Справа №490/638/14-ц 13.07.2015 13.07.2015 13.07.2015
Провадження №22-ц/784/1668/15
Провадження №22-ц/784/1668/15 Суддя суду першої інстанції ОСОБА_1
Категорія 59 Доповідач апеляційного суду ОСОБА_2
Рішення

Іменем України

13 липня 2015 року місто ОСОБА_3

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Миколаївської області в складі:

головуючого - Серебрякової Т.В.,

суддів: Галущенка О.І., Лисенка П.П.,

із секретарем судового засідання Харитоновою І.В.,

за участі представника відповідача ОСОБА_3,

переглянувши у відкритому судовому засіданні за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства «Перший Український Міжнародний банк» рішення Центрального районного суду міста Миколаєва від 21 травня 2015 року, ухвалене у цивільній справі за позовом ОСОБА_4 до приватного нотаріусу Миколаївського міського нотаріального округу ОСОБА_5, Публічного акціонерного товариства «Перший Український Міжнародний банк», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Центральний відділ державної виконавчої служби Миколаївського міського управління юстиції, про визнання виконавчого напису нотаріуса протиправним та його скасування,

ВСТАНОВИЛА:

У січні 2014 року ОСОБА_4 предявила позов до приватного нотаріусу Миколаївського міського нотаріального округу ОСОБА_5, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: Публічне акціонерне товариство «Перший Український Міжнародний банк» (далі ПАТ «Перший Український Міжнародний банк»), Центральний відділ державної виконавчої служби Миколаївського міського управління юстиції (далі Центральний ВДВС ММУЮ), про визнання виконавчого напису протиправним та його скасування.

В обґрунтування позову зазначено, що 18 травня 2007 року Закрите акціонерне товариство «Перший Український Міжнародний банк» (далі - ЗАТ «Перший Український Міжнародний банк»), в простій письмовій формі, уклало з Товариством з обмеженою відповідальністю «Зернозбуд - К» (надалі - ТОВ «Зернозбуд - К») кредитний договір за №05-211/07, за умовами якого банк зобовязався надати вищевказаному товариству кошти (кредит) у розмірі 240 000 грн. 00 коп. для поповнення обігових коштів, а позичальник, в свою чергу, прийняти кредит, використати отримані грошові кошти за цільовим призначенням, сплатити плату за кредит і повернути їх частинами згідно графіку погашення в строк до 16 травня 2008 року.

Крім того, позичальник зобовязувався сплачувати проценти за користування позиченими грошима, виходячи з процентної ставки 16,9 % на рік, що нараховується щоденно на фактичну суму і за весь час користування кредитом, а також сплатити адміністративну комісію в розмірі 0,6 % від суми кредиту.

Порушення позичальником умов кредитного договору, давало банку право нараховувати пеню у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня, від суми простроченої заборгованості по кредиту за кожний день прострочки, й вимагати від позичальника дострокового виконання боргового зобовязання.

В подальшому, 12 червня 2007 року та 20 березня 2008 року між банком та ТОВ «Зернозбуд - К» було укладено дві додаткові угоди до вищевказаного кредитного договору, згідно з якими банк збільшив розмір наданого позичальнику кредиту спочатку до 560 000 грн. 00 коп., а потім до 675 000 грн. 00 коп.

При цьому, усі інші умови договору, в тому числі і щодо строку його дії, залишилися тими ж.

Також, 18 травня 2007 року ЗАТ «Перший Український Міжнародний банк» та ОСОБА_4 уклали, з дотриманням нотаріальної форми, між собою іпотечний договір, за яким остання, на забезпечення виконання ТОВ «Зернозбуд - К» взятих на себе за кредитним договором обовязків, передала в іпотеку банку, належну їй на праві власності двокімнатну квартиру АДРЕСА_1, загальною площею 39.7 кв.м., оціночною вартість 253 848 грн. 00 коп.

Банк взяті на себе зобовязання виконав належним чином, в той час як позичальник свого слова не дотримався та заборгував банку кошти.

