"23" березня 2015 р.
Справа №150/1101/14-ц
Провадження по справі №2/150/21/15
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

/заочне/

19 березня 2015 року с. Мазурівка

Чернівецький районний суд Вінницької області в складі:

головуючої: судді Цимбалюк Л.П.,

при секретарі Діденко А.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа - Чернівецька державна нотаріальна контора Чернівецького району Вінницької області про визнання договору дарування недійсним, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до районного суду із вищевказаним позовом, посилаючись на те, що 17 червня 2011 року між ним як дарувальником та ОСОБА_2 як обдаровуваним було укладено договір дарування житлового будинку, розташованого по АДРЕСА_1 Однак, позивач вважає зазначений договір незаконним, таким, що порушує його права власника, оскільки, укладений помилково в силу похилого віку та стану здоров*я ОСОБА_1, який при вчиненні правочину мав на меті відчуження житлового будинку лише за умови укладення договору довічного утримання.

Позивач та його представник - адвокат Бровко О.С., який діє на підставі довіреності від 13.11.2014 року, в судовому засіданні свої вимоги підтримують та просять їх задоволити. Пояснив, що мав намір укласти зі своїм внуком ОСОБА_2 договір довічного утримання. Копію договору дарування ОСОБА_1 отримав у державного нотаріуса 02.10.2014 року, тоді зрозумів, що вказаний правочин не є договором довічного утримання, який він мав намір укласти, а є договором дарування. Зазначив, що ОСОБА_2 не доглядав за ним, не відвідував його, а у 2013 році повідомив ОСОБА_1, що не буде його доглядати. Догляд за ОСОБА_1 здійснює його сусідка ОСОБА_4

Відповідач, повідомлений належним чином про день, час та місце розгляду цивільної справи, що підтверджується повідомленням про вручення поштового рекомендованого відправлення, в судове засідання не з*явився, не повідомивши при цьому про причини своєї неявки.

Відповідно до ч.1 ст.224 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло повідомлення про причини своєї неявки, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи.

Третя особа - державний нотаріус Чернівецької державної нотаріальної контори Ординський Ю.С. в судовому засіданні пояснив, що перед тим, як посвідчити договір, він зачитує особам зміст правочину і запитує, чи погоджуються вони зі змістом. При посвідченні договору дарування, укладеного між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 державним нотаріусом було роз*яснено, що право власності на майно (житловий будинок), яке є предметом дарування, переходить іншій особі - ОСОБА_2 з моменту підписання правочину та отримання його копії.

Свідок ОСОБА_4 в судовому засіданні пояснила, що їй відомо про укладення між ОСОБА_1 та його внуком ОСОБА_2 договору довічного утримання, про що їй особисто розповів ОСОБА_1 Стверджує, що умови вказаного договору ОСОБА_2 не виконувались, він не доглядав ОСОБА_1, не навідувався до нього. Фактично за ОСОБА_1 здійснює догляд вона.

Свідок ОСОБА_6 - голова Моївської сільської ради Чернівецького району Вінницької області, в судовому засіданні пояснив, що ОСОБА_1 неодноразово скаржився на те, що його внук ОСОБА_2 мав доглядати його і довічно утримувати, за що ОСОБА_1 буде передано у власність останньому житловий будинок, розташований по АДРЕСА_1. Однак, ОСОБА_2 не здійснює догляд за ОСОБА_1, не допомагає йому та не утримує останнього. Зазначив, що ОСОБА_1 неодноразово звертався до виконкому Моївської сільської ради Чернівецького району з приводу розірвання договору довічного утримання, укладеного між ним та ОСОБА_2, у зв*язку із невиконанням останнім своїх обов*язків по догляду за ОСОБА_1 Виконкомом Моївської сільської ради Чернівецького району було роз*яснино ОСОБА_1 про вирішення даного питання в судовому порядку.

Свідок ОСОБА_7 - землевпорядник Моївської сільської ради Чернівецького району Вінницької області, в судовому засіданні пояснив, що йому відомо зі слів ОСОБА_1 про те, що між ним та ОСОБА_2 було укладено договір довічного утримання. Однак, ОСОБА_2 жодного разу у ОСОБА_1 не бачив, чи здійснював ОСОБА_2 догляд за своїм дідом ОСОБА_1 йому невідомо. Зазначив, що ОСОБА_1 доглядає сусідка ОСОБА_4

Заслухавши пояснення позивача та його представника, третьої особи, свідків, дослідивши та оцінивши письмові докази у справі, суд приходить до висновку про задоволення позову, ґрунтуючись на наступних підставах.

17 червня 2011 року між ОСОБА_1 як дарувальником та ОСОБА_2 як обдаровуваним було укладено договір дарування житлового будинку, розташованого по АДРЕСА_1 /а.с. 5/.

Однак, позивач вважає зазначений договір незаконним, таким, що порушує його права власника, оскільки, укладений помилково в силу похилого віку та стану здоров*я ОСОБА_1, який при вчиненні правочину мав на меті відчуження житлового будинку лише за умови укладення договору довічного утримання з надією на подальший догляд за ним ОСОБА_2

Будучи інвалідом першої групи, особою похилого віку, ОСОБА_1 потребує постійного стороннього догляду. В будинку, розташованому по АДРЕСА_1 ОСОБА_1 проживає один, оскільки, його дружина ОСОБА_8 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 року, про що свідчить свідоцтво про смерть серії НОМЕР_1, видане 20.11.2014 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Чернівецького районного управління юстиції /а.с. 7/.

Позивачем зазначається, що вказані обставини свідчать про його намір укласти із ОСОБА_2 договір довічного утримання, а не договір дарування.

