Справа № 454/1042/14-ц
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 червня 2015 року Сокальський районний суд Львівської області у складі:

головуючого - судді Адамович М. Я. ,

при секретарі Калиш В.О.

з участю представника відповідача ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Сокалі, цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, третьої особи Сокальської державної нотаріальної контори про визнання договору дарування недійсним,

в с т а н о в и в:

Позивач, ОСОБА_2, звернулася в суд з даним позовом до відповідача та третьої особи про визнання договору дарування недійсним, покликаючись на те, що вона отримала у спадщину однокімнатну квартиру АДРЕСА_1, після смерті прабаби ОСОБА_4, що оформлено свідоцтвом про право на спадщину від 05.05.2000 року в Сокальській державній нотаріальній конторі. 16.03.2001 р. вона вчинила договір дарування вказаної квартири на ОСОБА_5 Даний договір вчинений позивачкою помилково, під тиском та за збігом обставин, які мали для неї істотне значення. Незважаючи на те, що було оформлено договір дарування, квартира перебувала у користуванні позивачки до травня 2013 року.

Зазначає, що даний договір дарування нею було укладено за наступних обставин. Батько позивачки - ОСОБА_6 позичив у ОСОБА_7 гроші в сумі 2000 доларів США, що в еквіваленті до гривні становило 10 420 грн. На момент отримання коштів ОСОБА_7 отримав від ОСОБА_6 письмову розписку, в якій йшлося про те, що гарантією позики є квартира позивачки. На той момент відповідачка не була членом сім»ї ОСОБА_7 та їй не могли бути відомі умови позики.

16.03.2001 р. було укладено договір дарування на квартиру АДРЕСА_1, яка належала на праві власності позивачці, в якості гарантії подальшого повернення боргу, оскільки такі вимоги ставилися відповідачкою, як дружиною ОСОБА_7 та її свекрухою - мамою ОСОБА_7 Одночасно зазначені особи запевнили її, що квартиру буде повернуто в обов»язковому порядку. Відповідачка увесь цей час утримувала документи на квартиру та сама здійснювала усі необхідні заходи для вчинення правочину без участі позивачки та згоди на це.

Позивачці відомо, що борг у 2000 доларів США повернуто. Отже, оскаржуваний нею правочин вчинений на користь сторонньої особи - відповідачки, вчинений помилково, під впливом обману, адже заздалегідь відповідачка умисно мала на меті не повертати квартиру. ОСОБА_3 під час вчинення правочину розуміла, що є для позивачки сторонньою особою, але запевняла, що всі домовленості між її чоловіком та батьком позивачки мають силу і зазначала, що квартира буде повернута, як тільки батько поверне кошти.

Вказує, що якщо б їй зазделегідь було відомо, що відповідачка не збирається повертати квартиру, вона б ніколи не уклала договір дарування на ім»я сторонньої для неї особи.

Також позивач зазначає, що за договором дарування дарувальник передає або зобов»язується передати в майбутньому обдарованому безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір дарування як договір купівлі-продажу, спрямований на припинення права власності у дарувальника й виникнення права власності в обдарованої особи з тією лише різницею, що договір дарування завжди є безоплатним, а тому дарувальник не має права вимагати від обдарованої особи зустрічних дій. Чинне законодавство чітко обумовлює, що договір, який встановлює обов»язок обдарованого вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або не майнового характеру, не є договором дарування. В даному випадку дарування як такого не відбулося.

Відповідно до ЦК України підставами для припинення договору дарування є : відмова однієї зі сторін від договору; розірвання договору дарування; визнання договору недійсним. Обдарований може розірвати договір керуючись загальними положеннями про договір, зокрема договір може бути розірвано за рішенням суду на вимогу однієї зі сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках встановлених договором або законом.

Визнання договору недійсним можливе у разі недодержання в момент укладення договору стороною (сторонами) таких вимог: волевиявлення учасника має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Вказує, що в даному випадку має місце кожна із перелічених обставин.

Крім цього, позивачка вважає, що оскаржуваний правочин може бути визнаний судом недійсним на підставі ст.233 ЦК України, якщо його вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, чим друга сторона правочину скористалась, оскільки ст.233 ЦК України визначає, що тяжкими обставинами можуть бути тяжка хвороба особи, членів її сім»ї, чи родичів, смерть годувальника, загроза втратити житло чи загроза банкрутства та інші обставини, для усунення або зменшення яких необхідно укласти такий правочин. Особа має вчиняти такий правочин добровільно, без наявності насильства, обману чи помилки.

Зазначає, що за умови відсутності тяжкої обставини, а саме наявності у батька зобов»язання перед ОСОБА_7 (чоловіком відповідачки) та складних обставин, які склалися для її батька в цей період, нею оскаржуваний правочин не було б вчинено взагалі.

Просить суд визнати недійсним договір дарування квартири АДРЕСА_1, посвідчений державним нотаріусом Хома В.О. 16.03.2001 року №2-431.

Представник відповідача, ОСОБА_1 звернувся в суд із заявою про застосування строку позовної давності, в якій зазначив, що позивачем під час обґрунтування позовних вимог застосовано норми ЦК України, про те правовідносини на які послалася позивач як на підставу задоволення позову мали місце 16.03.2001р., тому до них слід застосувати норми законодавства, яке діяло в період існування цих правовідносин, зокрема норми ЦК Української РСР.

Відповідно до ст.71 ЦК Української РСР загальний строк для захисту права за позовом особи, право якої порушено (позовна давність) встановлюється в три роки. Згідно ст.75 ЦК Української РСР позовна давність застосовується судом, арбітражем або третейським судом незалежно від заяви сторін.

ЦК України не змінив загальний строк позовної давності - 3 роки, але впровадив застосування строку від заяви сторін.

Відповідно до ст.256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

На підставі ст.261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Перебіг позовної давності про визнання недійсним правочину, вчиненого під впливом насильства, починається від дня припинення насильства. Перебіг позовної давності за вимогами про застосування наслідків нікчемного правочину починається від дня, коли почалося його виконання.

Згідно ч.4 ст.267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі є підставою для відмови у позові.

Оскільки позивачем оскаржується договір дарування від 16.03.2001р., то строк позовної давності по цьому правочину сплив 17.03.2004р. Факт цього, що позивачу було відомо про зазначені обставини та те, що ці обставини досліджувалися судом за участю позивачки стверджується ухвалою Сокальського районного суду Львівської області від 29.10.2010р.

Просить суд у задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання недійсним договору дарування від 16.03.2001р. квартири у АДРЕСА_1 відмовити у зв»язку з пропуском позовної давності.

Позивач ОСОБА_2 в судовому засіданні позовні вимоги підтримала, просила позовні вимоги задовольнити та в обгрунтування надала пояснення аналогічні викладеним в позовній заяві. Додатково повідомила, що строк звернення до суду з даним позовом нею не пропущено, оскільки в даному випадку дарування як такого не відбулося, квартирою користувалася вона та її брат до травня 2013 року, до моменту, коли в квартирі були поміняні замки.. До цього моменту жодних позовів про усунення перешкод у користуванні квартирою до неї чи до її брата заявлено не було. Таким чином перебіг строку позовної давності розпочався в червні 2013 року, а позовну заяву подано до суду в березні 2014 року.

Представник відповідача, ОСОБА_1, в судовому засіданні позовні вимоги не визнав та просив у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання недійсним договору дарування від 16.03.2001р. квартири АДРЕСА_1 відмовити у зв»язку з пропуском строку позовної давності.

Представник третьої особи Сокальської державної нотаріальної контори, державний нотаріус Хома В.О. в судовому засіданні у вирішенні даної справи покликався на розсуд суду, додатково повідомив що договір дарування укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_5 16.03.2001 році відповідного до норм чинного на той час закоодавства. Сторони прийшли добровільно, прочитали вказаний договір та підписали його. Жодних заяв щодо тиску на одну із сторін не було .

Допитана в судовому засіданні свідок ОСОБА_9 показала, що ОСОБА_2 отримала у спадщину квартиру АДРЕСА_1. В даній квартирі постійно проживала, була зареєстрована та користувалася нею ОСОБА_10 - бабця позивачки. ОСОБА_2 не мала наміру дарувати зазначену квартиру та укладати жодних договрів щодо неї. Вищевказаний договір дарування був здійснений ОСОБА_2 під тиском ОСОБА_3 та ОСОБА_11 (мами ОСОБА_7), внаслідок збігу тяжких обставин для позивачки. Також мав місце обман з боку відповідачки. На момент укладення договору позивачка працювала у Сокальській міській раді і до неї постійно приходили на роботу ОСОБА_3 та ОСОБА_11, які вчиняли скандали і вимагали укладення договору дарування в погашення боргу, який мав ОСОБА_12 перед ОСОБА_7 Тому за цих обставин був укладений договір дарування від 16.03.2001 року квартири АДРЕСА_1.

Крім цього відповідачка та ОСОБА_7 обіцяли після повернення боргу ОСОБА_12 повернути назад зазначену квартиру. Вказаною квартирою користувалася ОСОБА_2 та ОСОБА_10 до 2012 року. Оплату за комунальні послуги проводила позивачка та утримала квартиру в належному стані. Борг у 2000 доларів США був повернутий ОСОБА_7 в повному обсязі, однак з порушенням однорічного терміну та погашався частинами.

Свідок ОСОБА_12 надав подібні покази , що і свідок ОСОБА_9

Заслухавши пояснення учасників, покази свідків, дослідивши письмові докази, оцінивши всі докази по справі в їх сукупності, суд прийшов до наступних висновків.

Як вбачається з свідоцтва про право на спадщину, виданого державним нотаріусом Сокальської державної нотаріальної контори Хомою В.О. від 05.05.2000р. та зареєстрованого в реєстрі за №2-702 - ОСОБА_2 успадкувала квартиру АДРЕСА_1 після смерті ОСОБА_4

З дослідженого в судовому засіданні договору дарування квартири від 16.03.2001р., посвідченого державним нотаріусом Сокальської державної нотаріальної контори Хомою В.О. та зареєстрованого в реєстрі за №2-431 встановлено, що ОСОБА_13 подарувала ОСОБА_3 квартиру АДРЕСА_1 (Сидора-Шелеста) в м.Сокаль Львівської області.

Статтею 41 ЦК Української РСР (1963р.) встановлено, що угодами визнаються дії громадянн і організацій, спрямовані на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Угоди можуть бути односторонніми і дво- або багатосторонніми (договори).

На підставі ст.243 ЦК Української РСР (1963р.) за договором дарування одна сторона передає безоплатно другій стороні майно у власність.

Договір дарування вважається укладеним з моменту передачі майна обдарованому.

Згідно ст.56 ЦК Української РСР (1963р.) угода, укладена внаслідок помилки, що має істотне значення, може бути визнана недійсною за позовом сторони, яка діяла під

впливом помилки.

Якщо така угода визнана недійсною, то кожна з сторін зобов'язана повернути другій стороні все одержане за угодою, а при неможливості повернення одержаного в натурі - відшкодувати його вартість.

Відповідно до ст.57 ЦК Української РСР (1963р.) угода, яку громадянин був змушений укласти на вкрай невигідних для себе умовах внаслідок збігу тяжких обставин, може бути визнана недійсною за позовом потерпілого або за позовом

державної чи громадської організації.

Якщо угода визнана недійсною з однієї з зазначених підстав, то потерпілому повертається другою стороною все одержане нею за угодою, а при неможливості повернення одержаного в натурі - відшкодовується його вартість. Майно, одержане за угодою потерпілим від другої сторони (або належне йому), звертається в доход держави. При неможливості передати майно в доход держави в натурі - стягується його вартість.

Крім того, потерпілому відшкодовуються другою стороною понесені ним витрати, втрата або пошкодження його майна.