26 лютого 2009 року за заявою ЗАТ «Перший Український Міжнародний банк», правонаступником якого є ПАТ «Перший Український Міжнародний банк», приватним нотаріусом ОСОБА_5 було вчинено виконавчий напис, за яким звернуто стягнення на передану в іпотеку раніше вказану квартиру.

За вказаним виконавчим написом, Центральний відділ державної виконавчої служби Миколаївського міського управління юстиції відкрив виконавче провадження і приступив до реалізація майна, переданого в іпотеку.

Посилаючись на те, що приватний нотаріус не мав права вчиняти виконавчий напис, оскільки останній не переконався та не перевірив чи отримував майновий поручитель письмову вимогу про усунення порушень умов кредитного договору, не отримав від банку первинних документів щодо видачі кредиту та здійснення його часткового погашення (платіжні доручення, меморіальні ордери, розписки, чеки тощо), а сам розрахунок заборгованості не може вважатися доказом безспірності вимог банку, так як складений самим банком та документально не підтверджений, позивач просив позов задовольнити.

В подальшому, позивач доповнив раніше заявлені підстави позову, посилаючись на те, що у звязку з ліквідацією основного боржника та за умови того, що під час процедури банкрутства банк, як конкурсний кредитор, у встановленому порядку та строки не подав до господарського суду письмову заяву з вимогами до боржника за вказаним кредитним договором, то такі вимоги вважаються погашеними, а за такого відсутній обовязок щодо погашення вимог банку, за рахунок нерухомого майна, що було передано в іпотеку банку.

Протокольною ухвалою суду від 23 квітня 2015 року процесуальне становище ПАТ «Перший Український Міжнародний банк» з третьої особи без самостійних вимог було замінено на співвідповідача.

Рішенням Центрального районного суду міста Миколаєва від 21 травня 2015 року позов задоволено, а виконавчий напис приватного нотаріуса Миколаївського міського нотаріального округу Миколаївської області ОСОБА_5, вчинений 26 лютого 2009 року і зареєстрований в реєстрі за №1275, щодо звернення стягнення на предмет іпотеки, визнано протиправним та скасовано. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат у справі.

ПАТ «Перший Український Міжнародний банк» подало на це рішення апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та постановити ухвалу про закриття провадження у справі. Скаргу обґрунтовувало тим, що ухвалене судом рішення не відповідає вимогам чинного цивільного та цвільно - процесуального законодавства та фактично вже по цьому ж спору, між тими ж сторонами, про той же предмет із тих же підстав ухвалені рішення, які набрали законної сили.

Апеляційну скаргу слід задовольнити частково, оскаржене рішення суду першої інстанції скасувати, оскільки місцевий суд постановив його без точного додержання норм матеріального й процесуального права, й ухвалити у справі нове рішення, яким у позові відмовити.

Задовольняючи позов ОСОБА_4, суд першої інстанції виходив із того, що оскільки основне зобовязання ТОВ «Зернозбуд - К» перед банком припинилося та на час вчинення виконавчого напису нотаріусом його борг вважається погашеним, то похідні зобовязання ОСОБА_4 за іпотечним договором також вважаються погашеними, а тому оспорюваний напис нотаріуса щодо звернення стягнення на передану в іпотеку квартиру не підлягає виконанню.

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Миколаївської області погоджується з обставинами та правовідносинами, встановленими судом першої інстанції, в той же час його висновки щодо них та результату вирішення справи, вважає помилковими, необґрунтованими й незаконними, виходячи з наступних підстав.

Згідно зі ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст.214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Відповідно до ст.ст.303,304 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Справа розглядається в апеляційному суді за правилами, встановленими для розгляду справи судом першої інстанції, з винятками і доповненнями, встановленими законом.

Таким чином, у судовому рішенні апеляційний суд зобовязаний дати відповіді на всі доводи апеляційної скарги, оскільки інакше буде порушено вимоги ст.6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод щодо справедливого судового розгляду в такому його елементі, як мотивування судового рішення судом, який має право на дослідження нових доказів і переоцінку доказів.

В силу ст.11 ЦК України, цивільні права та обовязки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обовязки.

Підставами виникнення цивільних прав та обовязків є договори та інші правочини.

В силу ст.ст.509, 525 - 526, 598, 610, 611, 616, 622, 631 ЦК України, зобовязанням є таке правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобовязана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обовязку.

Зобовязання мають ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості і виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Сторони по зобовязанню повинні сприяти одна одній у належному його виконанні, а у разі виникнення труднощів у однієї із сторін всіляко сприяти зменшенню збитків.

Відповідно до ст.ст.525, 598 609 ЦК України одностороння відмова від зобовязання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Особа, яка порушила зобовязання (не виконала його, або виконала з порушенням умов), відповідно до ст.ст.525,549-552,553-555,625,1048,1049,1054, глави 51 ЦК України, повинна нести негативні наслідки такої поведінки, а саме, виконати зобовязання належним чином та сплатити, в межах позовної давності, неустойку і відшкодувати збитки.

Договір вважається правомірним якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Правомірний (дійсний) договір породжує для сторін цивільні обовязки, які повинні виконуватися належним чином у межах та на умовах, встановлених договором або актом цивільного законодавства.

Зазначене стосується як основних договорів, так і додаткових договорів, яким є і договори на забезпечення виконання зобовязань.

Кожна особа має право на захист, в тому числі і судовий, свого цивільного права чи інтересу у разі його порушення, у спосіб визначений цивільним кодексом України, або в інший, встановлений договором або законом, спосіб.

Крім судового захисту, права або інтереси учасників цивільного обороту можуть захищатися і нотаріусами, зокрема, відповідно до положень ст.18 ЦК України та ст.50 Закону України «Про нотаріат» від 02 вересня 1993 року (що діяла до змін, що сталися 01 жовтня 2008 року в силу закону №614-VI), нотаріус здійснює захист цивільних прав шляхом вчинення виконавчого напису на борговому документі у випадках і в порядку, встановлених законом.

Один з таких випадків передбачено ст.33 Закону України «Про іпотеку» від 05 червня 2003 року (в редакції, яка діяла на час виникнення спірних правовідносин). За нею, у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобовязання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобовязанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, яке здійснюється як на підставі рішення суду, так і на підставі виконавчого напису нотаріуса.

Здійснення виконавчого напису нотаріусом регулюється ст.ст.87,88 Закону України «Про нотаріат» від 02 вересня 1993 року, постановою Кабінету Міністрів України від 29 червня 1999 року №1172 «Про затвердження переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів», а також Інструкцією про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженою наказом Міністерства юстиції України від 03 березня 2004 року №20/5 (далі - Інструкція).

Відповідно до ст.ст.87-90 Закону України «Про нотаріат» від 02 вересня 1993 року (з наступними змінами та доповненнями) та Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 03 березня 2004 року №20/5 (в редакції, що діяла на час вчинення оскаржуваного напису нотаріуса), для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси, відповідно до встановленого Кабінетом Міністрів України Переліком документів і наявності доказів безспірності заборгованості, в період визначеного законом строку вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість, які скріплюють своїм підписом та печаткою і підлягають виконанню в порядку, встановленому Законом України «Про виконавче провадження».

При цьому, за змістом приписів ст.35 Закону України «Про іпотеку» від 05 червня 2003 року (в редакції, яка діяла на час виникнення спірних правовідносин), необхідно дотримуватися певних процедур реалізації іпотекодержателем права на задоволення своїх вимог на підставі виконавчого напису нотаріуса. Зокрема, напису повинна передувати у часі письмова вимога до боржника та майнового поручителя про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобовязань, вимога про виконання порушеного зобовязання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги, і лише після спливу такого строку та у разі не виконання вимог іпотекодержателя останній набуває права застосовувати позасудові заходи щодо звернення стягнення на предмет іпотеки, в тому числі шляхом вчинення виконавчого напису. Вчинення виконавчого напису раніше, ніж через 30 днів з моменту, коли боржник отримав відповідну вимогу, порушує права останнього, визначені Законом, та може також бути підставою для його оскарження до суду.

Обовязковою умовою для вчинення нотаріусом виконавчого напису є безспірність вимоги.

Згідно з ч.2 п.283 Інструкції, вчинення виконавчого напису в разі порушення основного зобовязання здійснюється нотаріусом після спливу тридцяти днів з моменту одержання боржником письмової вимоги про усунення порушень.

За змістом ч.2 п.284 Інструкції та ст.87 Закону України «Про нотаріат» заборгованість або інша відповідальність боржника визнається безспірною і не потребує додаткового доказування у випадках, якщо подані для вчинення виконавчого напису документи передбачені наведеним вище Переліком документів, за якими стягнення заборгованості проводиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, а дії нотаріуса при вчиненні виконавчого напису мають бути спрямовані на перевірку безспірності заборгованості.

Відповідно до п.1 Переліку документів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 29 червня 1999 року № 1172, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, для одержання виконавчого напису подаються: а) оригінал нотаріально посвідченої угоди, що передбачає сплату грошових сум, передачу або повернення майна, а також право звернення стягнення на заставлене майно; б) документи, що підтверджують безспірність заборгованості боржника та встановлюють прострочення виконання зобовязання.

З матеріалів справи вбачається, що 18 травня 2007 року між ЗАТ «Перший Український Міжнародний банк», правонаступником якого є ПАТ «Перший Український Міжнародний банк», та ТОВ «Зернозбут К» у простій письмовій формі укладено кредитний договір №05-211/07, за умовами якого банк зобовязався надати вищевказаному товариству кошти (кредит) у розмірі 240 000 грн. 00 коп., під 16.9 % річних на строк до 16 травня 2008 року (а.с.7 11).

На забезпечення виконання зобовязань за вказаним кредитним договором, того ж дня між ЗАТ «Перший Український Міжнародний банк», правонаступником якого є ПАТ «Перший Український Міжнародний банк», та ОСОБА_4 укладено, з дотриманням нотаріальної форми, іпотечний договір, предметом якого є двокімнатна квартира АДРЕСА_2 (а.с.15 -18).

В подальшому, між ЗАТ «Перший Український Міжнародний банк» та ТОВ «Зернозбут К» укладено ще дві додаткові угоди до кредитного договору.

Так, 12 червня 2007 року укладена додаткова угода №1, за якою ліміт по кредитній лінії збільшувався до 560 000 грн. та 20 березня 2008 року укладена додаткова угода за №2, за якою банк зобовязався надати товариству кредит в розмірі 675 000 грн., а 13 червня 2007 року і 20 березня 2008 року були внесені зміни в іпотечний договір, укладений між банком та ОСОБА_4 (а.с.12,13,19,20).

У звязку з невиконанням позичальником взятих на себе зобовязань за договором, 14 січня 2009 року банком направлено ОСОБА_4 досудову вимогу про погашення заборгованості за кредитним договором у загальному розмірі 744 191 грн. 21 коп., яку остання отримала 16 січня 2009 року (а.с.94).

Матеріали справи також містять докази на підтвердження отримання листа - попередження про стягнення заборгованості та звернення стягнення на предмет іпотеки і основним боржником, тому твердження позивача щодо не надсилання вимоги про усунення порушення є безпідставними (а.с.97).

26 лютого 2009 року банк звернувся до приватного нотаріуса Миколаївського міського нотаріального округу Миколаївської області ОСОБА_5 із заявою про вчинення виконавчого напису (а.с.90-91).

26 лютого 2009 року приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Миколаївської області ОСОБА_5 було вчинено виконавчий напис №1275, за яким було запропоновано звернути стягнення на нерухоме майно двокімнатну квартиру №3, загальною площею 39.7 кв.м., розташовану за адресою: місто Миколаїв, вулиця Велика Морська, №22 у рахунок задоволення вимог ЗАТ «Перший Український Міжнародний банк» в розмірі 791 267 грн. 10 коп. (а.с.89).

При цьому, щодо доводів позивача про різний розмір суми заборгованості, зокрема, згідно з вимогою банку від 19 лютого 2009 року, яка була подана приватному нотаріусу для одержання виконавчого напису, виконавчим написом та розрахунком заборгованість за кредитним договором склала 791 267 грн. 10 коп. а згідно з письмовою вимогою про усунення порушень 744 191 грн. 21 коп. та наявність таких розбіжностей свідчить про спірний характер заборгованості за кредитним договором, то колегія вважає, що вони необґрунтовані, оскільки позивач не врахував, що різниця в сумі на час предявлення вимоги банком та на час вчинення виконавчого напису є різницею в часі, за період якого нараховані суми, передбачені кредитним договором, про що позичальник та майновий поручитель були попереджені у письмовій вимозі.

Твердження особи, яка подала апеляційну скаргу, про відсутність необхідних документів для вчинення виконавчого напису, зокрема первинних документів щодо видачі кредиту та його часткового погашення, є неправильним зважаючи на те, що заборгованість позичальника може підтверджуватися кредитними договорами, які ним не оспорені та не визнані недійсними, а заборгованість за ними підтверджується відсутністю факту сплати чергових платежів за графіками, які цими ж договорами і передбачені.

Посилання позивача на порушення вимог ч.1 ст.23 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» (в редакції, яка діяла на час виникнення спірних правовідносин), в частині нарахування банком процентів та неустойки вже після прийняття господарським судом Миколаївської області постанови про визнання ТОВ «Зернозбут К» банкрутом є помилковим, оскільки дія вказаної норми права не стосується кредитних правовідносин.

Доводи апеляційної скарги стосовно того, що оскільки банком, як конкурсним кредитором, вимоги не були заявлені до ТОВ «Зернозбуд К» у справі про банкрутство у відповідності до вимог діючого законодавства, а тому за ст.14 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» вважаються погашеними, а відтак припиняється і зобовязання іпотекодавця перед іпотекодержателем, є безпідставними і до уваги колегією суддів не приймаються, виходячи з наступного.

Так, з матеріалів слідує, що 16 жовтня 2008 року господарським судом Миколаївської області за заявою ТОВ «Зернозбут К» було порушено провадження у справі про банкрутство названого товариства.

Постановою господарського суду Миколаївської області від 22 жовтня 2008 року у справі ТОВ «Зернозбут - К» визнано банкрутом та відкрито ліквідаційну процедуру (а.с.21).

Ухвалою господарського суду Миколаївської області від 17 лютого 2009 року у справі про банкрутство було затверджено реєстр вимог кредиторів до боржника ТОВ «Зернозбут - К».

Як вбачається з даної ухвали, у місячний строк з дня опублікування оголошення у газеті «Голос України» від 31 жовтня 2008 року №208 до банкрота звернувся з грошовими вимогами лише один кредитор - Акціонерне товариство «Індустріально - експортний банк».

ПАТ «Перший Український Міжнародний банк» із заявою про визнання грошових вимог до ліквідатора ТОВ «Зернозбут -К» за вищевказаним кредитним договором не зверталось та протилежного суду не надано (а.с.65).

Згідно доданого до справи витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб підприємців, державна реєстрацію юридичної особи ТОВ «Зернозбут К» припинена (а.с.22).

Статтею 1 Закону України «Про іпотеку» визначено майнового поручителя як особу, яка передає в іпотеку нерухоме майно для забезпечення виконання зобов'язання іншої особи - боржника.

Майновий поручитель несе відповідальність перед іпотекодержателем за невиконання боржником основного зобовязання виключно в межах вартості предмета іпотеки (ст.11 цього Закону України «Про іпотеку»).

Частиною 1 ст.554 ЦК України встановлено, що у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник іпоручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя.

Відповідно до ч.1 ст.543 ЦК України встановлено, що у разі солідарного обов'язку боржників (солідарних боржників) кредитор має право вимагати виконання обовязку частково або в повному обсязі як від усіх боржників разом, так і від будь-кого з них окремо.

