із запропонованими вакансіями, однак не був ознайомлений з Додатком № 2 до вказаного наказу (працівники ЦО, робочі місця яких знаходяться в Одеській обласній дирекції), на електронну пошту позивача вказаний додаток не надсилався та особисто вручений не був. Крім того, зазначав, що у список наданих йому вакансій не були включені всі вільні вакансії, зокрема посада начальника відділу стягнення (м.Одеса) управління проблемних кредитів Одеської обласної дирекції. Крім того, як стверджував позивач і підтверджується матеріалами справи, 01.07.2014р. він повторно був ознайомлений з пропозиціями вакансій АТ «Райффайзен Банк Аваль» станом на 01 липня 2014 року, однак жодної вакансії позивач не обрав і з цього приводу із заявами про переведення на будь-яку запропоновану вакансію не звертався. Що стосується посади начальника відділу стягнення (м.Одеса) управління проблемних кредитів Одеської обласної дирекції, на яку претендував позивач, суд зазначає, що в переліку вакансій, як станом на 14.01.2014р. так і станом на 01.07.2014р. вказана посада була відсутня. Крім того відповідно до п.п.1 п.1 розпорядження правління АТ «Райффайзен Банк Аваль» від 25.06.2014р. постановлено виключити з організаційної структури банку датою звільнення /переведення/ останнього працівника відділ стягнення (м.Одеса) управління проблемних кредитів Одеської обласної дирекції Департаменту проблемних кредитів. Заперечуючи на позовні вимоги, представником відповідача до суду було представлено Додаток № 2 до Наказу №223-к від 14.01.2014р. перелік працівників що попереджаються про наступне звільнення за п.1 ст.40 КЗпП України. З документу вбачається, що дані наказ та Додаток № 2, відповідачу надавалися для ознайомлення яке відбувалося у відповідності із переліком працівників, вказаний факт підтверджується черговістю ознайомлення, який здійснено у відповідності до вказаного додатку. Вказані дії керівництва ПАТ " Райффайзен Банк Аваль " цілком відповідають положенням ст. 49-2 ч.1 КЗпП України, за якими про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. Адміністрація Одеської обласної дирекції " Райффайзен Банк Аваль " звернулася із поданням до голови профспілкового комітету організації. Згідно подання, ПАТ " Райффайзен Банк Аваль " зазначає, що у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці, а саме: скороченням чисельності та штату працівників управління проблемних кредитів Одеської області структуру Департаменту проблемних кредитів у відділі скорочується посада начальника управління підрозділу управління проблемних кредитів Одеської ОД, просить дати згоду профкомітету на звільнення ОСОБА_2 за п.1 ст. 40 КЗпП України (скороченням штату) та обґрунтовує, що ОСОБА_2 ознайомлений з постановою на скорочення, йому були запропоновані вільні вакансії, від яких останній відмовився. Як вбачається з Витягу із протоколу № 9 від 02 липня 2014 року профспілки Одеської Обласної дирекції " Райффайзен Банк Аваль " надано згоду профкому Одеської Обласної дирекції на звільнення ОСОБА_2 з посади начальника управління проблемних кредитів Одеської ОДза п.1 ст. 40 КЗпП України (скороченням штату). ОСОБА_2 був присутній за засіданні профспілкового комітету, що підтверджується змістом протоколу, де відображено думку позивача щодо скорочення цієї посади та його наступного звільнення . Перевіряючи обставини, на які посилалась в обґрунтування своїх позовних вимог позивач, суд дійшов до висновку про те, що твердження ОСОБА_2 про порушення трудового законодавства при його звільненні, а саме про відсутність пропозиції іншої роботи за наявністю достатніх вакантних посад спростовується дослідженими доказами по справі, так як вакансії, які б відповідали професії позивача, а також інші вакансії за іншою кваліфікацією у ПАТ " Райффайзен Банк Аваль " на час попередження про звільнення, були наявні. Позивач ОСОБА_2 на підтвердження порушень трудового законодавства з боку ПАТ " Райффайзен Банк Аваль " посилався на ті обставини, що не був персонально повідомлений про наступне звільнення за скороченням оскільки наказ від 14.01.2014 року не містить конкретного переліку посад та прізвищ працівників, які будуть звільнені, у переліку вакантних посад (станом на 01.07.2014р.), не було зазначено наявні посади Начальника відділу стягнення Управління проблемних кредитів Одеської ОД, начальника відділу стягнення (м. Херсон) Управління проблемних кредитів Одеської ОД, та інших зокрема посади Управління продаж МСБ, Департаменту проблемної заборгованості роздрібних клієнтів та ряду інших, в день звільнення не було проведено повний розрахунок, а частина коштів не виплачена, при звільнені йому не було своєчасно видана копія наказу про звільнення, підприємством не були виплачені всі суми, що належали йому від відповідача. Перевіряючи обґрунтованість даних тверджень, суд встановив, що позивача було звільнено з роботи на підставі наказу про звільнення № 2111-к від 02.07.2014р., виплати були здійснені в день звільнення. Згідно ст. 47 ч.ч.1,2 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. У разі звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу він зобов'язаний також у день звільнення видати йому копію наказу про звільнення з роботи. В інших випадках звільнення копія наказу видається на вимогу працівника. В силу ст. 116 ч.ч.1,2 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. Перевіряючи дотримання стороною відповідача даних вимог закону суд з'ясував, що проведення виплат всіх належних сум позивачу було здійснено в день звільнення, а саме: оплати за відпрацьовані дні, грошової компенсації за невикористану відпустку, індексації доходів, вихідної допомоги при звільненні та оплати листків непрацездатності було оплачено за рахунок коштів Банку перші п'ять днів тимчасової непрацездатності за листками непрацездатності, виплата допомоги при тимчасовій непрацездатності за інші дні за листками непрацездатності була здійснена пізніше (після отримання фінансування від Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності). Наведені фактичні обставини справи спростовують посилання позивача на порушення стороною відповідача вимог і норм трудового законодавства щодо ознайомлення працівника із наказом про звільнення, видачі належно оформленої трудової книжки та виплати всіх сум, що належали їй від підприємства. Як пояснив в судовому засіданні позивач, 02.07.2014р. у відділі кадрів йому вручили трудову книжку, а 26.07.2014р. він отримав наказ про своє звільнення. Крім того, як вбачається з копії наказу про звільнення, який є в матеріалах справи, 27.08.2014р. позивач отримав копію наказу про звільнення від 02.07.2014р., про що є підпис на самому наказі. Допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_5 показав, що їх ознайомили з наказом про скорочення, додатків до цього наказу не було, у відділі кадрів вони розписалися про те, що ознайомлені з тим, що буде звільнення. Як вказував свідок, в січні позивач написав заяву про переведення на іншу посаду з 02.01.2014р. На момент звільнення позивача посада, на яку претендував позивач, а саме - посада начальника відділу стягнення (м.Одеса) управління проблемних кредитів Одеської обласної дирекції була вільна. Свідок ОСОБА_6 також показав, що в грудні 2013 року було прийнято рішення про скорочення. Додатків до наказу про майбутнє скорочення не було, їм їх не показували. На посаду начальника відділу по роботі із заставним майном претендував позивач, ця вакансія була вільна на час звільнення свідка 28.02.2014р. Свідок ОСОБА_7 в судовому засіданні показав, що працював старшим адміністратором відділу стягнення юридичних осіб. В кінці 2013 року по електронній пошті надійшов лист про скорочення їхнього управління. У них була вільна вакансія начальника стягнення южного макрорегіону але вона позивачу не була запропонована, вона була вільна до липня 2014 року. Додатки до наказу про звільнення були і він з ними ознайомився, але до переліку вакансії не були включені всі вільні посади.. Позивачу не були запропоновані всі вакансії. Про невключені вільні вакансії свідку відомо від інших співробітників. З огляду на зазначене вбачається, що покази свідків стосовно наявності додатків та ознайомлення з ними є неоднаковими, а тому суд виходить з вимог ст.ст.57-65 ЦПК України, за своїм внутрішнім переконанням. Таким чином, суд погоджується з позицією відповідача, що дії ПАТ " Райффайзен Банк Аваль " що при виданні наказу №2111-к від 02.07.2014р. про звільнення з роботи ОСОБА_2 процедури звільнення за скороченням чисельності та штату працівників, видачі копії наказу про звільнення з роботи, отримання розрахунку у день звільнення відповідають діючому законодавству України в повному обсязі. Стосовно посилань позивача на неврахування його переважного права на залишення на роботі при вивільненні та незапропонуванні особі іншої роботи на тому ж підприємстві, судом звернуто увагу на ст. 49-2 ч.ч.2,3 КЗпП України, за якими при вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством. Одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації працівник, за своїм розсудом, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно. Водночас власник або уповноважений ним орган доводить до відома державної служби зайнятості про наступне вивільнення працівника із зазначенням його професії, спеціальності, кваліфікації та розміру оплати праці. Резюмуючи вищенаведене, судом не встановлено порушень діючого трудового законодавства України в діях відповідача стосовно звільнення працівника ОСОБА_2 у зв'язку зі скороченням штату працівників. Позивач ОСОБА_2 одним з пунктів вимог ставить питання про стягнення на його користь суми середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу. З урахуванням викладеного й відмовляючи у даному позові, суд виходить з того, що не встановлено порушень закону в процедурі і порядку звільнення ОСОБА_2, з чого слідує відсутність передбачених законом, обґрунтованих підстав для задоволення базової вимоги про поновлення звільненого працівника на роботі. У зв'язку з цим і відповідна вимога про стягнення суми середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу, що має похідний характер, не підлягає задоволенню. Стосовно позовної вимоги шодо внесення відповідних змін у штатний розклад ПАТ " Райффайзен Банк Аваль» суд не вбачає правових підстав для задоволення цих позовних вимог, оскільки в судовому засіданні не знайшли свого підтвердження позовні вимоги щодо незаконного звільнення позивача з посади начальника управління проблемних кредитів (м.Одеса) Одеської обласної дирекції Департаменту проблемних кредитів АТ «Райффайзен Банк Аваль», а відтак такі вимоги також задоволенню не підлягають. Крім того, позивачем заявлена вимога про відшкодування моральної шкоди у розмірі 50 000,00 гривень, суд встановив наступне. Стаття 237-1 КЗпП України, регламентує, що відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. При цьому, порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством.

