Справа № 199/3059/15-ц
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

15 липня 2015 року м. Дніпропетровськ

Амур-Нижньодніпровський районний суд м. Дніпропетровська у складі:

Головуючий-суддя Сенчишин Ф.М.

При секретарі Карабань А.Є.

За участю представника позивача ОСОБА_1

представників відповідача ОСОБА_2

ОСОБА_3

представника третьої особи ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_6 та ОСОБА_7, які діють в своїх інтересах та інтересах неповнолітнього ОСОБА_8, третя особа на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог, Управління - служба у справах дітей Амур-Нижньодніпровської районної у м. Дніпропетровську ради, про виселення та зобовязання не чинити перешкоди у користуванні та розпорядженні квартирою,

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_5 просить суд виселити ОСОБА_6, ОСОБА_7 і залежних від них осіб (дітей) із квартири АДРЕСА_1 без надання іншого жилого приміщення та зобовязати усіх сторонніх осіб фізичних осіб, у тому числі представників юридичних осіб, незалежно від прав власності (охоронних фірм, детективних агентств з охорони тощо) не чинити позивачеві перешкоди у користуванні та розпорядженні вказаною квартирою. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що 03 квітня 2015 року позивач рішенням про державну реєстрацію права власності Реєстраційної служби Дніпропетровського міського управління юстиції отримав право власності на квартиру АДРЕСА_1. За зазначеною адресою позивач є єдиною зареєстрованою особою з 28 грудня 2012 року по теперішній час. На підставі такого, що набрало законної сили та неоскарженого у встановленому законом строк рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 02 березня 2015 року по справі № 199/11062/14-ц, а також виданого на його примусове виконання виконавчого листа, позивача 22 квітня 2015 року було заселено в цю квартиру. Позивач визначив відповідачам ОСОБА_6 та ОСОБА_7 строк для добровільного залишення квартири впродовж до 24 квітня 2015 року, однак останні його прохання проігнорували та відмовилися виселятися з квартири. На теперішній час позивач не може користуватися житловим приміщенням, що належить йому на праві власності, оскільки відповідачі без його дозволу впускають до квартири сторонніх осіб, зачиняють зсередини двері, що унеможливлює користування житлом.

Представник позивача ОСОБА_1 в судовому засіданні підтримав в повному обсязі заявлені позовні вимоги та доводи позовної заяви, на яких вони ґрунтуються. Пояснив, що на це час сторона позивача не може подати суду відомості щодо осіб, яких вони в позовних вимогах позначили як усіх сторонніх осіб фізичних осіб, у тому числі представників юридичних осіб, незалежно від прав власності (охоронних фірм, детективних агентств з охорони тощо).

Представники відповідача ОСОБА_6 за довіреністю ОСОБА_2 та ОСОБА_3 в суді проти задоволення позовних вимог ОСОБА_5 заперечили в повному обсязі, оскільки судові рішення, за якими позивач набув право власності, не є чинними. ОСОБА_6 набув право власності на спірне житло на підставі договору дарування, який до цього часу є чинним, оскільки відсутні судові рішення, якими в він був визнаний недійним. Оскільки скасовано підставу набуття права власності на квартиру, яке виникло у ОСОБА_5, за відсутності будь яких прав на квартиру, на теперішній час відсутнє будь яке порушене право позивача, так само як і право вимоги.

ОСОБА_4 - представник Управлінняслужби у справах дітей Амур-Нижньодніпровської районної у м. Дніпропетровську ради, залученого ухвалою суду від 16 червня 2015 року до участі у розгляді справи у якості третьої особи на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог, в судовому засіданні підтримав заперечення представників відповідача проти позовних вимог ОСОБА_5В та пояснив, що на думку третьої особи будь які право підстави для виселення дитини з квартири на цей час відсутні.

Відповідачка ОСОБА_7, належним чином та завчасно сповіщена про час та місце розгляду справи, до суду не прибула, про причини неявки суд не повідомила. За ухвалою суду справа розглянута за її відсутності.

На підставі досліджених доказів судом встановлені наступні фактичні обставини:

Згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, 03 квітня 2015 року Реєстраційною службою Дніпропетровського міського управління юстиції за ОСОБА_5 було зареєстроване право власності на квартиру АДРЕСА_2.

В якості підстави виникнення права власності у витягу зазначені заочне рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 10 липня 2014 року у цивільній справі № 202/38171/13-ц та ухвала Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 28 серпня 2014 року у цій же справі.

Відповідачі ОСОБА_6, ОСОБА_7 та їх син ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_1, на час розгляду справи в суді мешкають в зазначеній квартирі.

Сторонами визнаний той факт, що відповідачі не є та ніколи не були членами сімї позивача, і будь які договірні відносини між сторонами відсутні.

Позивач заявляє вимоги про виселення відповідачів з займаного житлового приміщення, обґрунтовуючи вимоги в цій частині тим, що він є власником житла.

Згідно вимог ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Оцінюючи твердження позивача про те, що він є власником квартири АДРЕСА_1, суд виходить з того, що право власності на квартиру було зареєстроване за позивачем (згідно витягу про реєстрацію права власності) на підставі заочного рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 10 липня 2014 року у цивільній справі № 202/38171/13-ц.

З тексту вказаного рішення вбачається, що суд визнав за ОСОБА_5 право власності на зазначену квартиру за результатами розгляду цивільної справи за позовом ОСОБА_9 до ОСОБА_10 та ОСОБА_11, яка діє в інтересах ОСОБА_5, про визнання договору недійсним та зустрічної позовної заяви ОСОБА_5 до ОСОБА_9 про визнання права власності.

Ухвалою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 28 серпня 2014 року зазначене рішення було розяснене щодо порядку його виконання було зазначено опис обєкта нерухомості.

Разом з тим, ухвалою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 19 червня 2015 року за заявою ОСОБА_6 заочне рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 10 липня 2014 року скасоване та цивільна справа № 202/38171/13-ц призначена до розгляду в загальному порядку.

Суд, керуючись вимогами ч. 1 ст. 360-7 ЦПК України, враховує правовий висновок, викладений Верховним судом України у постанові № 6-449цс15 від 10 червня 2015 року, згідно якого якщо судовий акт скасовано, то він не породжує жодних правових наслідків з моменту його ухвалення.

Оскільки рішення суду, яким за позивачем було визнане право власності, скасоване, таке рішення не породжує жодних правових наслідків з моменту його ухвалення, і право власності на підставі зазначеного рішення у позивача не виникло.

Суд враховує, що згідно наданої представником позивача картки прийому заяви № 20441931 вбачається, що на реєстрацію права власності на зазначену квартиру позивачем 01 квітня 2015 року, окрім зазначених рішення та ухвали Індустріального районного суду м. Дніпропетровська були надані:

-договір дарування від 04 липня 2012 року, за яким ОСОБА_10 подарував спірну квартиру позивачеві;

-витяг з Державного реєстру прав на нерухоме майно, за яким 04 липня 2012 року за позивачем на підставі вказаного договору дарування було зареєстроване право власності на квартиру;

-заочне рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 02 березня 2015 року, яким визнано недійсним договір купівлі-продажу зазначеної квартири, укладений 17 грудня 2013 року між ОСОБА_12 та ОСОБА_13, визнано недійним договір дарування зазначеної квартири, укладений 30 квітня 2014 року між ОСОБА_13 та ОСОБА_6, скасоване рішення про державну реєстрацію права власності на зазначену квартиру за ОСОБА_6;

-ухвала Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська у справі № 199/11062/14-ц від 26 березня 2015 року, якою виправлена описка у вищезазначеному рішенні суду від 02 березня 2015 року;

-ухвала Індустріального районного суду у справі № 200/696/13 м. Дніпропетровська від 12 червня 2014 року, якою залишена без розгляду позовна заява ОСОБА_9 до ОСОБА_10 та ОСОБА_11, яка діє в інтересах ОСОБА_5, про визнання договору недійсним;

-рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області у справі № 200/696/13 від 01 квітня 2014 року, яким скасоване рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 08 лютого 2013 року в частині задоволення зустрічних позовних вимог ОСОБА_12 до ОСОБА_9, ОСОБА_14, ОСОБА_10, ОСОБА_11, яка діє в інтересах ОСОБА_5, про визнання права власності та усунення перешкод у користуванні власністю і у задоволенні вказаного зустрічного позову відмовлено.

При цьому суд враховує доводи представників відповідача про те, що відповідач ОСОБА_6 набув право власності на зазначену квартиру на підставі договору дарування. На підтвердження таких доводів суду надана копія нотаріально-посвідченого договору дарування, за яким 30 квітня 2014 року ОСОБА_13 подарувала ОСОБА_6 квартиру АДРЕСА_1 і відомості про набуття відповідачем права власності на квартиру були зареєстровані в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.

Представник позивача стверджує, що договір був визнаний недійсним вищезазначеним заочним рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 02 березня 2015 року, яке надавалося позивачем для реєстрації права власності.

Суд виходить з того, що згідно вимог ч. 1 ст. 223 ЦПК України, рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

У відповідності до приписів ст. 233 ЦПК України, заочне рішення набирає законної сили відповідно до загального порядку, встановленого цим кодексом.

На зазначене заочне рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 02 березня 2015 року ОСОБА_6 була подана заява про його перегляд і ухвалою суду від 03 червня 2015 року відповідна заява була залишена без задоволення та ОСОБА_6 розяснене його право оскаржити рішення суду в загальному порядку.

ОСОБА_6 на вказане рішення була подана апеляційна скарга, і 22 червня 2015 року за такою скаргою Апеляційним судом Дніпропетровської області відкрите апеляційне провадження, а 24 червня 2015 року справа призначена до апеляційного розгляду.

Таким чином, з урахуванням вимог ч. 1 ст. 223, ст. 233 ЦПК України, рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 02 березня 2015 року, яким визнано недійсним договір дарування спірної квартири, укладений 30 квітня 2014 року між ОСОБА_13 та ОСОБА_6 та скасоване рішення про державну реєстрацію права власності на зазначену квартиру за ОСОБА_6, на час розгляду цієї справи в суді не набрало законної сили.

Помилкове зазначення на наданій позивачу копії вищевказаного рішення, що воно набрало законної сили 13 березня 2015 року, тобто через 10 днів після його постановлення, того факту, що воно фактично не набрало законної сили не змінює і ця обставина узгоджується з тим фактом, що суд апеляційної інстанції відкрив апеляційне провадження без вирішення питання про поновлення строків на апеляційне оскарження.

На підставі викладеного, відповідні доводи представника позивача судом відхиляються.

Суд також враховує правовий висновок, викладений Верховним судом України у постанові № 6-449цс15 від 10 червня 2015 року, згідно якого у разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за цим договором, повинні безперешкодно здійснюватися, а створені обовязки підлягають виконанню.

Оскільки договір дарування спірної квартири, укладений 30 квітня 2014 року між ОСОБА_13 та ОСОБА_6, є останнім за часом правочином щодо квартири АДРЕСА_1, презумпція правомірності якого на час розгляду справи в суді не спростована, всі права набуті відповідачем ОСОБА_6 за таким договором, повинні безперешкодно ним здійснюватися.

Суд враховує посилання представника позивача на те, що рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області у справі № 200/696/13 від 01 квітня 2014 року встановлено, що на час розгляду справи в Апеляційній інстанції власником спірної квартири продовжує залишатись ОСОБА_5 Разом з тим, така фактична обставина була встановлена судовим рішенням до набуття ОСОБА_6 права власності на спірну квартиру і висновків суду щодо не спростування презумпції правомірності договору дарування не змінює.

Доводи представника позивача про те, що саме позивач є власником квартири на час розгляду справи в суді, оскільки його право власності підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 03 квітня 2015 року судом відхиляються, оскільки право власності, згідно вимог ч. 1 ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів, а реєстрація права власності на нерухоме визначає лише момент набуття такого права, однак не є підставою його виникнення (ч. 4 ст. 334 ЦК України).

Згідно ч. 4 ст. 41 Конституції України, ч. 1 ст. 321 ЦК України, ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

За ч. 1 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Як зазначено у ч. 1 ст. 383 ЦК України, власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сімї.

За ст. 150 цього ж Кодексу, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Таким чином, відповідач ОСОБА_6, як власник квартири, згідно ч. 1 ст. 319, ч. 1 ст. 383 ЦК України, ст. 150 Житлового кодексу має право володіти, користуватися та розпоряджатися житлом на власний розсуд, використовувати його для власного проживання та проживання членів своєї сімї. Таке право позивача згідно ч. 4 ст. 41 Конституції України, ч. 1 ст. 321 ЦК України є непорушним і він не може бути протиправно його позбавлений або обмежений у його здійсненні.

Позивачем не доведено наявність у нього на час звернення до суду права власності або інших речових прав на спірну квартиру.

Суд враховує, що на час розгляду справи в суді не вирішені інші цивільні справи Індустріальним районним судом м. Дніпропетровська щодо визнання за позивачем права власності на спірну квартиру та Апеляційним судом м. Дніпропетровська щодо оспорювання правочину, на підставі якого ОСОБА_6 набув право власності на спірну квартиру. Разом з тим, з урахуванням вимог п. 1 ч. 1 ст. 214 ЦПК України, суд під час ухвалення рішення встановлює, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, а не те, чи виникнуть такі обставини в майбутньому.

На підставі викладеного, у задоволенні позовних вимог в частині виселення відповідачів разом з дитиною з квартири без надання іншого житлового приміщення слід відмовити, що не перешкоджає повторному зверненню позивача до суду у разі визнання за ним права власності на квартиру, визнання недійсним вищезазначеного договору дарування квартири або виникнення інших обставин, які не були предметом судового розгляду.

Вирішуючи позовні вимоги в частині зобовязання усіх сторонніх осіб фізичних осіб, у тому числі представників юридичних осіб, незалежно від прав власності (охоронних фірм, детективних агентств з охорони тощо) не чинити позивачеві перешкоди у користуванні та розпорядженні квартирою, суд виходить з того, що як встановлено судом, позивачем не доведено наявність у нього на час звернення до суду права власності або інших речових прав на спірну квартиру. Крім цього, представник позивача пояснив суду, що сторона позивача не може надати суду відомості щодо осіб, яких вони в позовних вимогах позначили як усіх сторонніх осіб фізичних осіб, у тому числі представників юридичних осіб, незалежно від прав власності (охоронних фірм, детективних агентств з охорони тощо).

На підставі викладеного, у задоволенні позовних вимог в цій частині також слід відмовити.

Оскільки у задоволенні позовних вимог відмовлено в повному обсязі, понесені позивачем судові витрати згідно вимог ст. 88 ЦПК України розподілу між сторонами не підлягають.

Керуючись ст.ст. 10, 11, 60, 88, 212, 214 ЦПК України, суд,

ВИРІШИВ:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_5 до ОСОБА_6 та ОСОБА_7, які діють в своїх інтересах та інтересах неповнолітнього ОСОБА_8, третя особа на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог, Управління - служба у справах дітей Амур-Нижньодніпровської районної у м. Дніпропетровську ради, про виселення та зобовязання не чинити перешкоди у користуванні та розпорядженні квартирою - відмовити в повному обсязі.

На рішення може бути подана апеляційна скарга в Апеляційний суд Дніпропетровської області через Амур-Нижньодніпровський районний суд м. Дніпропетровська протягом десяти днів з дня проголошення рішення. Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після закінчення апеляційного розгляду справи.

Головуючий :