З метою з*ясування правової природи вчиненого правочину ОСОБА_1 просив ОСОБА_2 надати всі документи на житловий будинок та договір довічного утримання. Однак, ОСОБА_2 не було надано відповідних документів ОСОБА_1

Копію договору дарування ОСОБА_1 отримав у державного нотаріуса 02.10.2014 року. Ознайомившись зі змістом отриманого договору, зрозумів, що вказаний правочин не є договором довічного утримання, який він мав намір укласти, а є договором дарування.

Як свідчать довідки, видані Моївською амбулаторією загальної практики сімейної медицини Чернівецького району Вінницької області від 26.11.2013 року, №379 та від 01.12.2014 року, №408 /а.с. 8, 9/ ОСОБА_1 хворіє, може самостійно рухатися в межах кімнати і потребує постійного стороннього догляду. З 2010 року сторонній догляд і нескладні медичні маніпуляції (масаж, розтирання) здійснює ОСОБА_4, 1938 року народження /а.с. 8/.

ОСОБА_1 неодноразово звертався до виконкому Моївської сільської ради Чернівецького району з приводу розірвання договору довічного утримання, укладеного між ним та ОСОБА_2, у зв*язку із невиконанням останнім своїх обов*язків по догляду за ОСОБА_1 Виконкомом Моївської сільської ради Чернівецького району було роз*яснено ОСОБА_1 про вирішення даного питання в судовому порядку, що підтверджується довідкою, виданою виконкомом Моївської сільської ради Чернівецького району Вінницької області від 17.03.2015 року, №801.

Статтею 257 ЦК України встановлено загальну позовну давність тривалістю у три роки.

У пункті 28 Постанови Пленуму Верховного суду України роз*яснюється, що перебіг позовної давності щодо вимог про визнання правочинів недійсними обчислюється не з моменту вчинення правочину, а відповідно до частини першої статті 261 ЦК - від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Цивільним кодексом України встановлено винятки з цього правила щодо окремих вимог, пов'язаних з визнанням правочинів недійсними (частини друга, третя статті 261 ЦК).

Так, копію договору дарування ОСОБА_1 отримав 02.10.2014 року, про що свідчить напис на договорі, вчинений державним нотаріусом Чернівецької державної нотаріальної контори Вінницької області /а.с. 5/. Отримавши копію договору, ОСОБА_1 побачив і зрозумів, що вказаний правочин не є договором довічного утримання, який він мав намір укласти, а є договором дарування.

Вище зазначене свідчить про те, що перебіг позовної давності починається від 02.10.2014 року - дня коли ОСОБА_1 дізнався про порушення своїх прав.

Згідно із частиною третьою статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (частина перша статті 229 ЦК України).

З роз'яснень, які викладені в пункті 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними», вбачається, що правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

Відповідно до статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Відповідно до ст., ст.203, 717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повну уяву не лише про предмет договору, а й досягли згоди про всі його істотні умови.

Договір, що встановлює обов'язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди.

Позивач як особа похилого віку, яка за станом здоров'я потребує постійного стороннього догляду та матеріальної допомоги, погоджувався на передачу нерухомого майна - житлового будинку у власність ОСОБА_2 лише за умови довічного утримання й, укладаючи спірний договір, помилявся щодо правової природи правочину, прав та обов'язків, які виникнуть після його укладення між ним і відповідачем.

Відповідно до ч.1 ст.212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об*єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Позивачем відповідно до вимог ч.1 ст.60 ЦПК України належним чином доведено обставини, на які він посилається як на підставу своїх вимог щодо визнання недійсним договору дарування, укладеного 14 липня 2014 року між ним та ОСОБА_2

На підставі вище викладеного, суд в силу статті 212 ЦПК України приходить до висновку про задоволення позовних вимог ОСОБА_1

Відповідно до пункту 31 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними» У справах про визнання правочину недійсним без застосування наслідків недійсності судовий збір сплачується як із немайнового спору.

Позивач відповідно до п.9 ст.5 Закону України «Про судовий збір» від 8 липня 2011 року, № 3674-VI звільнений від сплати судового збору як інвалід І групи, підтвердженням чого є копія пенсійного посвідчення /а.с. 4/.

Частиною 3 статті 88 ЦПК України встановлено якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог.

На підставі вище викладеного суд приходить до висновку про стягнення із відповідача на користь держави судового збору, від сплати якого при зверненні до суду із позовом звільнено ОСОБА_1 відповідно до положень Закону України «Про судовий збір».

Керуючись ст., ст. 10, 11, 60, 209, 212-215, 224, 225, 226 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позов задоволити в повному обсязі.

Визнати недійсним договір дарування житлового будинку, розташованого по АДРЕСА_1, укладеного17 червня 2011 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2.

Стягнути із ОСОБА_2 на користь держави судовий збір, від сплати якого при зверненні до суду із даним позовом звільнений позивач ОСОБА_1, в розмірі 243 /двісті сорок три/ гривні 60 /шістдесят/ копійок.

Відповідачем може бути подано заяву про перегляд заочного рішення протягом десяти днів з дня отримання його копії.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до апеляційного суду Вінницької області протягом десяти днів з дня його проголошення.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Апеляційна скарга, подана після закінчення установлених строків, залишається без розгляду, якщо апеляційний суд за заявою особи, яка її подала, не знайде підстав для поновлення строку.

Повний текст рішення відповідно до вимог ч.3 ст.209 ЦПК України складено 23.03.2015 року.

Суддя: Цимбалюк Л.П.