У Х В А Л А

і м е н е м у к р а ї н и

1 липня 2015 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України

з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого: Кузнєцова В.О.,

суддів: Ізмайлової Т.Л., Карпенко С.О.,

Касьяна О.П., Мостової Г.І.,

розглянувши у судовому засіданні справу за позовом публічного акціонерного товариства «Мегабанк» до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: ОСОБА_6, орган опіки та піклування Вінницької районної державної адміністрації Вінницької області, про стягнення заборгованості за кредитним договором, звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення; за зустрічним позовом ОСОБА_3 до публічного акціонерного товариства «Мегабанк», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - ОСОБА_7, про припинення договору іпотеки за касаційною скаргою публічного акціонерного товариства «Мегабанк», поданою його представником Руснаком Вадимом Олександровичем, на рішення Вінницького районного суду Вінницької області від 15 серпня 2013 року та ухвалу апеляційного суду Вінницької області від 14 листопада 2013 року,

в с т а н о в и л а:

У січні 2010 року ПАТ «Мегабанк» в особі Вінницького центрального регіонального відділення ПАТ «Мегабанк» звернулось до суду із позовом, посилаючись на те, що 30 березня 2007 року між ВАТ «Мегабанк» та ОСОБА_7 укладено кредитний договір № 29-П/2007, за умовами якого останньому відкрита відновлювальна кредитна лінія на споживчі цілі у розмірі 74 800 доларів США на строк до 29 березня 2017 року зі сплатою 13,5% річних, а з 1 вересня 2008 року - 14,5% річних за користування кредитом з погашенням згідно графіку, вказаному в додатку № 1 до кредитного договору. У забезпечення виконання ОСОБА_7 зобов'язань за цим кредитним договором між ВАТ «Мегабанк» та ОСОБА_3 укладено іпотечний договір, відповідно до якого ОСОБА_3 передала в іпотеку житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами, що знаходиться в АДРЕСА_1, та земельну ділянку площею 0,25 га за цією ж адресою.

Після неодноразової зміни позовних вимог та залишення їх частини ухвалами суду без розгляду, остаточно ПАТ «Мегабанк» просив суд у рахунок погашення заборгованості за кредитним договором в розмірі 96 249,13 доларів США, що в гривневому еквіваленті складає 768 549,30 грн, звернути стягнення на предмет шляхом проведення прилюдних торгів з продажу майна за ціною, яка буде визначена ліцензованим експертом; виселити з даного житлового будинку ОСОБА_3, ОСОБА_4 і ОСОБА_5

Заперечуючи проти позову, у березні 2010 року ОСОБА_3 звернулась до суду із зустрічним позовом, у якому на підставі ст.ст. 583, ч. 2 653 ЦК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_843727/ed_2013_10_12/pravo1/T030435.html?pravo=1>, ст. 11, 17 Закону України «Про іпотеку» <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_113/ed_2013_07_04/pravo1/T030898.html?pravo=1> просила визнати іпотеку такою, що припинена. Мотивувала позов тим, що ПАТ «Мегабанк» заявив вимогу про розірвання кредитного договору, отже, у разі розірвання договору, зобов'язання сторін припиняються, в тому числі припиняється і іпотека. Крім того, вона є майновим поручителем і підвищення відсоткової ставки за кредитним договором до 14,5% річних призвело до збільшення обсягу її відповідальності, тому майнова порука має бути припинена.

Справа судами розглядалась неодноразово.

Останнім рішенням Вінницького районного суду Вінницької області від 15 серпня 2013 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Вінницької області від 14 листопада 2013 року, позов ПАТ «Мегабанк» в особі Вінницького центрального регіонального відділення ПАТ «Мегабанк» задоволено частково.

Звернуто стягнення на предмет іпотеки в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором від 30 березня 2007 року, укладеним між ОСОБА_7 та ПАТ «Мегабанк», а саме на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться в АДРЕСА_1, власником якого є ОСОБА_3

У задоволенні позову в частині виселення ОСОБА_3, ОСОБА_4 і ОСОБА_5 з житлового будинку, що є предметом іпотеки, відмовлено.

Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

У задоволенні позову ОСОБА_3 про припинення іпотеки відмовлено.

У касаційній скарзі ПАТ «Мегабанк» просить скасувати судові рішення в частині відмови у задоволенні первісного позову про виселення та ухвалити в цій частині нове рішення про задоволення позову, мотивуючи свої вимоги порушенням судами норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

У іншій частині судові рішення не оскаржені, тому відсутні підстави для їх перегляду у цій частині.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на наступне.

Згідно з частиною 2 статті 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Статтею 213 ЦПК України передбачено, що рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Судами встановлено, що 30 березня 2007 року між ВАТ «Мегабанк» та ОСОБА_7 укладено кредитний договір, за умовами якого ОСОБА_7 відкрита відновлювальна кредитна лінія на споживчі цілі у розмірі 74 800 доларів США строком повернення до 29 березня 2017 року зі сплатою 13,5% річних.

З 1 вересня 2008 року відсоткова ставка підвищена до 14,5% річних за користування кредитом, про що між банком та ОСОБА_7 укладено додаткову угоду.

У забезпечення виконання ОСОБА_7 зобов'язань за кредитним договором між ВАТ «Мегабанк» та ОСОБА_3 укладено договір іпотеки, відповідно до якого вона передала в іпотеку банку житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами, розташований в АДРЕСА_1, на земельній ділянці площею 0,25 га.

Сторонами договору іпотеки передбачено право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання або неналежного виконання позичальником основного зобов'язання (п. 5.1 договору).

За умовами п. 1.1 договору іпотеки ОСОБА_3 як майновий поручитель зобов'язалась відповідати за виконання ОСОБА_7 зобов'язань за кредитним договором на суму 74 800 доларів США зі сплатою 13,5%річних.

Факт порушення ОСОБА_7 умов кредитного договору та невиконання ним виконання зобов'язань, що призвело до виникнення заборгованості, яка станом на 11 листопада 2009 року склала 81 562,72 доларів США, що становить у національній валюті 651 686,13 грн, встановлено і не оспорено.

Відмовляючи у задоволенні позову банку в частині виселення відповідачів, суди попередніх інстанцій виходили з того, що у житловому будинку, який є предметом іпотеки, залишились проживати неповнолітні діти, батьками яких є відповідачі. Крім того, виселення мешканців з предмета іпотеки є правом суду, а не його обов'язком.

Проте з такими висновками судів погодитись е можна.

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно зі ст. 33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.

Одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки суд за заявою іпотекодержателя виносить рішення про виселення мешканців за наявності підстав, передбачених законом, якщо предметом іпотеки є житловий будинок або житлове приміщення (ст. 39 Закону України «Про іпотеку»).

Зміст наведених норм Закону України «Про іпотеку» свідчить про помилковість висновків щодо права суду на виселення мешканців, адже вказане законодавство лише пов'язує виселення з наявністю певних підстав, а не залишає вирішення цього питання виключно на розсуд суду.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні первісного позову у частині виселення, суди зазначили, що банком не втрачена можливість для погашення кредиту іншим шляхом, і вважали вимоги про виселення передчасними, не врахувавши, що виключно позивачеві надано право обирати спосіб захисту свого порушеного права. Крім цього висновок про батьківство відповідачів щодо неповнолітніх ОСОБА_9 та ОСОБА_10 суди зробили на припущеннях.

Вказане свідчить про те, що суд першої інстанції не визначився із характером правовідносин, які виникли між сторонами внаслідок звернення стягнення на предмет іпотеки, і з його наслідками.

Апеляційний суд, переглядаючи справу в апеляційному порядку, на наведене уваги не звернув, недоліки, допущені судом першої інстанції, не усунув та ухвалив рішення з порушенням норм ст. 315 ЦПК України, тому такі судові рішення в частині вирішення первісного позову про виселення підлягають скасуванню.

Згідно із ч. 2 ст. 338 ЦПК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_2130/ed_2012_03_22/pravo1/T041618.html?pravo=1> підставою для скасування судових рішень судів першої та (або) апеляційної інстанцій і направлення справи на новий судовий розгляд є порушення норм процесуального права, що унеможливили встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи.

Враховуючи, що допущені судами порушення норм матеріального та процесуального права в частині вирішення позовної вимоги про виселення унеможливлюють встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, рішення суду першої інстанції та ухвала апеляційного суду в цій частині підлягають скасуванню з направленням справи в цій частині на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 10 грудня 2013 року відмовлено у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Вінницького районного суду Вінницької області від 15 серпня 2013 року та ухвалу апеляційного суду Вінницької області від 14 листопада 2013 року.

Зі змісту касаційної скарги ОСОБА_3 вбачається, що вона обґрунтовувала незаконність судових рішень в частині відмови у задоволенні зустрічного позову та в частині звернення стягнення на предмет іпотеки, і саме в таких межах суд касаційної інстанції перевіряв правильність застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права і додержання норм процесуального права.

Співставивши межі доводів касаційної скарги ОСОБА_3 та межі доводів касаційної скарги ПАТ «Мегабанк», колегія суддів дійшла висновку, що підстав для скасування ухвали судді Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 10 грудня 2013 року не вбачається.

Керуючись ст. ст. 336, 338, 345 ЦПК України колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства «Мегабанк», подану його представником Руснаком Вадимом Олександровичем, задовольнити частково.

Рішення Вінницького районного суду Вінницької області від 15 серпня 2013 року та ухвалу апеляційного суду Вінницької області від 14 листопада 2013 року в частині вирішення позовних вимог публічного акціонерного товариства «Мегабанк» про виселення скасувати, справу в цій частині передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий В.О.Кузнєцов
Судді: Т.Л.Ізмайлова С.О.Карпенко О.П.Касьян Г.І.Мостова