УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

9 вересня 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Червинської М.Є.,

суддів: Леванчука А.О., Мазур Л.М.,

Писаної Т.О., Юровської Г.В.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення боргу за договором позики за касаційною скаргою ОСОБА_4, подану представником - ОСОБА_5, на рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 16 березня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Полтавської області від 13 травня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У жовтні 2014 року ОСОБА_3 звернулась до суду з указаним позовом до ОСОБА_4, у якому просила суд стягнути з останнього на її користь суму боргу за договором позики у розмірі 143 615 грн.

Свої вимоги позивач мотивувала тим, що 23 серпня 2014 року вона та відповідач уклали між собою договір позики. Цього ж дня на виконання зазначеного договору вона передала відповідачу 130 тис. грн та 1 тис. дол. США. ОСОБА_4, у свою чергу, видав їй розписку, у якій зазначив, що отримав від неї вищезазначену суму коштів. Згідно із розпискою позичальник зобов'язався повернути позикодавцю борг в строк до 23 вересня 2014 року, однак відповідач у зазначений термін борг не повернув.

Рішенням Октябрського районного суду м. Полтави від 16 березня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Полтавської області від 13 травня 2015 року, позов задоволено. Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 заборгованість за договором позики у розмірі 145 744 грн 80 коп. Вирішено питання про судові витрати.

У касаційній скарзі, поданій представником, ОСОБА_4 просить скасувати судові рішення, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, та передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Заслухавши доповідь судді судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, дослідивши матеріали справи та перевіривши наведені в скарзі доводи, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Суд першої інстанції, задовольняючи позов, з висновками якого погодився апеляційний суд, виходив із того, що відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України відповідач взяті на себе зобов'язання по поверненню позики не виконав, а тому позивач має право на стягнення суми позики.

Проте повністю з такими висновками судів погодитись не можна.

Статтею 213 ЦПК України передбачено, що рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам закону судові рішення не відповідають.

Судами установлено, що 23 серпня 2014 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 укладено договір позики коштів, про що складено розписку. За умовами розписки ОСОБА_4 отримав від ОСОБА_3 кошти у розмірі 130 тис. грн та 1 тис. дол. США, строком користування до 23 вересня 2014 року.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно із ч. 2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Суд дійшов висновку про те, що позивачем було доведено факт позичення коштів, а відповідачем не спростовано даний факт.

Разом із тим, як убачається з матеріалів справи, відповідач заявляв клопотання про призначення судово-почеркознавчої експертизи, в обґрунтування якого зазначав, що він грошових коштів у позивача не брав, розписку не підписував, жодних боргових зобов'язань перед позивачем не існує, текст розписки був складений ним раніше без підписання, як проект-гарантія майбутніх зобов'язань.

Згідно із ч. 1 ст. 143 ЦПК України для з'ясування обставин, що мають значення для справи і потребують спеціальних знань у галузі науки, мистецтва, техніки, ремесла тощо, суд призначає експертизу за заявою осіб, які беруть участь у справі.

Таким чином, з'ясування обставин підписання боргової розписки має істотне значення для вирішення даного спору.

Проте місцевий суд на порушення вимог ст. ст. 213, 214 ЦПК України не з'ясував обставин, на які відповідач посилався як на підставу своїх заперечень; не врахував зазначеної вище заяви та не вирішив в установленому законом порядку питання про призначення в даній справі експертизи, що є також порушенням ст. ст. 144, 168 ЦПК України, а тому висновок суду про задоволення позову є передчасним.

Відповідно до ч. 1 та ч. 4 ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи. Суд першої інстанції не виконав обов'язок, покладений на нього процесуальним законом, не з'ясував обставин справи та дійшов висновків, які не ґрунтуються на нормах матеріального та процесуального права.

Посилання суду на те, що відповідач зловживає своїми процесуальними правами, заявляючи клопотання про призначення експертизи, з огляду на те, що він проживає за кордоном, є безпідставним та суперечать приписам ст. 10 ЦПК.

Апеляційний суд не звернув уваги на порушення, які допущені судом першої інстанції, при розгляді справи в апеляційній інстанції, доводи апеляційної скарги належним чином не перевірив., а тому ухвалені у справі судові рішення не можна вважати законними та обґрунтованими, вони підлягають скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції відповідно до ст. 338 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ України

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_4, подану представником - ОСОБА_5, задовольнити.

Рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 16 березня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Полтавської області від 13 травня 2015 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий М.Є. Червинська
Судді:А.О. Леванчук
Л.М. Мазур
Т.О. Писана
Г.В. Юровська