Як роз'яснено в п.11Постанови Пленуму Верховного суду України №3 від 28.04.1978 року «Про судову практику в справах про визнання угод недійсними» (зі змінами внесеними згідно з постановами Пленуму Верховного Суду України №13 від 25.12.92, №3 від 04.06.93 та №15 від 25.05.98) під помилкою у даному випадку слід розуміти таке неправильне сприйняття стороною суб'єкта, предмета чи інших істотних умов угоди, що вплинуло на її волевиявлення, при відсутності якого за обставинами справи можна вважати, що угода не була б укладена.

Правила ст.56 ЦК не поширюються на випадки, коли помилка стосується до мотивів укладення угоди.

Також, п.12Постанови Пленуму Верховного суду України №3 від 28.04.1978 року «Про судову практику в справах про визнання угод недійсними» (зі змінами внесеними згідно з постановами Пленуму Верховного Суду України №13 від 25.12.92, №3 від 04.06.93 та №15 від 25.05.98) роз'яснено, що при вирішенні позовів про визнання угоди недійсною на підставі ст.57 ЦК суди повинні мати на увазі, що такі вимоги

можуть бути задоволені при доведеності фактів збігу тяжких для сторони обставин і наявності їх безпосереднього зв'язку з волевиявленням сторони укласти угоду на

вкрай невигідних для неї умовах.

Збігом тяжких обставин слід вважати такий майновий або особистий стан громадянина чи його близьких (крайня нужденність, хвороба і т.ін.), які примусили укласти угоду на вкрай невигідних для нього умовах.

З пояснень позивачки та показів свідків в судовому засіданні встановлено, що договір дарування квартири АДРЕСА_1 від 16.03.2001р. укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 під тиском відповідачки та її колишньої свекрухи ОСОБА_11 та за наявності тяжкої обставини для позивачки, а саме зобов»язання у батька позивачки, ОСОБА_6 перед ОСОБА_7 (чоловіком відповідачки) та складних обставин, які склалися для її батька в цей період, як гарантія повернення боргу.

Крім цього, в судовому засіданні встановлено, що квартирою АДРЕСА_1 користувалася позивачка та її брат до травня 2013 року.

Разом з тим, представник відповідача ОСОБА_1 звернувся в суд із заявою в якій просить у позові відмовити за спливом строку позовної давності.

Судом встановлено, що спірний договір дарування квартири укладено позивачкою ОСОБА_2 з відповідачкою ОСОБА_3 16.03.2001р., про що не заперечується сторонами.

Відповідно до пункту 7 Прикінцевих та перехідних положень ЦК до позовів про визнання заперечуваного правочину недійсним і про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину, право на пред'явлення якого виникло до 1 січня 2004 року, застосовується позовна давність, встановлена для відповідних позовів законодавством, що діяло раніше.

В свою чергу, згідно ст. 71 ЦК УРСР, діючого на час виникнення спірних правовідносин, загальний строк для захисту права за позовом особи, право якої порушено (позовна давність), встановлюється в три роки.

Згідно ст. 75 ЦК УРСР, позовна давність застосовується судом, арбітражем або третейським судом незалежно від заяви сторін.

На підставі до ч.1 ст. 80 ЦК УРСР, закінчення строку позовної давності до пред'явлення позову є підставою для відмови в позові.

У відповідності до п.11 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009р. №14 «Про судове рішення у цивільній справі» встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову у позові з цих підстав.

В зв'язку із спливом строку позовної давності до пред'явлення позову, а також не встановленням судом причин поважності його пропуску позивачем ОСОБА_2 та враховуючи клопотання представника відповідача ОСОБА_1 про застосування позовної давності, суд відмовляє у задоволених вимог про визнання недійсним договору дарування від 16.03.2001р. квартири АДРЕСА_1.

Керуючись ст.ст. 10, 60, 88, 212 ЦПК України, суд

в и р і ш и в:

В задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3, третьої особи Сокальської державної нотаріальної контори про визнання договору дарування недійсним - відмовити.

Рішення може бути оскаржене сторонами в апеляційному порядку до Апеляційного суду Львівської області через Сокальський районний суд шляхом подання в 10-денний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги, а особами, які приймали участь у справі, але не були присутні під час оголошення рішення, протягом 10 днів з часу отримання копії рішення.

Головуючий: М. Я. Адамович