Відповідно до ч.5 ст.3 Закону України «Про іпотеку» визначено, що іпотека має похідний характер від основного зобовязання і є дійсною до припинення основного зобовязання або до закінчення строку дії іпотечного договору.

Частиною 2 ст.543 ЦК України встановлено, що солідарні боржники залишаються зобовязаними доти, доки їхній обовязок не буде виконаний у повному обсязі.

Отже, дія ст.14 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом», відповідно до якої вимоги конкурсних кредиторів, що заявлені після закінчення строку, встановленого для їх подання, або не заявлені взагалі, - не розглядаються і вважаються погашеними, не поширюється на зобовязання майнового поручителя боржника, оскільки у даній справі майновий поручитель несе солідарну відповідальність, настання якої не повязується із заявленням кредитором вимоги до основного боржника у справі про банкрутство.

У звязку з цим порушення справи про банкрутство боржника та не заявлення кредитором вимог до нього у справі про банкрутство не позбавляє кредитора права вимоги до майнового поручителя боржника як солідарного боржника, а останнього не звільняє від виконання взятих на себе зобовязань перед кредитором.

Аналогічний висновок викладений в правовій позиції Верховного Суду України у постанові від 24 жовтня 2011 року у справі №3-107гс11, який є обовязковим для всіх судів України згідно зі ст. 360-7 ЦПК України.

Також помилковим є висновок місцевого суду про те, що у звязку з ліквідацією боржника припиняється дія кредитного договору та відповідно договору іпотеки, оскільки виконавчий напис вчинено до внесення відомостей про припинення юридичної особи.

Окрім того, суд першої інстанції не звернув уваги на те, що вирішення справи, яка стосуються оспорювання прав і обовязків сторін, набутих на підставі вчинених нотаріальних дій, у тому числі про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню (крім справ за скаргами на нотаріальні дії чи відмову у їх вчиненні), нотаріуси в розумінні ст.ст.30,34,35 ЦПК України не є особами, прав і обовязків яких стосується спір сторін, оскільки відсутня їх юридична заінтересованість у результатах вирішення справи судом і реалізації ухваленого в ній рішення, що є додатковою підставою для відмови у задоволенні позовних вимог в частині предявлення їх до приватного нотаріуса.

Оскільки суд першої інстанції був іншої думки і задовольнив позов, то допущену ним помилку слід виправити рішенням апеляційної інстанції.

Разом з тим, колегія суддів не погоджується з твердження банку про те, що вже набрали законної сили рішення суду ухвалені з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, що виключає провадження в даній справі, оскільки предмет даного позову не є ідентичним предмету позову по іншим судовим справам.

На підставі викладеного, колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення місцевого суду від 21 травня 2015 року, на підставі п.4 ч.1 ст.309 ЦПК України, необхідно скасувати та увалити у справі нове рішення, яким відмови в задоволенні позовних вимог.

Також, відповідно до ст.88 ЦПК України з ОСОБА_4 на користь ПАТ «Перший Український Міжнародний банк» підлягає стягненню судовий збір в розмірі 121 грн. 80 коп., сплачений банком при подачі апеляційної скарги.

Керуючись ст.ст.307, 309, 316 ЦПК України, колегія суддів судової палати

ВИРІШИЛА :

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Перший Український Міжнародний банк» - задовольнити частково.

Рішення Центрального районного суду міста Миколаєва від 21 травня 2015 року скасувати і ухвалити у справі нове рішення, яким у позові ОСОБА_4 до приватного нотаріусу Миколаївського міського нотаріального округу ОСОБА_5, Публічного акціонерного товариства «Перший Український Міжнародний банк», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору: Центральний відділ державної виконавчої служби Миколаївського міського управління юстиції, про визнання виконавчого напису нотаріуса протиправним та його скасування - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь Публічного акціонерного товариства «Перший Український Міжнародний банк» 121 (сто двадцять одна) грн. 80 коп. судового збору.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення і з цього часу протягом двадцяти днів може бути оскаржене в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий Судді: