Провадження № 22ц/790/4668/15 Головуючий 1-ї інст. Золотарьова Л.І.
Справа № 640/4249/15-ц Суддя доповідач Бровченко І.О.
Категорія: договірні
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 липня 2015 року судова колегія судової палати з цивільних справ апеляційного суду Харківської області в складі:

Головуючого Бровченко І.О.,

суддів Шаповал Н.М., Пономаренко Ю.А.,

при секретарі Афоніні К.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Харкові апеляційну скаргу публічного акціонерного товариства «Банк «ОСОБА_1 та Кредит» на рішення Київського районного суду м. Харкова від 27 квітня 2015 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до публічного акціонерного товариства «Банк «ОСОБА_1 та Кредит» в особі Слобожанського регіонального департаменту публічного акціонерного товариства «Банк «ОСОБА_1 та Кредит» про стягнення суми вкладу, -

В С Т А Н О В И Л А :

У березні 2015 року позивач звернувся до суду з позовом до ПАТ «Банк «ОСОБА_1 та Кредит» в особі Слобожанського регіонального департаменту ПАТ « «Банк «ОСОБА_1 та Кредит» про стягнення з банку на користь позивача суму банківського вкладу за договором про банківський строковий вклад (депозит) «Стандарт» від 20 серпня 2014 року у сумі 12848,26 доларів США, еквівалентній 363492 грн. 92 коп., а також відшкодувати моральну шкоду у 100000 грн.

В обґрунтування позовних вимог зазначила, що 20 серпня 2014 року вона уклала з банком договір-заяву № 300131/99585/5-14 про банківський строковий вклад (депозит) «Стандарт» на 5 місяців в іноземній валюті, на строк з 20 серпня 2014 року по 20 січня 2015 року.

Згідно п.2 договору-заяви за користування грошовими коштами банк протягом строку нараховує і виплачує вкладникові проценти за ставкою 10, 5% річних на умовах капіталізації процентів. Нараховані проценти зараховуються вкладнику на рахунок з подальшим перерахуванням банком сум нарахованих процентів на вкладний рахунок вкладника.

24 лютого 2015 року вона отримала виписку по особовому рахунку де зазначено, що вихідний залишок на рахунку в розмірі 12848, 26доларів США, що еквівалентно 363492 грн. 92 коп.

При повторному зверненні до банку повернути депозитний вклад їй було відмовлено.

В звязку з невиконанням банком зобовязань за договором їй завдана моральна шкода у розмірі 100000 грн.

Представник відповідача в судове засідання не зявився, направив до суду заперечення з посиланням на те, що відповідно до постанови Правління Національного банку України від 01 грудня 2014 року за № 758 «Про врегулювання ситуації на грошво-кредитному та валютному ринку України» банки зобовязані обмежити видачу (отримання) готівкових коштів в іноземній валюті з поточних та депозитних рахунків клієнтів через каси та банкомати в межах до 15000 грн. на добу на одного клієнта в еквіваленті за офіційним курсом Національного банку України.

Рішенням Київського районного суду м. Харкова від 27 квітня 2015 року позов ОСОБА_2 задоволено частково. Стягнуто з ПАТ «Банк «ОСОБА_1 та Кредит» в особі Слобожанського регіонального департаменту ПАТ «Банк «ОСОБА_1 та Кредит» на користь ОСОБА_2 грошові кошти за договором-заставою № 300131/99585/5-14 про банківський строковий вклад (депозит) «Стандарт» від 20 серпня 2014 року у розмірі 12848, 26 доларів США, що в еквіваленті становить 288464 грн. 38 коп. В іншій частині позовних вимог відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

В апеляційній скарзі ПАТ «Банк «ОСОБА_1 та Кредит» просить рішення суду скасувати та відмовити у задоволені позовних вимог. Обґрунтовуючи скаргу посилається на порушення судом норм цивільного процесуального законодавства щодо правил підсудності та матеріального права.

Вислухав доповідь судді, пояснення осіб, які беруть участь у справі, встановивши обставини справи, перевірив зібрані по справі докази, обговоривши доводи апеляційної скарги судова колегія вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно з ч.1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України, суд апеляційної інстанції відхиляє апеляційну скаргу, якщо визнає, що суд першої інстанції постановив рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Право на звернення до суду за судовим захистом своїх прав та охоронюваних законом інтересів є одним із важливіших конституційних прав громадян та юридичних осіб.

Забезпечення кожному права на справедливий суд та реалізація права особи на судовий захист мають здійснюватися з урахуванням норм Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (РИМ, 4.XI.1950, далі - Конвенція 1950 року), а також практики Європейського суду з прав людини, які відповідно до статті 7 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» застосовуються судами при розгляді справ як джерело права.

Відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції 1950 року кожен при вирішенні спору щодо його цивільних прав та обов'язків має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи в суді, до підсудності якого вона віднесена процесуальним законом (ч. 1 ст. 8 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» № 2453-VI від 07 липня 2010 року).

Статтями 1, 2, 3 ЦПК України передбачено, що завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Цивільне судочинство здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу та Закону України «Про міжнародне приватне право».

Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ст. 107 ЦПК України усі справи, що підлягають вирішенню в порядку цивільного судочинства, розглядаються районними, районними у містах, міськими та міськрайонними судами.

Правила щодо підсудності цивільних справ, які підлягають вирішенню в порядку цивільного судочинства, тобто розмежування компетенції по розгляду і вирішенню підвідомчих суду цивільних справ всередині системи судів цивільної юрисдикції, визначені в Главі 1 Розділу III ЦПК України.

Статтею 109 ЦПК України передбачено, що позови до юридичних осіб пред'являються в суд за їхнім місцезнаходженням.

Місцезнаходженням юридичної особи є фактичне місце ведення діяльності чи розташування офісу, з якого проводиться щоденне керування діяльністю юридичної особи (переважно знаходиться керівництво) та здійснення управління і обліку(ст. 93 ЦК України).

Разом із тим, вищезазначене правило не є виключним та безумовним.

Так, статтею 110 ЦПК України встановлена альтернативна підсудність цивільних справ, яка визначається вказівкою законодавця про можливість розгляду і вирішення окремих цивільних справ конкретним судом за вибором позивача.

Встановлення альтернативної підсудності, яка на відміну від загальної, є додатковою процесуальною гарантією забезпечення інтересів окремих категорій позивачів, пов'язане з необхідністю створення позивачеві більш сприятливих умов для звернення за судовим захистом.

Зокрема, частиною 5 статті 110 ЦПК України передбачено, що позови про захист прав споживачів можуть пред'являтися також за зареєстрованим місцем проживання чи перебування споживача або за місцем заподіяння шкоди чи виконання договору.

З матеріалів справи вбачається, що спірні правовідносини виникли з приводу виконання укладеного між позивачем, як вкладником та ПАТ «Банк «ОСОБА_1 та кредит» в особі Слобожанського регіонального департаменту ПАТ «Банк «ОСОБА_1 та Кредит» договору-заяви від 20 серпня 2014 року № 300131/99585/5-14 про банківський строковий вклад (депозит) «Стандарт» на 5 місяців в іноземній валюті та стосуються сфери надання банком відповідних банківських послуг (залучення у вклади (депозити) коштів, відкриття й ведення банківського рахунку), передбачених законодавством, зокрема ст.ст. 1058, 1060, 1061, Главою 72 ЦК України, та які регулюються Законом України «Про банки і банківську діяльність», Законом України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», а також Законом України «Про захист прав споживачів».

Слобожанський регіональний департамент ПАТ «Банк «ОСОБА_1 та Кредит» знаходиться у Київському районі м. Харкова, у зв'язку з чим позивач ОСОБА_2 правомірно звернулась з вищевказаною позовною заявою на захист своїх прав, як споживача банківських послуг, до Київського районного суду м. Харкова за місцем виконання договору.

За таких обставин, враховуючи наведене вище, судова колегія вважає, що вказана справа була розглянута з дотримання правил підсудності, встановлених цивільно-процесуальним законодавством.

Крім того, з матеріалів справи вбачається, що судом першої інстанції судовими повістками до суду викликався представник ПАТ «ОСОБА_1 та Кредит», представник банку ОСОБА_3 надавав до суду заяву про відкладення справи та представник банку ОСОБА_4 - заперечення проти позову. Згідно довіреності, яка мається у матеріалах справи ПАТ «Банк «ОСОБА_1 та Кредит» уповноважив заступника начальника юридичного відділу Слобожанського регіонального департаменту ПАТ «Банк «ОСОБА_1 та Кредит» ОСОБА_4 представляти інтереси банку у всіх судових органах України. Враховуючи, що Слобожанський регіональний департамент банку діє не від власного імені, а від імені ПАТ «Банк «ОСОБА_1 та Кредит», саме банк в особі Слобожанського регіонального департаменту є належним відповідачем по даній справи та справу розглянуто за участю належного відповідача у справі.

Що ж стосується доводів апеляційної скарги про те, що спірні правовідносини між сторонами виникли з приводу виконання депозитного договору, а відтак на них не розповсюджується ОСОБА_5 України «Про захист прав споживачів», то ці доводи апелянта судова колегія оцінює критично та відхиляє, виходячи з наступного.

Відповідно до ОСОБА_5 України «Про захист прав споживачів» регулює відносини між споживачами товарів, робіт і послуг та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг різних форм власності, встановлює права споживачів, а також визначає механізм їх захисту та основи реалізації державної політики у сфері захисту прав споживачів.

У відповідності до п. 3 ст. 1 Закону України «Про захист прав споживачів» виконавець - це суб'єкт господарювання, який виконує роботи або надає послуги.

Відповідно до п.п. 17, 19 ст. 1 Закону України «Про захист прав споживачів», послуга - діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального чи нематеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб; продукція - будь-які виріб (товар), робота чи послуга, що виготовляються, виконуються чи надаються для задоволення суспільних потреб.

За змістом п. 22 ст. 1 Закону України «Про захист прав споживачів» споживачем є фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов'язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов'язків найманого працівника.

ОСОБА_6 України «Про захист прав споживачів» регулює відносини споживача з підприємством, установою, організацією чи громадянином-підприємцем, які виготовляють та продають товари, виконують роботи і надають послуги, незалежно від форм власності та організаційних форм підприємництва.

Відповідно до ч. 1 ст. 1 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», фінансова установа - юридична особа, яка відповідно до закону надає одну чи декілька фінансових послуг та яка внесена до відповідного реєстру в установленому законом порядку. До фінансових установ належать банки, кредитні спілки, ломбарди, лізингові компанії, довірчі товариства, страхові компанії, установи накопичувального пенсійного забезпечення, інвестиційні фонди і компанії та інші юридичні особи, виключним видом діяльності яких є надання фінансових послуг.

Згідно ст. 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність», банк має право надавати банківські та інші фінансові послуги (крім послуг у сфері страхування, а також здійснювати іншу діяльність, визначену у цій статті. До банківських послуг, зокрема належать: залучення у вклади (депозити) коштів та банківських металів від необмеженого кола юридичних і фізичних осіб; розміщення залучених у вклади (депозити), у тому числі на поточні рахунки, коштів та банківських металів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик.

Підсумовуючи наведене вище, слід зазначити, що ОСОБА_6 України «Про захист прав споживачів» не визначає певних меж своєї дії, але з урахуванням характеру правовідносин, які ним регулюються, та виходячи з демократичних принципів цивільного судочинства, можна зробити висновок, що указаним Законом регулюються відносини, що виникають із договорів про надання фінансових, банківських послуг, у тому числі й з договорів банківських вкладів (депозитів) тощо.

По справі достовірно встановлено та не заперечується сторонами, що 20 серпня 2014 року вона уклала з банком договір-заяву № 300131/99585/5-14 про банківський строковий вклад (депозит) «Стандарт» на 5 місяців в іноземній валюті.

Відповідно до п.1 договору банк прийняв від позивача грошові кошти у сумі 100 доларів США на строк з 20 серпня 2014 року по 20 січня 2015 року. Згідно п.2 договору за час користування коштами протягом строку визначеного п.1 договору, банк нараховує і виплачує вкладникові проценти за ставкою 10,5 % річних на умовах капіталізації процентів. Відповідно до п.4 договору вкладник має право неодноразово поповнювати вклад протягом всього строку, визначеного п.1 цього договору.

З виписки по особовому рахунку вбачається, що залишок на рахунку позивача складає 12848 доларів США 26 центів.

Згідно довідки ПАТ «Банк «ОСОБА_1 та Кредит» станом на 25 лютого 2015 року залишок на рахунку позивача становить 12848 доларів США 26 центів.

Відповідно до ч.1 ст. 1058 ЦК України, за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов'язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором.

Частинами 1, 2 ст. 1060 ЦК України передбачено, що договір банківського вкладу укладається на умовах видачі вкладу на першу вимогу (вклад на вимогу) або на умовах повернення вкладу зі спливом встановленого договором строку (строковий вклад). Договором може бути передбачено внесення грошової суми на інших умовах її повернення. За договором банківського вкладу незалежно від його виду банк зобов'язаний видати вклад або його частину на першу вимогу вкладника, крім випадків, зроблених юридичними особами на інших умовах повернення, які встановлені договором.

У лютому 2015 року, після спливу строку депозитного договору, позивач двічі зверталась до відповідача з заявами повернути їй вклад, однак грошові кошти отримані не були.

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

З урахуванням наведеного, зважаючи на те, що у встановлений в договорі строк, відповідач суму вкладу та відсотки позивачу не повернув, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позову та стягнення з ПАТ «Банк «ОСОБА_1 та Кредит» на користь позивача суму банківських вкладів та відсотків відповідно до умов договору.

За таких обставин, та враховуючи вищевикладене, судова колегія вважає, що суд першої інстанції повно та всебічно дослідив наявні у справі докази у їх сукупності, встановив фактичні обставини по справі, дав правильну оцінку наданим доказам, правильно визнав юридичну природу спірних правовідносин, що виникли між сторонами і відповідно до ст.ст. 526, 1058, 1060 ЦК України дійшов обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для відмови у задоволенні позовних вимог.

Що ж стосується доводів апеляційної скарги про обмеження суми і валюти банківського вкладу, в яких є посилання на постанову Правління Національного банку України від 01 грудня 2014 року № 758 «Про врегулювання ситуації на грошово-кредитному та валютному ринках України», то ці доводи висновків суду не спростовують.

В преамбулі зазначеної постанови зазначені причини обмеження у видачі валюти щоденною сумою 15000 грн. на одну особу та валюти повернення: суспільне політичне напруження, невизначеність щодо подальшого розвитку ситуації, а також економічні проблеми, пов'язані з проведенням антитерористичної операції на території України, врегулювання ситуації на грошово-кредитному та валютному ринках України та недопущення використання фінансової системи України для відмивання грошей і фінансування тероризму.

При цьому запроваджені для позивача обмеження у праві користування своїми коштами тривали з 3 грудня 2014 року до 3 березня 2015 року, однак ніяких конкретних механізмів для виконання зазначеної мети, ідентифікації вкладників в якості осіб, які беруть участь у відмиванні грошей чи фінансуванні тероризму тощо, не було запроваджено і вказана Постанова їх не містять.

Крім того, запровадженні обмеження у використанні вкладниками своїх валютних коштів на користь фінансового стану комерційних банків не містять механізмів досягнення проголошеній меті врегулювання ситуації на грошово-кредитному та валютному ринках України, зменшення попиту чи збільшення її пропозиції на цих ринках, або впливу на ефективність АТО, у тому числі поза межами її проведення, що в цілому свідчить про непропорційність такого обмеження і його невідповідність меті, порушення справедливого балансу між інтересами банків та споживачів їх послуг, про необхідність дотримання якого зазначено, у абзаці третьому підпункту 3.2 пункту 3 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року № 15-рп/2011 у справі про захист прав споживачів кредитних послуг.

Відповідно до ст.ст. 1, 6, 20 Закону України «Про правовий режим воєнного стану» обмеження гарантованого ст. 41 Конституції права власності можливі лише внаслідок введення правового режиму воєнного стану, такі обмеження законом України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» також не передбачені.

Таким чином, судова колегія відхиляє доводи скарги про необхідність дотримання запроваджених постановою Правління НБУ обмеження права позивача по отриманню суми вкладу з нарахованими процентами за першою вимогою, оскільки вони є непропорційним втручанням у право власності вкладника.

За таких обставин судова колегія приходить до висновку про постановлення районним судом рішення з дотриманням вимог матеріального та процесуального права, у відповідності з обставинами справи, наданими сторонами доказами та, відповідно, про відсутність підстав для зміни чи скасування судового рішення.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 308, 313, п. 1 ч. 1 ст. 314, ст.ст. 315, 317, 319 ЦПК України, судова колегія, -

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу публічного акціонерного товариства «Банк «ОСОБА_1 та Кредит» відхилити.

Рішення Київського районного суду м. Харкова від 27 квітня 2015 року залишити без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий:

Судді -