Справа № 521/1707/14-ц
Провадження № 2/521/611/15
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

16 липня 2015 року

Малиновський районний суд м. Одеси у складі:

Головуючого судді Гуревського В.К.

за секретаря Гресько О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Одесі цивільну справу за позовом ОСОБА_1, ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання заповіту недійсним, -

в с т а н о в и в:

Позивачі ОСОБА_1, ОСОБА_2 звернулись до суду із позовом до ОСОБА_3 та просять суд скасувати заповіт, за яким ОСОБА_4 заповів ОСОБА_5 квартиру АДРЕСА_1; скасувати свідоцтво на ім'я ОСОБА_5 про право власності в порядку спадкування на квартиру АДРЕСА_1; скасувати державну реєстрацію права власності ОСОБА_5 на квартиру АДРЕСА_1, посилаючись на обґрунтування своїх вимог на такі обставини.

08 травня 2010 року помер ОСОБА_4, батько позивачів, у звязку із чим відкрилась спадщина у вигляді квартири АДРЕСА_2.

Між померлим та позивачами були добрі стосунки і він постійно говорив, що в разі його смерті спірна квартира повинна бути розділена між його дітьми. Однак він проживав в зазначеній квартирі з другою дружиною ОСОБА_5, а тому просив їх почати оформлення документів на квартиру лише після смерті останньої. 14 серпня 2013 року ОСОБА_5 померла. Коли позивачі поховали останню, з причини необізнаності в юридичних питаннях, звернулися до юриста для оформлення квартири на них. Однак стало відомо, що власником квартири була померла ОСОБА_5. Право власності на квартиру було оформлено на підставі заповіту ОСОБА_4, спадкова справа №49492266. Пізніше вони дізналися, що заповіт було складено за неділю до смерті ОСОБА_4, тобто в період коли він не міг відповідати за свої дії, оскільки був важко хворий. За місяць до смерті батька позивачів хвороба прогресувала він не міг розуміти оточуючих, де він знаходиться, що робить та адекватно не сприймав реальність. Таким чином ОСОБА_5 знаючи про їх домовленість з батьком, скориставшись його безпорадністю обманним шляхом оформила заповіт, а потім на його підставі прийняла спадщину і стала власником квартири. Все це ОСОБА_5 зробила без врахування спадкоємців першої черги та без їх відома. Викладене свідчить про те, що ОСОБА_5 скористалась тяжким становищем батька та зумовленою хворобою обмеженою спроможністю розуміти значення та наслідки своїх дій, а тому волевиявлення на складання оскаржуваного заповіту не було вільним і не відповідало волі батька та було нав'язане психологічним тиском з боку ОСОБА_5. Таким чином, ОСОБА_4 не розумів значення та правові наслідки своїх дій. Тому, позивачі, вимушені звернутися з цим позовом за захистом своїх законних прав та інтересів.

В подальшому позивачі подали до суду заяву про поновлення строку позовної давності.

Представник відповідача ОСОБА_3 ОСОБА_6 Д.Л. позов не визнав, просив в позові позивачів відмовити у повному обсязі та застосувати строки позовної давності, зазначивши, що дійсно ОСОБА_4 до своєї смерті разом із дружиною постійно проживав у квартирі, що розташована за адресою: АДРЕСА_3. Після смерті ОСОБА_4, померлого 08 травня 2010 року, згідно заповіту від 22 квітня 2010 року все майно, де б воно не було, і з чого б воно не складалось, і взагалі все те, що належало померлому на день смерті останній заповідав ОСОБА_5. 17 серпня 2010 року на виконання останньої волі померлого та вищевказаного заповіту ОСОБА_5 у встановленому законом порядку звернулась до П'ятої одеської державної нотаріальної контори з метою прийняття спадщини та прийняла усе майно у спадщину згідно заповіту та оформила належним чином на себе. Крім того, 17 червня 2010 року позивачі також звернулись до приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_7 із заявами про прийняття будь-якого майна, що належало їх померлому батьку ОСОБА_4. На ці заяви вони отримали відповіді, що ОСОБА_4 за життя було складено заповіт, яким все майно, померлий заповідав не на користь позивачів, а на користь ОСОБА_5. Більш того, позивачі повторно звертались до П'ятої одеської державної нотаріальної контори із тими самими заявами про отримання вищевказаної спадщини, на що повторно отримали відповіді №3041/20-14 та №3042/02-14 від 17 листопада 2010 року, що ОСОБА_4 за життя було складено заповіт, яким все майно, померлий заповідав не на користь позивачів, а на користь ОСОБА_5.

Дані факти повністю спростовують твердження позивачів, що нібито позивачі почали намагатись оформити спадок, який залишив батько, лише після смерті його дружини, а до цього, жодним чином не знали про існування будь-якого заповіту чи останньої волі батька. Тобто, позивачам було відомо про існування заповіту та його суть але останні, жодним чином його не оскаржили та будь-яких дій не вжили. 14 серпня 2013 року померла ОСОБА_5. Відповідно до заповіту померлої, все майно, де б воно не було, і з чого б воно не складалось, і взагалі все те що належало померлій на день смерті остання заповідала своєму сину ОСОБА_8. В свою чергу, останній, у встановленому законом порядку розпочав процедуру прийняття спадщини після померлої матері, але повністю вступити у права спадкоємця не зміг у зв'язку із поданою позовною заявою по даній справі.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у 3 роки (ст.257 ЦК України). Навіть якщо взяти до уваги останню відповідь П'ятої одеської державної нотаріальної контори від 17 листопада 2010 року, граничним строком позовної давності була дата 17 листопада 2013 року. В свою чергу, позивачі звернулись із позовною заявою лише 08 лютого 2014 року. Таким чином, позовну заяву було подано із порушенням норм матеріального права. Позивачами пропущено строк подання позовної заяви на 84 дні без поважних на те причин, тому необхідно застосувати ч. 4 ст. 266 ЦК України: сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, допитавши свідків, дослідивши висновок судової експертизи, суд вважає позов таким, який має бути частково задоволений з таких причин. Судом встановлені такі фактичні обставини на підставі представлених письмових доказів.

ОСОБА_4 та ОСОБА_9 перебували у зареєстрованому шлюбі, який було розірвано, що підтверджується заявою, яка нотаріально була завірена 06 квітня 1983 року, зареєстровано в реєстрі за №3-312.

Від цього шлюбу 24 жовтня 1965 року народилась ОСОБА_1, відповідно до свідоцтва про народження серії VІІ-УР №0979832 від 01 листопада 1965 року, запис №2576.

27 жовтня 1970 року народився ОСОБА_2, відповідно до свідоцтва про народження серії ІІІ-ЖД №432976 від 03 вересня 1983 року, запис №2448, де батьками зазначені: мати ОСОБА_9, батько ОСОБА_4.

12 листопада 1992 року ОСОБА_4 та ОСОБА_10 уклали шлюб та остання змінила прізвище на «Ларкіна», що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу серії ІІІ-ЖД №372505 від 12 листопада 1992 року, запис № 833.

08 травня 2010 року ОСОБА_4 помер, про що свідчить свідоцтво про смерть (повторно) серії 1-ЖД №091172 від 01 червня 2010 року, про що в книзі реєстрації смертей 2010 08 травня 2010 року зроблено відповідний актовий запис №24, у звязку із чим відкрилась спадщина.

Відповідно до договору купівлі-продажу серії АВА № 990645 від 11 вересня 1999 року, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_11, зареєстрованого в реєстрі 11 вересня 1999 року за №1102, ОСОБА_4 придбав квартиру АДРЕСА_4 (колишня назва Калініна) у м. Одесі.

Право власності за ОСОБА_4 на спірну квартиру було зареєстрованого в КП «ОМБТІ та РОН» за №153 в книзі: 331пр-91 від 20 листопада 1999 року.

За життя ОСОБА_4 склав заповіт, який був посвідчений 22 квітня 2010 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_12, зареєстрованого в реєстрі за № 1024. Відповідно до цього заповіту ОСОБА_4 заповідав належне йому майно, де б воно не було і з чого б воно не складалось, і взагалі все те, що йому буде належати на день смерті і на що він за законом матиме право, ОСОБА_5.

Відповідно до свідоцтва про право на спадщину від 10 грудня 2010 року, посвідченого державним нотаріусом Пятої одеської державної нотаріальної контори ОСОБА_13, зареєстрованого в реєстрі за №2-2002, спадкова справа №277/2010, ОСОБА_5 отримала спадщину квартира АДРЕСА_5.

Згідно відповіді державного нотаріуса Пятої одеської державної нотаріальної контори ОСОБА_14 від 02 квітня 2014 року за № 554/01-16 на запит суду, копії спадкової справи №277/2010 до майна ОСОБА_4, померлого 08 травня 2010 року, вбачається, що до майна померлого ОСОБА_4 до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини звернулись ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_5.

З відповідей державного нотаріуса Пятої одеської державної нотаріальної контори ОСОБА_13 17 листопада 2010 року № 3041/02-14 та № 3042/02-14 на адресу ОСОБА_2 і ОСОБА_1 вбачається повідомлення заявників, що існує заповіт, складений заповідачем не на їх користь.

14 серпня 2013 року ОСОБА_5 померла, у звязку із чим відкрилась спадщина та спадкоємцем після останньої є її син ОСОБА_3, відповідач по справі.

Згідно із довідками (з місця проживання про склад сімї та реєстрації), вбачається, що у квартирі АДРЕСА_6 зареєстровані та проживали: з 1999 року ОСОБА_4, померлий 08 травня 2010 року, (основний) та ОСОБА_5, померла 14 серпня 2013 року (дружина).

Ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси від 24 березня 2015 року була призначена посмертна судово-психіатрична експертиза, поставлені на вирішення експертів такі питання: - чи усвідомлював ОСОБА_4, який помер 08 травня 2010 р., значення своїх дії та чи міг він керувати ними при складанні заповіту на ім'я ОСОБА_5, що був посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_12 22 квітня 2010 р., зареєстрований в реєстрі за № 1024 ?

Відповідно до висновку судово-психіатричної експертизи №211 від 28 квітня 2015 року, вбачається, що під час складання заповіту 22 квітня 2010 року, ОСОБА_4 виявляв ознаки глибокої астенії F06.6, викликаної наявністю у нього ряду соматичних захворювань, унаслідок функціональних розладів психіки, порушення фізіологічних процесів в організмі і інших хворобливих явищ, тимчасово не міг усвідомлювати значення своїх дій і керувати ними. ОСОБА_4, померлий 08 травня 2010 року, не усвідомлював значення своїх дій і не міг керувати ними при складанні заповіту на ім'я ОСОБА_5, який було посвідчено приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_12 22 квітня 2010 року, зареєстрованого в реєстрі за №1024.

Стороною відповідача критично оцінений висновок експертизи в тій частині, що неоднозначно в мотивувальній частині визначено стан заповідача. Клопотань з боку відповідача про призначення додаткової або повторної експертизи до суду не надходило.

Відповідно до ч. 2 ст. 1257 ЦК України, за позовом зацікавленої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним та не відповідало його волі.

Згідно зі ст. 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у 3 (три) роки (ст. 257 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 261 ЦК України, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Судом встановлено, якщо взяти до уваги останню відповідь П'ятої одеської державної нотаріальної контори від 17 листопада 2010 року, граничним строком позовної давності була дата 17 листопада 2013 року. В свою чергу, позивачі звернулись із позовною заявою лише 08 лютого 2014 року. Тобто, позивачам був пропущений строк позовної давності.

При цьому суд не може не вязати до уваги той факт, що ОСОБА_4, померлий 08 травня 2010 року, не усвідомлював значення своїх дій і не міг керувати ними при складанні заповіту на ім'я ОСОБА_5, який було посвідчено приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_12 22 квітня 2010 року. Тобто право на спадкування ОСОБА_5 ґрунтується на недійсному правочині.

Такі обставини призвели до позбавлення дітей померлого (позивачів по справі) від першого шлюбу права на спадкування.

Відповідно до ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожному гарантується захист прав і свобод у судовому порядку. Суд не може відмовити у правосудді, якщо громадянин вважає, що його права і свободи порушенні або порушуються, створено або створюються перешкоди для реалізації або мають місце ущемлення прав та свобод.

Згідно ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод від 4 листопада 1950 р. визначено право кожного на справедливий та публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить його спір щодо його прав та обов'язків.

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини по справі «Ілхан проти Туреччини» (22277/93, 27 червня 2000 р. пар. 59), правило встановлення обмежень звернення до суду у зв'язку з пропущенням строку звернення, повинно застосовуватися з певною гнучкістю і без надзвичайного формалізму, воно не застосовується автоматично та не має абсолютного характеру; перевіряючи його виконання, слід звертати увагу на обставини справи.

За викладених підстав суд має поновити позивачам строк звернення до суду за захистом своїх прав.

Враховуючи викладене, суд має позовні вимоги позивачів задовольнити частково, а саме: визнати заповіт, складений 22 квітня 2010 року ОСОБА_4 та посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_12 22 квітня 2010 р., зареєстрований в реєстрі за № 1024, на користь ОСОБА_5, - недійсним, та скасувати Свідоцтво про право на спадщину за заповітом на ім'я ОСОБА_5 на квартиру АДРЕСА_1, видане 10 грудня 2010 року Пятою одеською державною нотаріальною конторою, реєстраційний номер 2-2002.

В частині вимог позивачів щодо скасування державної реєстрації права власності ОСОБА_5 на квартиру АДРЕСА_1 суд має встановити порядок виконання судового рішення.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Так, доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. При цьому, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно із ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого цивільного права та інтересу у випадку його порушення, невизнання або оспорювання з вимогою про застосування судом передбачених законом способів захисту.

Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Згідно ст. 217 ЦПК України, суд, який ухвалив рішення, може визначити порядок його виконання, надати відстрочку або розстрочити виконання, вжити заходів для забезпечення його виконання, про що зазначає в рішенні.

Керуючись ст. ст. 16, 256, 257, 261, 266, 1257 ЦК України, ст. ст. 11, 15, 60, 61, 213, 214, 215, 217 ЦПК України, СУД

В И Р І Ш И В

Позовну заяву ОСОБА_1, ОСОБА_2 задовольнити частково.

Поновити ОСОБА_1, ОСОБА_2 строк звернення до суду.

Визнати заповіт, складений 22 квітня 2010 року ОСОБА_4 та посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_12 22 квітня 2010 р., зареєстрований в реєстрі за № 1024, на користь ОСОБА_5, - недійсним.

Скасувати Свідоцтво про право на спадщину за заповітом на ім'я ОСОБА_5 на квартиру АДРЕСА_1, видане 10 грудня 2010 року Пятою одеською державною нотаріальною конторою, реєстраційний номер 2-2002.

Встановити порядок виконання рішення суду, відповідно до якого після набрання ним законної сили, це рішення є підставою для Реєстраційної служби Одеського міського управління юстиції для скасування державної реєстрації права власності ОСОБА_5 на квартиру АДРЕСА_1.

Рішення може бути оскаржене шляхом подання апеляційному суду через суд першої інстанції апеляційної скарги протягом десяти днів з дня проголошення рішення.

Суддя В.К.Гуревський