Згідно п. 3 Постанови Пленуму Верховного суду України № 4 від 31.03.1995 року "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди", під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Пунктом 2 частини 3 ст.23 Цивільного кодексу України передбачено, що розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Проте, позивач належними та достатніми доказами не довів ні самого факту заподіяння йому моральної шкоди, ні обставин, які визначають її характер та обсяг.

Враховуючи вказані обставини, виходячи з принципу розумності та справедливості, суд позовні вимоги в цій частині визнає безпідставними необґрунтованими та недоведеними.

Статтею 60 ЦПК України регламентує, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

В процесі розгляду даної цивільної справи суд не встановив обґрунтованих, передбачених законом підстав для задоволення відповідних базових вимог сторони позивача, що, в свою чергу, обумовлює відсутність підстав для задоволення похідних вимог особи щодо відшкодування за рахунок відповідача моральної шкоди у розмірі 50000,00 гривень. Таким чином, на підставі викладеного, суд, керуючись принципом змагальності, сприяючи всебічному і повному з'ясуванню обставин справи та діючи в межах заявлених позовних вимог, дійшов до висновку про недоведеність порушень трудового законодавства з боку відповідача при звільненні ОСОБА_2 та відсутністю підстав для задоволення позовних вимог в повному обсязі.

Керуючись ст.32, п.1 ч.1, ч.2 ст.40, ст.ст.47, 49-2, 116, 117, 221, 232, 235, 237-1 Кодексу законів про працю, Постановою Верховного суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» №9 від 06.11.1992р., ст.ст. 60, 208-209, 212- 215, 218 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Позовні вимоги ОСОБА_2 до ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди залишити без задоволення.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Апеляційного суду Одеської області через суд першої інстанції шляхом подачі апеляційної скарги в 10-денний строк з дня проголошення рішення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час оголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

ГОЛОВУЮЧИЙ І.А.МАЗУН