АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
№ апеляційного провадження: 22-ц/796/8202/2015
Головуючий у суді першої інстанції: Кицюк В.С.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Білич І.М.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

6 липня 2015 року колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду м. Києва в складі:

Головуючого судді: Білич І.М.

Суддів: Болотова Є.В., Поліщук Н.В.

при секретарі: Гречка Т.В.

за участю : представника позивача ОСОБА_3

представника відповідача Шевченко Т.В.

представника третьої особи Тополенко І.Л.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника ОСОБА_6 - ОСОБА_3 на рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 7 травня 2015 року

у справі за позовом ОСОБА_6 до Публічного акціонерного товариства «Міський комерційний банк», третя особа: Фонд гарантування вкладів фізичних осіб, про стягнення заборгованості за договором банківського вкладу.

в с т а н о в и л а :

Позивач звертаючись у жовтні 2014 року з вищезазначеним позовом, ставив питання про стягнення на свою користь та третьої особи на стороні позивача яка заявляє самостійні вимоги на предмет спору ОСОБА_6 в готівковій формі у валюті вкладу єдиноразовим платежем грошові кошти загальною сумою 20827,74 доларів США, які знаходяться у відповідача за договором банківського вкладу №2620/09/195289 від 01.07.2014 року, укладеного між ОСОБА_7 та відповідачем.

Обґрунтовуючи свої вимоги тим, мотивуючи свої вимоги тим, що відповідно до укладеного між ОСОБА_7 та ОСОБА_6 договору дарування грошових коштів від 30.09.2014 року право власності на грошові кошти в сумі 10403,36 доларів США, які складають 1/2 частину банківського вкладу на вимогу за вищезазначеним договором банківського вкладу, перейшло від ОСОБА_8 (дарувальник) до ОСОБА_6 (обдарований) з моменту прийняття дару. Та вважав, що договір дарування за даних підстав є свідченням заміни сторони в зобов'язанні за договором банківського вкладу на вимогу №2620/09/195289 від 01.07.2014 року з кредитора ОСОБА_7 на кредитора ОСОБА_6 в частині вимог про стягнення половини суми банківського вкладу.

А відтак із урахуванням поданої заяви про зменшення позовних вимог а також заяви про залишення первісної позовної заяви без розгляду щодо ОСОБА_7 яка була задоволена судом в порядку ст. 207 ЦПК України, позивач ставив питання про стягнення з відповідача на користь ОСОБА_6 - 114 181,47 гривень.

Рішенням Солом'янського районного суду м. Києва від 7 травня 2015 року у задоволенні позову було відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду представник позивача подав апеляційну скаргу. Де ставив питання про скасування рішення суду та постановлення нового про задоволення позову у повному обсязі. Мотивуючи тим, що судом порушені норми матеріального та процесуального права.

Апелянт у судовому засіданні підтримав подану апеляційну скаргу.

Представник відповідача та представник третьої особи апеляційну скаргу не визнали та просили суд відмовити у її задоволенні.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без зміни, якщо визнає що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням вимог матеріального та процесуального права.

Так судом першої інстанції при розгляді справи було встановлено, що 28 жовтня 2013 року між ОСОБА_7 та ПАТ «Міський комерційний банк» було укладено договір строкового банківського вкладу №2630/09/137325 «Ваш святковий», згідно умов якого ОСОБА_7 розмістив на депозитному рахунку НОМЕР_1вклад у розмірі 20 000 доларів США строком до 28 вересня 2014 року.

Пунктом 1.3 договору визначено, що в разі, якщо вкладник не витребує суму вкладу по закінченню строку дії цього договору (28 вересня 2014 року), сума вкладу в цей день переноситься на рахунок з обліку вкладу на вимогу, про що вкладник доручає банку здійснити таке договірне списання. Банк забезпечує збереження суми вкладу на рахунку вкладу на вимогу до моменту звернення вкладника до банку з вимогою про повернення вкладу.

01 липня 2014 року між ОСОБА_7 та ПАТ «Міський комерційний банк» укладено договір банківського вкладу на вимогу №2620/09/195289, згідно умов якого ОСОБА_7 відкрито депозитний рахунок НОМЕР_2.

Згідно «Відомостей по депозитному договору» від 29 вересня 2014 року та довідки ПАТ «Міський комерційний банк» від 30 вересня 2014 року на рахунок НОМЕР_2 29 вересня 2014 року поступили грошові кошти в сумі 20806,00 доларів США.

30 вересня 2014 року між ОСОБА_7 та ОСОБА_6 було укладено договір дарування грошових коштів, відповідно до умов якого ОСОБА_7 подарував, а ОСОБА_6 прийняв в дар грошові кошти в сумі 10 403,36 доларів США, які складають 1/2 частину банківського вкладу.

Суд першої інстанції, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності з урахуванням положень ст.ст. 512,717-718,722 ЦК України, прийшов до висновку, що позов ОСОБА_6 задоволенню не підлягає, з тих підстав, що заявлені ним вимоги є необґрунтованими та такими, що не знайшли свого підтвердження у ході розгляду справи.Так як договір дарування не є договором відступлення права вимоги за договором банківського вкладу, відповідно до нього не відбулася заміна кредитора з ОСОБА_7 на ОСОБА_6 в зобов'язанні та до ОСОБА_6 не перейшло право вимоги за договором банківського вкладу на вимогу №2620/09/195289 від 01.07.2014 року укладеного між ОСОБА_7 та ПАТ «Міський комерційний банк».

При цьому судом також вказувалось на те, що ОСОБА_6 не мав рахунків в ПАТ «Міський комерційний банк»до укладення договору дарування. ОСОБА_7 із заявами про відкриття рахунку на імя третьої особи ОСОБА_6 у зв'язку із укладенням договору дарування грошових коштів, що знаходяться (обліковуються) на рахунках, відкритих на ім'я ОСОБА_7 в ПАТ «Міський комерційний банк» також не звертався. Доручень з цього приводу банку не надавав, відтак ОСОБА_6 не пройшов обов'язкову ідентифікацію клієнта, що відповідно до Постанови Національного банку України №492 від 12.11.2003 року «Про затвердження Інструкції про порядок відкриття, використання і закриття рахунків у національній та іноземних валютах» (із відповідними змінами згідно Постанови Правління Національного банку України №273 від 26.06.2012 року) позбавляє будь-який банк можливості тільки на підставі договору дарування грошових коштів за власною ініціативою відкривати рахунки на ім'я третіх осіб чи то відкривати і вести анонімні рахунки.

Розглядаючи спір, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції повно і всебічно дослідив і оцінив обставини по справі, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює.

Доводи апеляційної скарги про необгрунтованість позиції суду щодо того, що договір дарування не є правочином за яким відбулася заміна кредитора з ОСОБА_7 на ОСОБА_6 Як і то що після набуття права власності на грошові кошти ( укладення нотаріально посвідченого договору) ОСОБА_6 став кредитором у зобов'язанні по договору банківського вкладу, на думку колегії суддів не ґрунтуються на матеріалах справи та нормах діючого законодавства.

Так, вкладником є фізична особа ( крім фізичних осіб - суб'єктів підприємницької діяльності), яка уклала або на користь якої укладено договір банківського вкладу ( депозиту) банківського рахунку або яка є власником депозитного сертифіката.

Відповідно до ст. 1058 ЦК України за договором банківського вкладу ( депозиту) одна сторона ( банк) що прийняла від другої сторони ( вкладника) або для неї грошову суму ( вклад), що надійшла зобов'язується виплачувати вкладнику таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі та на умовах і в порядку, встановлених договором.

Згідно Постанови Національного банку України №492 від 12.11.2003 року «Про затвердження Інструкції про порядок відкриття, використання і закриття рахунків у національній та іноземних валютах» (із відповідними змінами згідно Постанови Правління Національного банку України №273 від 26.06.2012 року) банки зобов'язані на підставі офіційних документів або засвідчених у встановленому порядку їх копій ідентифікувати клієнтів - власників рахунків які відкривають рахунки на користь третіх осіб. Рахунок клієнту відкривається лише після його ідентифікації банком.

У ході розгляду справи апелянтом не було надано доказів на підтвердження того, що ОСОБА_6 у зв'язку з договором дарування грошових коштів, які знаходилися на рахунку відкритому на ім'я іншої особи, відповідно до положень зазначеної вище Інструкції пройшов обов'язкову ідентифікацію.

Сама ж Інструкція також не передбачає можливості відкриття рахунку на підставі договору дарування.

Враховуючи те, що діючими нормами законодавства, які регулюють банківські відносини не передбачено укладення договору банківського рахунку через договір дарування грошових коштів іншій особі, а також те, що новий кредитор не звертався до кредитора для переоформлення договору та проведення ідентифікації, то висновки суду щодо відмови у задоволенні позову є обґрунтованими.

Крім того слід зазначити, щоПостановою Правління Національного Банку України від 20.11.2014року №732 ПАТ «Міський комерційний банк» було віднесено до категорії неплатоспроможних, а з 21 листопада 2014 року введено тимчасову адміністрацію та призначено уповноважену особу Фонду гарантування вкладів фізичних осіб.

Відповідно до постанови Правління Національного банку України від 19.03.2015 № 187 «Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію ПАТ «Міський комерційний банк», виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення від № 64 «Про початок процедури ліквідації ПАТ «Міський комерційний банк», та призначення уповноваженої особи Фонду на ліквідацію банку», згідно з яким було розпочато процедуру ліквідації ПАТ «Міський комерційний банк», та призначено уповноваженою особою Фонду на ліквідацію ПАТ «Міський комерційний банк», Тимошенка Костянтина Володимировича строком на 1 рік з 20.03.2015 по 19.03.2016 включно.

За положеннями ст.ст. 49, 52 ЗУ «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» вбачається, що за умови початку процедури ліквідації банку застосовуються норми спеціального закону і вимоги кредиторів задовольняються в порядку черговості в межах ліквідаційної процедури.

Колегія суддів вважає, що апелянт вказуючи на низку порушень з боку відповідача а також дій суду щодо об'єктивності та неупередженості при розгляді справи, порушення принципів змагальності та рівності, допущенням грубого порушення вимог норм чинного законодавства, будь-яких доказів в розумінні вимог ст. 58-59 ЦПК на підтвердження зазначених доводів не надав. Хоча у відповідності до вимог ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

З урахуванням вищевикладеного, колегія суддів вважає, що рішення суду постановлено з дотриманням норм матеріального та процесуального права і підстав для його скасування з доводів викладених у апеляційній скарзі нема.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 305, 307, 308, 315, 317 ЦПК України, колегія суддів,

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_6 - ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 7 травня 2015 року без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий: Судді: