Справа №489/857/15-ц 04.08.2015 04.08.2015 04.08.2015
Провадження №22-ц/784/1849/15
Головуючий у 1-й інстанції Коваленко І.В.
Категорія 24 Доповідач апеляційного суду ОСОБА_1
У Х В А Л А

Іменем України

04 серпня 2015 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Миколаївської області у складі:

Головуючого Яворської Ж.М.,

суддів: Базовкіної Т.М., Кушнірової Т.Б.,

при секретарі судового засідання Біляєвої В.М.,

за участю представника позивача - ОСОБА_2,

відповідача - ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу

за апеляційною скаргою

ТІНЕЯ ОСОБА_4

на рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 30 червня 2015 року

за позовом

публічного акціонерного товариства «Миколаївська теплоелектроцентраль» ( далі ПАТ «Миколаївська ТЕЦ») до ОСОБА_3 про стягнення боргу за спожиту теплову енергію,

В С Т А Н О В И Л А:

У лютому 2015 року ПАТ «Миколаївська ТЕЦ» звернулось до суду з позовом до ОСОБА_3 про стягнення боргу за спожиту теплову енергію.

Позивач зазначав, що в опалювані періоди з 2010 по 2014 роки здійснював постачання теплової енергії до квартири АДРЕСА_1, де зареєстрований та проживає відповідач ОСОБА_3

Проте, останній в порушення вимог Закону України «Про теплопостачання» не здійснює щомісячної оплати за фактично отриману теплову енергію, в звязку з чим, заборгованість за спожиті послуги теплопостачання за період з 01 лютого 2011 року по 01 лютого 2014 року становить 3692 грн.17 коп.

Оскільки відповідач добровільно сплатити борг відмовляється, прострочив виконання своїх зобовязань, позивач просив стягнути з нього на свою користь за вказаний період 3931 грн.38 коп., з яких 3692 грн.17 коп. борг за спожиту теплову енергію, 163 грн.99 коп. - збитки від інфляції та три проценти річних в сумі 75 грн.22 коп.

Рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 30 червня 2015 року позов задоволено. Постановлено: стягнути з ОСОБА_3 на користь ПАТ „Миколаївська теплоелектроцентраль 3931 грн.38 коп., з яких 3692 грн.17 коп. борг за спожиту теплову енергію, 163 грн.99 коп. - збитків від інфляції та три проценти річних в сумі 75 грн.22 коп. та 243 грн.60 коп. судового збору.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції просить його скасувати та постановити нове рішення про відмову у задоволенні позову.

В запереченнях на апеляційну скаргу ПАТ „Миколаївська теплоелектроцентраль посилаючись на законність рішення суду першої інстанції просить його залишити без змін, а у задоволенні скарги відмовити.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення відповідача, представника позивача, дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню із таких підстав.

З матеріалів справи вбачається та встановлено судом, що ОСОБА_3 є власником кімнат у квартирі спільного заселення, загальною площею 43.2 кв.м., які знаходяться за адресою: м. Миколаїв, вул. 11 Поздовжня, будинок 5-а, кв.54,55 на підставі свідоцтва про право власності на житло від 14 березня 2006 року.

Для розрахунку за надані послуги з теплопостачання за вказаною адресою на імя останнього відкрито особовий рахунок 515055. Договір про надання послуг з теплопостачання між сторонами не укладався.

Відповідач зареєстрований за вказаною адресою.

ПАТ„Миколаївська теплоелектроцентраль є виконавцем послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води й проведення розрахунків з населенням та бюджетними організаціями міста за послуги теплопостачання.

Позивачем як виконавцем послуг за даною адресою нараховувалася відповідачеві щомісячна плата за надані послуги з теплопостачання, однак останній не сплачував кошти за вказані послуги, внаслідок чого виникла заборгованість.

Відповідно до наданого позивачем розрахунку сума боргу за період з 01 лютого 2011 року по 01 лютого 2014 року за надані послуги з теплопостачання становить 3692 грн.17 коп.

Згідно з п.1 ст. 13 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" залежно від функціонального призначення житлово-комунальні послуги поділяються, окрім інших, і на комунальні послуги (централізоване постачання холодної та гарячої води, водовідведення, газо- та електропостачання, централізоване опалення, а також вивезення побутових відходів тощо).

Пунктом 1 частини першої статті 20 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" передбачене право споживача одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг, при цьому такому праву прямо відповідає визначений пунктом 5 частини третьої статті 20 цього Закону обов'язок споживача оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

Таким чином, згідно із зазначеними нормами закону, споживачі зобов'язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Відсутність договору на надання житлово-комунальних послуг сама по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі. За такого, доводи апеляційної скарги щодо відсутності договірних відносин між ПАТ «Миколаївська ТЕЦ» та ОСОБА_3, а тому відсутність підстав для стягнення суми боргу, не заслуговують на увагу.

Відповідно до загальних умов виконання зобов'язання, установлених статтею 526 ЦК України, зобов'язання повинно виконуватись належним чином згідно з умовами договору та вимогами ЦК України, інших актів цивільного законодавства. Недотримання таких вимог призводить до порушення зобов'язань.

Згідно із частиною першою статті 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Зобов'язання боржника сплатити певну грошову суму на користь кредитора відповідно до цивільно-правового договору або з інших підстав, визначених законом, є грошовим зобов'язанням.

З огляду на викладене слід дійти висновку про те, що правовідносини, які склалися між сторонами, є грошовим зобов'язанням, в якому, серед інших прав і обов'язків сторін, на боржників покладено виключно певний цивільно-правовий обов'язок з оплати отриманих житлово-комунальних послуг, якому кореспондує право вимоги кредитора (частина перша статті 509 ЦК України) - вимагати сплату грошей за надані послуги.

Отже, виходячи з юридичної природи правовідносин сторін як грошових зобов'язань на них поширюється дія частини другої статті 625 ЦК України як спеціальний вид цивільно-правової відповідальності за прострочення виконання зобов'язання.

За відсутності оформлених договірних відносин, але у разі існування прострочення виконання грошового зобов'язання зі сплати отриманих житлово-комунальних послуг покладається на боржника відповідальність, передбачена частиною другою статті 625 ЦК України.

За такого, суд першої інстанції врахувавши вимоги ст.ст.322,267 ЦК обґрунтовано задовольнив позовні вимоги позивача.

З таким висновком погоджується судова колегія, оскільки він зроблений відповідно до чинного законодавства.

Доводи апеляційної скарги щодо неналежної якості надання послуг з теплопостачання колегія суддів вважає безпідставними, оскільки такі не підтверджені належними доказами у відповідності до положень ст. 18 Закону України «Про житлово комунальні послуги» від 24 червня 2004 р. та п. 33 -39 Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення.

Відповідно до ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадку і в порядку, встановлених законом.

Крім того, правовий акт органу державної влади або органу місцевого самоврядування, який не відповідає законові і порушує права власника, за позовом власника майна визнається судом незаконним та скасовується.( ч.1 ст. 393 ЦК України)

За положеннями ст.59 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» акти органів місцевого самоврядування та їх посадових осіб з мотивів невідповідності Конституції або законом України визнаються незаконними в судовому порядку.

ОСОБА_3, під час розгляду справи у суді першої та апеляційної інстанцій заперечував своє право власності на спірні квартири на підтвердження чого надав витяг з реєстру права власності на нерухоме майно, виданий 14 травня 2013 року Миколаївським МБТІ де зазначено, що квартира 55 ( технічна) по вул. 11 Поздовжній у м. Миколаєві перебуває у його користуванні на підставі внутрішньо -заводського ордеру б/н від 16 квітня 2012 року ( а.с.77), витяг про зняття з реєстрації в Державному реєстрі нерухомості, де зазначено про анулювання нерухомого майна з посиланням на рішення від 20 вересня 2006 року ( а.с.76) та довідки комунального підприємства ( а.с.15,66) де зазначено, що він проживає в квартирі 55 за спірною адресою та займає кімнату житловою площею 9.2 кв.м.

Між тим вказане не є свідченням позбавлення відповідача права власності, так як право власності на вказане нерухоме майно набуто ним правомірно і незаконність такого набуття не встановлена судом ні за його позовом , ні за позовом органу місцевого самоврядування.

А тому, посилання відповідача ОСОБА_3 в апеляційній скарзі на те, що його право власності на квартиру 54,55, будинку 5-а по вул.11 Поздовжній у м. Миколаєві анульовано, а він фактично проживає у приміщені, яке є технічним та має житлову площу 9.2 кв.м., не заслуговують на увагу, оскільки належними та допустимими доказами ( судове рішення) вказані обставини, в силу ст.ст.58-60 ЦПК України не підтверджуються.

Не можуть бути прийняті до уваги і твердження апелянта про те, що у спірних квартирах проживають інші особи, оскільки це не впливає на правильність рішення суду щодо покладання на відповідача, як власника обовязку по сплаті житлово-комунальних послуг.

Інші доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку щодо незаконності та несправедливості оскаржуваного судового рішення.

За наведених обставин судова колегія дійшла висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи, визначив характер спірних правовідносин та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а відтак, відповідно до ч.1 ст. 308 ЦПК України, апеляційну скаргу слід відхилити, а рішення суду залишити без змін.

Керуючись статтями 303, 307, 308, 314 ЦПК України, колегія суддів

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 - відхилити, а рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 30 червня 2015 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, і з цього часу може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий Судді: