У х в а л а

9 вересня 2015 року м. Київ

Колегія суддів Судової палати у цивільних справах

Верховного Суду України в складі:

Сеніна Ю.Л.,Гуменюка В.І.,Яреми А.Г.,

розглянувши заяву ОСОБА_4 про перегляд судових рішень в справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про стягнення боргу за договором позики,

в с т а н о в и л а:

У серпні 2015 року ОСОБА_4 звернувся до Верховного Суду України із зазначеною заявою про перегляд судових рішень на підставі пунктів 1 та 4 статті 355 ЦПК України.

У заяві ОСОБА_4 зазначає, що заочним рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 29 жовтня 2014 року в задоволенні його позову відмовлено. Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 17 березня 2015 року рішення суду першої інстанції в частині позовних вимог про стягнення 3% річних за прострочення виконання грошового зобов'язання скасовано, у цій частині постановлено нове рішення про стягнення з ОСОБА_5 на його користь 3 % річних за прострочення виконання грошового зобов'язання за період з 15 травня 2007 року до 12 серпня 2014 року в розмірі 36 тис. 256 грн 65 коп.; у решті рішення суду першої інстанції залишено без змін. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 3 червня 2015 року його касаційну скаргу відхилено.

У поданій до Верховного Суду України заяві ОСОБА_4 просить скасувати ухвалені в справі судові рішення, постановити нове рішення про задоволення позову в частині стягнення пені за порушення грошових зобов'язань, посилаючись на неоднакове застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, а також на невідповідність судового рішення суду касаційної інстанції викладеному у постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права, зокрема статей 599, 625 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України).

На підтвердження своїх доводів ОСОБА_4 наводить ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 4 листопада 2009 року, 10 грудня 2014 року, постанови Верховного Суду України від 12 вересня, 14 листопада 2011 року, 23 січня 2012 року.

Перевіривши доводи заявника, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України дійшла висновку про те, що підстави для відкриття провадження у справі відсутні.

Відповідно до пунктів 1, 4 статті 355 ЦПК України заява про перегляд судових рішень у цивільних справах може бути подана з підстав неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах та невідповідності судового рішення суду касаційної інстанції викладеному у постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову, апеляційний суд, з висновками якого погодився суд касаційної інстанції, виходив з того, що з 15 травня 2007 року відповідачем не виконане грошове зобов'язання щодо повернення коштів за договором позики в розмірі 166 тис. 650 грн., нотаріусом видано виконавчий напис про стягнення цієї суми. Згідно вимог частини другої статті 625 ЦК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню 3% річних за прострочення виконання грошового зобов'язання.

У наданих для порівняння:

- постановах Верховного Суду України від 12 вересня 2011 року,

14 листопада 2011 року, 23 січня 2012 року, ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 10 грудня

2014 року суди керувалися тим, що чинне законодавство не пов'язує припинення зобов'язання з постановленням судового рішення чи відкриттям виконавчого провадження з його примусового виконання, а наявність судових актів про стягнення заборгованості не припиняє грошових зобов'язань боржника та не виключає його відповідальності за порушення строків розрахунків, тому висновок про відсутність правових підстав для застосування до спірних правовідносин положень статті 625 ЦК України є необґрунтованим;

- ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 4 листопада 2009 року суд касаційної інстанції виходив з того, що наявність виконавчого напису за відсутності реального виконання боржником свого зобов'язання не свідчить про припинення договірних правовідносин сторін. У суду не було підстав для відмови у захисті права позивача на отримання відсотків за користування кредитом та пені за несвоєчасну сплату кредиту за вказаний період;

Зміст наданих заявником для порівняння судових рішень судів касаційної інстанції та їх порівняння із судовим рішенням, яке він просить переглянути, не дає підстав для висновку про те, що суди касаційної інстанції при розгляді двох чи більше справ за тотожних предмета спору, підстав позову та за аналогічних обставин і однакового регулювання нормами матеріального права спірних правовідносин дійшов протилежних висновків щодо заявлених позовних вимог.

Надані для порівняння постанови Верховного Суду України не свідчать про невідповідність судового рішення суду касаційної інстанції викладених у цих постановах висновках щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права.

Керуючись статтею 360 ЦПК України, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України

у х в а л и л а :

У допуску до провадження Верховним Судом України справи за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про стягнення боргу за договором позики за заявою ОСОБА_4 про перегляд заочного рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 29 жовтня 2014 року, рішення Апеляційного суду м. Києва від 17 березня 2015 року та ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 3 червня 2015 року відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: Ю.Л. Сенін
В.І. Гуменюк
А.Г. Ярема