АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
№22-ц/796/9590/15 Головуючий у 1 інстанції - Сирбул О.Ф.
Доповідач - Панченко М.М.
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 липня 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м.Києва у складі:

головуючого - Панченка М.М.

суддів - Вербової І.М., Кирилюк Г.М.

при секретарі - Мікітчак А.Л.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у м.Києві справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Дарницького районного суду м. Києва від 18 травня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання такою, що втратила право користування квартирою,-

В С Т А Н О В И Л А:

У квітні 2015 року позивач ОСОБА_1, керуючись ст.71 ЖК України, звернувся з позовом до своєї невістки ОСОБА_2 і, керуючись ст.71 ЖК України, просив винести рішення, яким визнати відповідачку такою, що втратила право користування квартирою АДРЕСА_1, з тих підстав, що вона безпричинно не проживає на спірному житлі більше шести місяців підряд.

В обґрунтування позовних вимог зазначав, що він та його дружина ОСОБА_3 є власниками указаної квартири АДРЕСА_1, а позивачка була поселена та зареєстрована в цій квартирі в 2014 році на правах члена сім»ї власника квартири, як дружина його сина.

Послався на те, що відповідачка, починаючи з серпня 2014 року, тобто, більше шести місяців підряд, без поважних причин не користується спірною квартирою, незважаючи, що перешкоди у користуванні квартирою їй не чинились.

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 18 травня 2015 року у позові відмовлено /а.с.28-30/.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції керувався ст.71 ЖК України, та виходив з того, що відповідачка ОСОБА_2 була поселена у спірну квартиру на правах члена сім»ї власника квартири, а, відповідно до ст.156 ЖК України члени сім»ї власника квартири, які мешкають разом з ним, користуються квартирою нарівні з власником квартири, оскільки іншої угоди щодо користування відповідачкою цією квартирою не існувало.

Крім того, суд вважав, що відповідачка ОСОБА_2 не користується спірною квартирою з поважних причин, оскільки позивач ОСОБА_1 чинить їй перешкоди у користуванні квартирою.

В поданій апеляційній скарзі позивач ОСОБА_1, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове рішення про задоволення позову. Зазначав, що суд не дав належної оцінки його доводам, викладеним у позовній заяві /а.с.34-36/.

Заслухавши доповідь по справі, пояснення сторін, вивчивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу належить задовольнити частково.

Рішення належить скасувати, та ухвалити нове рішення, яким у позові відмовити з інших підстав, за статтею 405 ЦК України, якою врегульовані відносини щодо користування приватним житловим фондом.

Ухвалюючи рішення та відмовляючи у задоволенні позову в частині визнання відповідачки такою, що втратила право користування житловим приміщенням, суд першої інстанції помилково керувався ст.71 ЖК України, якою врегульовані відносини припинення користування житлом, що перебуває у власності державного і громадського житлового фонду.

Між тим, суду належало керуватись ч.2 ст.405 ЦК України, згідно якої врегульовані відносини між власником житла та членами сім»ї власника житла, які втрачають право на користування цим житлом у разі відсутності цього члена сім»ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ними і власником житла або законом.

Відповідно до ст.303 ЦК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обгрунтованим. Законним є рішення,, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з»ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Однак зазначеним вимогам закону ухвалене у справі рішення суду першої інстанції не відповідає.

Як слідує з матеріалів справи та таке встановлено судом, ОСОБА_1 та його дружина ОСОБА_3, є власниками в рівних частках чотирикімнатної квартири АДРЕСА_1 на підставі свідоцтва про право власності на квартиру, виданого Головним управлінням житлового забезпечення КИДА від 20.01.1999 року /а.с.4/.

На час розгляду справи зареєстрованими в указаній квартирі, крім власника ОСОБА_1 та його дружини ОСОБА_3, є: їх син ОСОБА_4, а також невістка відповідачка ОСОБА_2, яка була поселена та зареєстрована в указаній квартирі в лютому 2014 році, а шлюб відповідачки з ОСОБА_4 укладено 1.03.2014 року.

Встановлено, що після народження ІНФОРМАЦІЯ_1 у молодого подружжя дитини - доньки ОСОБА_5, між сторонами: позивачем ОСОБА_1, його дружиною та відповідачкою ОСОБА_2 виникли конфліктні стосунки з причини небажання позивачем, як власником квартири, надати дозвіл на реєстрацію дитини у спірній квартирі.

Оскільки конфліктні стосунки набували постійного характеру, що створювало негативну атмосферу у квартирі, що небажаним чином впливало на виховання та розвиток малолітньої дитини, відповідачка вимушена була у серпні 2014 року залишити указану квартиру і разом з дитиною проживати у найманому житлі по вул.Бориспільській,№6 у м.Києві.

Таким чином, колегія суддів вважає, що не проживання відповідачки у спірній квартирі є вимушеним, а не безпричинним, як на тому наполягає позивач.

Так, у разі виникнення спору між власником житла та особами, які вселились в житлове приміщення як члени його сім»ї, суд враховує, що право користування житлом має речово-правовий характер, у зв»язку з чим припинення цього права має відбуватись згідно вимог ст.ст.405,406 ЦК України, зокрема, сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення або через відсутність особи понад один рік без поважних причин.

При цьому виселення члена сім»ї власника житла без надання йому іншого житла за нормами Житлового кодексу можливе лише у випадку, передбаченому ст.116 ЖК, а саме: якщо такий член сім»ї систематично руйнує чи псує житлове приміщення, або використовує його не за призначенням, або систематичним порушенням правил спільного проживання робить неможливим для інших проживання з ним в одній квартирі або в одному будинку, а заходи попередження і громадського впливу виявилися марними.

Встановлено, що позивач посилається лише на один довід визнання відповідачки такою, що втратила право користування спірною квартирою - це безпричинне її непроживання понад встановлені законом строки - шість місяців.

Однак, відповідач не навів доказів суду безпричинного непроживання відповідачки в його квартирі понад один рік, як те передбачає ст.405 ЦК України, якою врегульоване питання визнання особи такою, що втратила право користування приватним житлом.

Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції по суті дійшов правильного висновку, однак при цьому, суд помилково керувався ст.71 ЖК України, чинність якої поширюється на будинки державного і громадського житлового фонду.

Так, стаття 16 ЦК України передбачає способи захисту цивільних прав і інтересів осіб. Виходячи з загальних положень права власності, власнику належить права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Захист права власності регулюється нормами Цивільного кодексу України.

Оскільки позивач є власником спірної квартири, він повинен був посилатись на ст. 405 ЦК України, згідно якої визначено, що член сім'ї власника житла має право користуватися цим житлом. Однак це право користування втрачається у разі відсутності без поважних причин понад один рік.

Враховуючи викладене, колегія суддів дійшла висновку, що рішення суду першої інстанції належить скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у позові про визнання відповідачки такою, що втратила право користування спірною квартирою з інших підстав, ніж визначено судом першої інстанції, а саме з підстав ст.405 ЦК України, тобто, у зв»язку з не проживанням з поважних причин відповідачки понад один рік на житловій площі, яка перебуває у приватній власності позивача.

Керуючись ст.ст.307,308,309 ЦПК України, колегія суддів,-

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Скасувати рішення Дарницького районного суду м. Києва від 18 травня 2015 року та ухвалити нове рішення наступного змісту.

Відмовити ОСОБА_1 у позові до ОСОБА_2 такою, що втратила право користування квартирою АДРЕСА_1, з інших підстав.

Рішення набирає чинності негайно та може бути оскаржене в касаційному порядку протягом двадцяти днів з моменту проголошення шляхом подання касаційної скарги до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий

Судді