Справа № 752/7615/15-ц
Провадження № 2/752/3838/15
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

02 жовтня 2015 року Голосіївський районний суд міста Києва у складі: головуючого судді Мирошниченко О.В.

при секретарі Бурлака Т.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м. Києві цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, третя особа - Голосіївський районний відділ Головного управління Державної міграційної служби України у м. Києві, про усунення перешкод у користуванні нерухомим майном та виселення, -

в с т а н о в и в:

Позивач ОСОБА_1 звернувся до Голосіївського районного суду м. Києва з позовом до відповідачів, в якому просив зобов'язати ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_6 та ОСОБА_5 усунути перешкоди у користуванні ОСОБА_1 квартирою АДРЕСА_1; позбавити ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_6 та ОСОБА_5 права користування квартирою АДРЕСА_1, та зняти їх з реєстраційного обліку за вказаною адресою; виселити ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_6 та ОСОБА_5 з квартири АДРЕСА_1.

Мотивуючи позовні вимоги, вказав про те, що на підставі договору дарування, укладеного 14.03.2014 року з ОСОБА_7, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Сікуцьким О.А., позивач набув право власності на квартиру № АДРЕСА_1. Відповідачі по справі зареєстровані та проживають у вказаній вище квартирі, крім того, відмовляються віддавати позивачу ключі від квартири. У добровільному порядку відповідачі не бажають залишати спірну квартиру та знятись з реєстрації за вказаною адресою. У зв'язку із чим, на підставі ст. 391 ЦК України, ст. 116 ЖК УРСР позивач просить суд усунути перешкоди у користуванні нерухомим майном, шляхом виселення відповідачів із вказаної вище квартири та зняти їх з реєстрації за вказаною адресою.

У судове засідання позивач не з'явився, надавши до суду заяву про розгляд справи у його відсутність.

Відповідачі у судове засідання також не з'явились, надавши до суду заяву про розгляд справи у їх відсутність.

Від представника третьої особи надійшла до суду заява про розгляд справи у відсутність їх представника.

Дослідивши матеріали цивільної справи, судом встановлено, що 14 березня 2014 року між ОСОБА_7 та ОСОБА_1 укладено договір дарування, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Сікуцьким О.А. за реєстровим номером 579, за умовами якого ОСОБА_1 набув у власність квартиру АДРЕСА_1.

14 березня 2014 року у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно зареєстровано право власності ОСОБА_1 на квартиру АДРЕСА_1, що підтверджується інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № НОМЕР_1 від 14.03.2014 року.

Відповідно до даних довідки № 933, виданої 14.04.2015 року КП «Житлово-експлуатаційна організація-109 Голосіївського району», у квартирі АДРЕСА_1 зареєстровані ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_6 та ОСОБА_10

Звертаючись до суду з даним позовом, позивач обґрунтовує позовні вимоги наявністю перешкод у користуванні вказаною вище квартирою, які чинять останньому відповідачі.

Конституцією України (ст. 41) та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону № 475/97-ВР від 17 липня 1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст. ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.

За правилами ч. ч. 1, 2 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Згідно з ч. 1 ст. 321 ЦК право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Згідно до ст. 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного приміщення або обмежений у праві користування ним інакше як на підставах і в порядку, передбаченому законодавством.

Відповідно до ст. 109 ЖК Української РСР, виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку.

Як вбачається зі змісту позовної заяви, позивач просить суд зобов'язати відповідачів усунути перешкоди у користуванні власністю, шляхом виселення та зняття з реєстраційного обліку за даною адресою.

Питання про реєстрацію, а також зняття особи з реєстрації регулюється спеціальним Законом України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні».

Відповідно до ст.ст. 3, 9 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», реєстрація - внесення відомостей до паспортного документа про місце проживання або місце перебування із зазначенням адреси житла особи та внесення цих даних до реєстраційного обліку відповідного органу спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади з питань реєстрації, зняття з реєстрації місця перебування особи здійснюється за її повідомленням.

Згідно ст. 116 ЖК Української РСР, якщо наймач, члени його сім'ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення.

Згідно роз'яснень, наданих у п.17 Постанови Верховного Суду України «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» № 2 від 12 квітня 1985 року, вирішуючи спір про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, суд повинен з'ясувати, чи дотриманий встановлений порядок при їх вселенні, зокрема: чи була письмова згода на це всіх членів сім'ї наймача, чи прописані вони в даному жилому приміщенні, чи було це приміщення постійним місцем проживання, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання, чи не обумовлювався угодою між цими особами, наймачем і членами сім'ї, що проживають з ним, певний порядок користування жилим приміщенням.

При вирішенні справ про виселення на підставі ст. 116 ЖК осіб, які систематично порушують правила співжиття і роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі або будинку, слід виходити з того, що при триваючій антигромадській поведінці виселення винного може статися і при повторному порушенні, якщо раніше вжиті заходи попередження або громадського впливу не дали позитивних результатів. Маються на увазі, зокрема, заходи попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями виконкомів, а також заходи громадського впливу, вжиті на зборах жильців будинку чи членів ЖБК, трудових колективів, товариськими судами й іншими громадськими організаціями за місцем роботи або проживання відповідача (незалежно від прямих вказівок з приводу можливого виселення).

Відповідно до ч. 4 ст. 156, ст. 116 ЖК Української РСР виселення іншої особи, яка проживає з власником жилого будинку (квартири), може бути здійснено лише за наявності винної поведінки останнього, яка, відповідно до ст. ст. 57-60 ЦПК України повинна бути підтверджена лише належними та допустимими доказами.

При цьому, згідно ст. 60 ЦПК України обов'язок довести суду ті обставини, на які сторона посилається як на підставу своїх позовних вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 ЦПК України, покладено саме на сторони у справі.

Однак, з боку позивача його позиція з даного приводу не є доведеною в розумінні положень ст. ст. 57-60 ЦПК України.

Всі його твердження ґрунтуються лише на його висловлених припущеннях та його думці без жодного обґрунтування, як того вимагає процесуальний закон.

Так, позивачем не доведено та матеріали цивільної справи не містять жодних доказів того, що відповідачі вчиняють будь-які неправомірні дії, як то псування майна власника або його знищення чи використання відповідачами житла для інших цілей. Заходи попередження або громадського впливу до останніх не застосовувались.

Крім того, під час розгляду справи позивач не зміг обґрунтувати та довести обставини, на які посилається як на підставу позовних вимог, зокрема, не обґрунтував конкретно в чому саме йому чиняться перешкоди з боку відповідачів та якими належними та допустимим доказами в розумінні ст.ст. 58, 59 ЦПК України такі обставини обґрунтовуються.

Відповідно до вимог ст. 7 Закону України від 11.12.2003 року № 1382 - 1У «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюються протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду.

Така ж позиція викладена і у Постанові Вищого спеціалізованого суду України від 16.01.2012 року, за якою вирішення питання зняття особи з реєстраційного обліку залежить зокрема від вирішення питання про право користування такої особи житловим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства.

Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має права вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання , пред'явивши водночас одну із таких вимог:

- про позбавлення права власності на житлове приміщення;

- про позбавлення права користування житловим приміщенням

- про визнання особи безвісно відсутньою

- про оголошення фізичної особи померлою.

Тому, приймаючи до уваги вищевикладене, суд приходить до висновку про необхідність відмови позивачу у задоволенні заявленого ним до відповідачів позову за його недоведеністю.

Керуючись ст.ст. 317, 319, 321, 391 ЦК України, ст.ст. 9, 64, 116, 156, 157, 168, 180 ЖК Української РСР, Законом України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», ст.ст. 3, 4, 10, 11, 57-60, 88, 169, 209, 212-215, 218 ЦПК України, суд -

в и р і ш и в:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, третя особа - Голосіївський районний відділ Головного управління Державної міграційної служби України у м. Києві, про усунення перешкод у користуванні нерухомим майном та виселення, - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя