Провадження №22-ц/784/1592/15
Провадження №22-ц/784/1592/15 Суддя суду 1-ї інстанції ОСОБА_1
Категорія 7 Доповідач апеляційного суду ОСОБА_2
Ухвала

Іменем України

13 липня 2015 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Миколаївської області у складі:

головуючого Самчишиної Н.В.,

суддів: Галущенка О.І., Серебрякової Т.В.,

із секретарем судового засідання Харитоновою І.В.,

за участю:

- прокурора Цвікілевич Н.В.,

- представника відповідача - Миколаївської міської ради ОСОБА_3,

- представника відповідача - ОСОБА_4 - ОСОБА_5,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою

представника ОСОБА_4 ОСОБА_5

на рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 27 квітня 2015 року, ухвалене за позовом прокурора м. Миколаєва в інтересах держави до Миколаївської міської ради, ОСОБА_4 про визнання незаконним та скасування рішення, визнання недійсним державного акту на право власності на земельну ділянку та повернення земельної ділянки,

встановила:

У листопаді 2014 року прокурор м. Миколаєва в інтересах держави звернувся з вищезазначеним позовом до Миколаївської міської ради та ОСОБА_4, який обґрунтував наступним.

Пунктами 2,2.2 розділу 4 рішення Миколаївської міської ради № 19/44 від 21 серпня 2012 року затверджено проект землеустрою та передано у приватну власність ОСОБА_4 земельну ділянку площею 960 кв.м, у тому числі 960 кв.м під прибудинковою територією, за рахунок земель міста, не наданих у власність або користування, з віднесенням її до земель житлової забудови, для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд по вул. Променевій, 49 а у м. Миколаєві.

На підставі цього рішення 15 жовтня 2012 року ОСОБА_4 отримав державний акт на право власності на земельну ділянку.

Прокурор вказував, що спірна земельна ділянка знаходиться у зеленій зоні загального користування, належить до перспективної ландшафтно-рекреаційної зони загальноміського значення та входить в межі прибережної захисної смуги р. Інгул, тому не могла бути передана у власність фізичної особи.

Посилаючись на викладене та грубі порушення земельного та водного законодавства, прокурор просив визнати незаконним та скасувати рішення у вказаній частині, визнати недійсним державний акт на право власності на земельну ділянку, виданий ОСОБА_4 та зобовязати його повернути Миколаївській міській раді земельну ділянку.

Заперечуючи проти позову, Миколаївська міська рада та ОСОБА_4 посилались на те, що спірна земельна ділянка відноситься до земель житлової забудови міста, а не водного фонду та рекреаційної зони, як вважав прокурор, й не допущено порушень чинного законодавства при виділенні її у власність ОСОБА_4 для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд.

-2-

Крім того, відповідач - Миколаївська міська рада - вважав, що спірним рішенням міської ради інтереси держави не були порушені.

Рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 27 квітня 2015 року, описку в якому виплавлено ухвалою цього ж суду 27 квітня 2015 року, позов прокурора задоволено. Визнано незаконними та скасовані п.п.2,2.2 розділу 4 рішення Миколаївської міської ради № 19/44 від 21 серпня 2012 року про погодження проекту землеустрою та передачу у власність ОСОБА_4 земельної ділянки з кадастровим номером :15:018:0028 площею 960 кв.м. під прибудинковою територією з віднесенням її до земель житлової забудови для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд по вул. Промневій, 49-а у м. Миколаєві, визнано недійсним та скасовано державний акт та зобовязано ОСОБА_4 повернути земельну ділянку у комунальну власність. Стягнуто з ОСОБА_4 на користь держави судовий збір 243 грн. 60 коп.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду, представник відповідача ОСОБА_4 ОСОБА_5 подав на нього апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просив рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким відмовити прокурору у задоволенні позовних вимог.

В запереченнях н апеляційну скаргу, прокурор посилався на необґрунтованість її доводів.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Задовольняючи позов прокурора, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем доведено розташування спірної земельної ділянки у зеленій зоні загального користування, її належність до ландшафтно-рекреаційної зони загальноміського значення та у прибережній захисній смузі р. Інгул, а тому дійшов висновку, що така земельна ділянка не могла бути передана у власність ОСОБА_4

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду, з огляду на таке.

В силу ст.ст.13-14 Конституції України, земля, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України, є об'єктами права власності Українського народу.

Кожний громадянин має право користуватися природними об'єктами права власності народу відповідно до закону.

Земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави.

Право власності на землю набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою відповідно до закону і гарантується державою.

Відповідно до ст.ст.78-83, 116, 118, 125, 126 ЗК України, (в редакції, що діяли на час передачі земельної ділянки відповідачу), право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, Земельного кодексу України, а також інших законів, що видаються відповідно до них.

Земля в Україні може перебувати у приватній, комунальній та державній власності.

Земельна ділянка як об'єкт права власності являє собою частину земної поверхні з установленими межами, певним місцем розташування, з визначеними щодо неї правами.

Право власності на земельну ділянку поширюється в її межах на поверхневий (ґрунтовий) шар, а також на водні об'єкти, ліси і багаторічні насадження, які на ній знаходяться, якщо інше не встановлено законом та не порушує права інших осіб.

Право власності на земельну ділянку розповсюджується на простір, що знаходиться над та під поверхнею ділянки на висоту і на глибину, необхідні для зведення житлових, виробничих та інших будівель і споруд.

Громадяни є суб'єктами права власності на землі приватної власності.

-3-

Територіальні громади є суб'єктами права власності на землі комунальної власності. Це право вони реалізують безпосередньо або через органи місцевого самоврядування.

Громадяни України набувають права власності на земельні ділянки лише з підстав, передбачених законом, зокрема у разі безоплатної передачі ділянок із земель державної і комунальної власності.

До земель комунальної власності відносяться землі, які належать на праві власності територіальним громадам сіл, селищ, міст. У комунальній власності перебувають усі землі в межах населених пунктів, крім земель приватної та державної власності, а також земельні ділянки за їх межами, на яких розташовані об'єкти комунальної власності.

Громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідної районної, Київської чи Севастопольської міської державної адміністрації або сільської, селищної, міської ради за місцезнаходженням земельної ділянки. У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, погодження землекористувача (у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб) та висновки конкурсної комісії (у разі надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства).

Відповідна державна адміністрація або рада розглядає заяву, і в разі згоди на передачу земельної ділянки у власність надає дозвіл на розробку проекту її відведення.

Після розробки проекту і узгодження його з органом по земельних ресурсах, природоохоронним і санітарно-епідеміологічним органами, органами архітектури і охорони культурної спадщини, він подається на розгляд відповідних місцевої державної адміністрації або органу місцевого самоврядування, яка і приймає рішення про передачу земельної ділянки у власність громадянина.

За дотримання вище виписаних процедур, право власності на земельну ділянку виникає після одержання її власником або користувачем документа, що посвідчує право власності чи право постійного користування земельною ділянкою, та його державної реєстрації. Приступати до використання земельної ділянки до встановлення її меж у натурі (на місцевості), одержання документа, що посвідчує право на неї, та державної реєстрації забороняється.

Право власності на земельну ділянку і право постійного користування земельною ділянкою посвідчується державними актами, за формою державних актів затверджених Кабінетом Міністрів України. Обмеженням цьому є пряма заборона законом передачі земель у приватну власність громадян.

З матеріалів справи вбачається, що пунктами 2,2.2 розділу 4 рішення Миколаївської міської ради № 19/44 від 21 серпня 2012 року затверджено проект землеустрою та передано у приватну власність ОСОБА_4 земельну ділянку площею 960 кв.м, у тому числі 960 кв.м під прибудинковою територією, за рахунок земель міста, не наданих у власність або користування, з віднесенням її до земель житлової забудови, для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд по вул. Променевій, 49 а у м. Миколаєві (а.с.10).

На підставі вказаного рішення 15 жовтня 2012 року відповідач ОСОБА_4 отримав державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯК № 942617, згідно якого він став власником земельної ділянки з кадастровим номером :15:018:0028 (а.с.31).

-4-

За даними виконавчого комітету Миколаївської міської ради, на підставі проведеного містобудівного аналізу та згідно з Генеральним планом м. Миколаєва, затвердженого рішенням Миколаївської міської ради № 35/18 від 18 червня 2009 року, земельна ділянка по вул. Променевій 49 а в м. Миколаєві, розміщується на території зелених насаджень загального користування (а.с. 32).

Згідно з Правилами використання та забудови території міста Миколаєва, земельна ділянка, яка належить ОСОБА_4 на праві власності, відноситься до перспективної зони ландшафтно рекреаційного загальноміського значення (а.с. 34-35). Тому посилання відповідачів на те, що спірна земельна ділянка не належала до земель рекреаційного призначення не заслуговують на увагу.

За визначенням ст. 50 ЗК України землі, які використовуються для організації відпочинку населення, туризму та проведення спортивних заходів, відносяться до земель рекреаційного призначення.

Згідно ст. 51 ЗК України до складу земель рекреаційного призначення належать земельні ділянки зелених зон і зелених насаджень міст і інших населених пунктів, навчально-туристських та екологічних стежок, маркованих трас, земельні ділянки, зайняті територіями будинків відпочинку, пансіонатів, об'єктів фізичної культури та спорту, туристичних баз, кемпінгів, яхт-клубів, стаціонарних і наметових туристично-оздоровчих таборів, будинків рибалок і мисливців, дитячих туристичних станцій, дитячих і спортивних таборів, інших аналогічних об'єктів, а також земельні ділянки, надані для дачного будівництва і спорудження інших об'єктів стаціонарної рекреації.

За даними проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність ОСОБА_4 за рішенням Миколаївської міської ради № 10/17 від 20 жовтня 2011 року, вбачається, що земельна ділянка надана йому для цільового використання в якості землі рекреаційного призначення (а.с. 11-28).

Виходячи з положень ст. 19 ЗК України, землі житлової та громадської забудови та землі рекреаційного призначення за основним цільовим призначенням відносяться до різних категорій.

Частинами 1, 2 статті 20 ЗК України встановлено, що віднесення земель до тієї чи іншої категорії здійснюється на підставі рішень органів державної влади та органів місцевого самоврядування відповідно до їх повноважень. Зміна цільового призначення земель проводиться органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування, які приймають рішення про передачу цих земельних ділянок у власність або надання у користування, вилучення (викуп) земель і затверджують проекти землеустрою або приймають рішення про створення об'єктів природоохоронного та історико-культурного призначення.

Реалізуючі свої повноваження з розпорядження земельними ділянками, відповідний орган державної влади чи місцевого самоврядування за місцем знаходження земельної ділянки на час виникнення спірних правовідносин мав право змінювати цільове призначення земельних ділянок, які відчужуються (надаються), за умови дотримання положень Порядку розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 26 травня 2004 року № 677, та Порядку зміни цільового призначення земель, які перебувають у власності громадян або юридичних осіб, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 11 квітня 2002 року № 502 (постанова втратила чинність 20 лютого 2013 року).

Відповідно до зазначеного Порядку, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 11 квітня 2002 року № 502 і який був чинним на час виникнення спірних правовідносин, проект відведення земельної ділянки у разі зміни її цільового призначення погоджується або перепогоджується з органом земельних ресурсів, природоохоронним і санітарно-епідеміологічним органами, органом містобудування і архітектури та охорони культурної спадщини, а також підлягає державній землевпорядній експертизі, після якої

-5-

замовник подає проектні матеріали відповідно до сільської, селищної, міської ради або до районної державної адміністрації для прийняття рішення.

Сільська, селищна, міська рада розглядає проектні матеріали та приймає рішення про зміну цільового призначення земельної ділянки, яка розташована в межах населеного пункту. Рішення сільської, селищної, міської ради або відповідного органу виконавчої влади про зміну цільового призначення земельної ділянки є підставою для оформлення громадянину або юридичній особі державного акта на право власності на земельну ділянку із зміненим цільовим призначенням.

Виходячи з положень ст. 21 ЗК України, порушення порядку встановлення та зміни цільового призначення земель є підставою для визнання недійсним рішень органів державної влади та органів місцевого самоврядування про надання (передачу) земельних ділянок громадянам та юридичним особам, відмови у реєстрації земельної ділянки або визнання реєстрації недійсною.

Надані по справі докази не містять даних про те, що стосовно спірної земельної ділянки Миколаївською міською радою приймалися рішення щодо зміни її з категорії землі рекреаційного призначення на землю забудови з дотриманням вказаного Порядку.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку про доведеність прокурором порушення Миколаївською міською радою при прийнятті рішення про надання у власність ОСОБА_4 земельної ділянки вимог чинного законодавства, у тому числі ст. 9 Закону України «Про державну експертизу землевпорядної документації», відповідно до якої проекти землеустрою щодо відведення земельних ділянок водного фонду, оздоровчого та рекреаційного призначення підлягають обов'язковій державній експертизі. Всупереч вказаним вимогам закону та ч.9 ст.118 ЗК України (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) обов'язкова державна експертиза землевпорядної документації при виділенні земельної ділянки по Променевій, 49-а м. Миколаєва не проводилась.

Крім того, з матеріалів справи вбачається, що земельна ділянка, яка надана у власність ОСОБА_4 розташована в межах прибережної захисної смуги р. Інгул, яка відноситься до середніх річок, на відстані 48, 4 метрів від урізу води при крутизні схилу понад три градуси (19,5 градуси), що підтверджено інформацією Миколаївського обласного управління Водних ресурсів № 07/1850 від 15 жовтня 2014 року (а.с. 41-43).

Відповідно до частин 1, 2 статті 60 ЗК України вздовж річок, морів і навколо озер, водосховищ та інших водойм з метою охорони поверхневих водних об'єктів від забруднення і засмічення та збереження їх водності у межах водоохоронних зон виділяються земельні ділянки під прибережні захисні смуги.

Зокрема, уздовж середніх річок встановлюється прибережна захисна смуга шириною 50 метрів. При крутизні схилів більше трьох градусів мінімальна ширина прибережної захисної смуги подвоюється.

За змістом ст 58, п."д" ч.4 ст.84 та ч.4 ст.59 ЗК України землі водного фонду, зокрема зайняті прибережними захисними смугами вздовж річок, не можуть передаватися у власність громадян.

Межі встановлених прибережних захисних смуг і пляжних зон зазначаються в документації із землеустрою, кадастрових планах земельних ділянок, а також у містобудівній документації.

Відповідно п. г ч. 2 ст. 61 ЗК України у прибережних захисних смугах уздовж річок, навколо водойм та на островах забороняється, зокрема будівництво будь-яких споруд (крім гідротехнічних, гідрометричних та лінійних), у тому числі баз відпочинку, дач, гаражів та стоянок автомобілів.

За такого, в силу ст.60 ЗК України спірна земельна ділянка не могла бути відведена у власність ОСОБА_4 для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд.

-6-

Посилання відповідачів на те, що спірна земельна ділянка не входила в межі прибережної захисної смуги р. Інгул, оскільки було чинним рішення Миколаївської міської ради № 17/4 від 31 травня 2012 року «Про затвердження робочого проекту «Встановлення водоохоронних зон та прибережних захисних смуг річок Інгул, Південний Буг і Бузького лиману на території землекористування м. Миколаєва» із змінам, внесеними рішенням Миколаївської міської ради від 12 грудня 2013 року № 39/9 та від 12 липня 2014 року № 42/21, не заслуговують на увагу, оскільки вказане рішення постановою Одеського апеляційного адміністративного суду від 10 березня 2015 року визнано протиправним та скасовано.

Так, ухвалюючи постанову суд встановив, що вказане рішення Миколаївської міської ради винесено з порушенням Порядку визначення розмірів і меж водоохоронних зон та режиму ведення господарської діяльності в них, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України № 486 від 08 травня 1996 року. Тому дія вказаного рішення міської ради на час передачі у власність спірної земельної ділянки ОСОБА_4, на думку колегії суддів, не має правового значення і на ньому не може базуватися право особи на земельну ділянку, яка розташована в нормативно визначених межах прибережної захисної смуги р. Інгул.

Оскільки, ж набуття відповідачем ОСОБА_4 у власність спірної земельної ділянки відбулося з порушенням ст.ст. 116,118 ЗК України, тому наявні правові підстави для визнання недійсним державного акта на право власності на спірну земельну ділянку та її повернення в комунальну власність.

Таким чином, судом першої інстанції при вирішенні спору правильно застосовані норми ст.ст. 59, 60 Земельного Кодексу України, ст.ст. 88, 90 Водного Кодексу України, ст.ст. 17,18 Закону України «Про основи містобудування» ст. 48 Закону України «Про охорону земель», а тому зроблений обґрунтований висновок про задоволення позову.

Інші доводи апеляційної скарги були предметом розгляду судом першої інстанцій та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом були дотримані норми матеріального та процесуального права. Доводи, наведені в апеляційній скарзі, фактично зводяться до переоцінки доказів та незгоди представника відповідача ОСОБА_4 - ОСОБА_5 з висновком суду першої інстанції з їх оцінкою.

За таких обставин, колегія суддів дійшла висновку, що рішення суду є законним та обґрунтованим, ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду, а тому підстав для скасування рішення та ухвалення нового рішення колегія суддів не вбачає.

Керуючись статтями 303, 308, 315 ЦПК України, колегія суддів, -

ухвалила:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_4 ОСОБА_5 відхилити, а рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 27 квітня 2015 року, описку у якому виправлено ухвалою цього ж суду від 27 квітня 2015 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення і з цього часу протягом двадцяти днів може бути оскаржене в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий Судді: