Справа № 465/6222/13 Головуючий у 1 інстанції: Лозинський Б.М.
Провадження № 22-ц/783/795/15 Доповідач в 2-й інстанції: Монастирецький Д. І.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 березня 2015 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого - судді Монастирецького Д.І.,

суддів: Копняк С.М., Струс Л.Б.,

секретаря Матяш С.І.,

з участю ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою Львівського комунального підприємства «Сонячне» на рішення Франківського районного суду м. Львова від 16 грудня 2013 року у справі за позовом Львівського комунального підприємства «Сонячне» до ОСОБА_2 про стягнення суми боргу за утримання будинку та прибудинкової території, -

в с т а н о в и л а:

У червні 2013 року Львівське міське комунальне підприємство «Сонячне» звернулось в суд з позовом до відповідачки ОСОБА_2, просило суд стягнути з відповідачки заборгованість за утримання будинку та прибудинкової території в сумі 2 485 грн. 49 коп.

Оскаржуваним рішенням Франківського районного суду м. Львова від 16 грудня 2013 року у задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду оскаржило Львівське міське комунальне підприємство «Сонячне», яке вважає, що таке ухвалене з порушенням вимог чинного законодавства, внаслідок неповного з'ясування всіх обставин, що мають значення для справи. Звертає увагу на те, що рішенням виконавчого комітету Львівської міської ради № 561 від 31.05.2011 року встановлено тарифи на послуги з утримання будинків та прибудинкових територій для населення у м. Львові індивідуально по кожному будинку, які розроблені на підставі Типового переліку послуг з утримання будинку і споруд та прибудинкових територій, які надаються комунальними підприємствами мешканцям, визначеного постановою Кабінету Міністрів України № 630. У додатку № 6 до рішення виконавчого комітету Львівської міської ради № 561 зазначаються тарифи для Франківського району м. Львова. Зокрема, тариф для будинку АДРЕСА_1 становить 0,05 грн. Перелік послуг, що повинен надаватись ЛКП «Сонячне», який був визначений самими мешканцями будинку АДРЕСА_1, обмежується декількома послугами, а саме: витрати з обслуговування димовентиляційних каналів на 1 кв.м. загальної площі квартири, житлового приміщення у гуртожитку, нежитлового приміщення у житловому будинку (гуртожитку) - тариф 0,02150 грн., множиться на площу квартири; витрати з освітлення місць загального користування і підвальних приміщень та підкачування води на 1 кв.м. загальної площі квартири, житлового приміщення у гуртожитку та нежитлового приміщення у житловому будинку (гуртожитку) - тариф 0,01971 грн., множиться на площу квартири. Оплата двох послуг, а саме - вивезення твердих побутових відходів та використання електричної енергії в місцях загального користування змінюється щомісячно згідно із фактичними обсягами надання таких послуг. Також районний суд в оскаржуваному рішенні безпідставно зазначає як підставу для відмови у задоволенні позову відсутність договірних відносин між ЛКП «Сонячне» та відповідачкою. Звертає увагу на те, що відповідно до п. 1 ч. 3 ст. 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» споживач зобов'язаний укласти договір на надання житлово- комунальних послуг, підготовлений виконавцем на основі Типового договору. В свою чергу, згідно правового висновку Верховного Суду України (справа № 6- 110цс12 від 10.12.2012 року) у спорі про зобов'язання споживача укласти договір на надання житлово-комунальних послуг встановлено, що оскільки виконавцем такі послуги надаються, однак споживач ухиляється від укладення договору на надання житлово-комунальних послуг, який підготовлений виконавцем відповідно до Типового договору, суд ухвалює рішення про визнання зазначеного договору укладеним. Відмова споживача послуг від укладення договору в такому разі суперечить вимогам ч. 3 ст. 6, ст. ст. 627, 630 ЦК України та ст. ст. 19, 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги». Крім цього, спростовує покликання про необхідність проведення взаємозаліку між сторонами в рахунок затрачених коштів відповідачкою на проведення капітального ремонту даху будинку АДРЕСА_1, оскільки ОСОБА_2 не довела перед судом, що дах цього будинку був в аварійному стані, а також звертає увагу на те, що такий взаємозалік можливий лише на договірних засадах. Окрім цього, на даний час законодавством не передбачено механізму зарахування коштів, затрачених мешканцями будинку на ремонт в рахунок майбутніх платежів за послуги з утримання будинку. Що стосується надання та оплати послуги поточного ремонту, то мешканці будинку АДРЕСА_1 відмовилися від такої послуги на побудинкових громадських слуханнях 11.04.2011 року, вони не проводять оплату за таку послугу. На адресу відповідачки неодноразово надсилалися попередження про оплату заборгованості, однак вона продовжує ухилятися від свого обов'язку з оплати послуги за утримання будинку. Просить рішення Франківського районного суду м. Львова від 16 грудня 2013 року скасувати та ухвалити нове, яким позов задовольнити, стягнути з відповідачки заборгованість за надані послуги з утримання будинку та прибудинкової території в розмірі 2485,49 грн.

Представник позивача будучи належним чином повідомлений, про що свідчить рекомендоване повідомлення про вручення йому поштового відправлення (а.с. 212), в судове засідання апеляційної інстанції не з'явився, причину своєї неявки суду не повідомив, матеріалів справи достатньо для розгляду справи у його відсутності.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення ОСОБА_2,, перевіривши матеріали справи, межі та доводи скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково.

Частиною 1 ст. 292 ЦПК України передбачено, що сторони та інші особи, які беруть участь у справі, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їх права та обов'язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Відповідно до статті 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Згідно ст. ст. 15, 16 ЦК України, ст. 3 ЦПК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних прав, свобод чи інтересів у спосіб, передбачений законом або договором.

Захист цивільних прав це передбачені законом або договором способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Частинами першою та другою ст. 303 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Апеляційний суд досліджує докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку, або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами.

Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення.

Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу.

Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі виникає спір.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко і відеозаписів, висновків експертів (ст. 57 ЦПК України).

За загальними положеннями ЦПК України обов'язок суду під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача та якими доказами вони підтверджуються; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки; оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів.

Крім того, важливим є визначення правовідносин сторін, які випливають із встановлених обставин. Саме визначення цих правовідносин дає можливість суду остаточно визначитись, яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Виходячи з вимог ст. ст. 10, 214, 215 ЦПК України, суд повинен сприяти всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснювати особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджати про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяти здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом, та встановлювати у рішенні обставини справи (в тому числі пропущення позовної давності), характер правовідносин сторін, правову норму, яка підлягає застосуванню до цих правовідносин, навести мотиви прийнятого рішення: встановлені судом обставини, які мають значення для справи, їх юридичну оцінку, оцінку всіх доказів, розрахунки, з яких суд виходив при задоволенні грошових та інших майнових вимог.

Таким чином, рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а також правильно витлумачив ці норми.

Однак зазначеним вимогам закону дане рішення не відповідає.

Відповідно ст. 309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є: неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими; невідповідність висновків суду обставинам справи; порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог районний суд виходив з того, що згідно із Законом України «Про житлово-комунальні послуги» відповідачка ОСОБА_2 не є учасником договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг, оскільки договір між сторонами не був укладений. Крім того в обґрунтування ухваленого рішення зіслався на колективні заяви мешканців будинку про відмову від послуг.

Колегія суддів не погоджується із такими висновками суду першої інстанції з наступних підстав.

Судом встановлено, що відповідачка ОСОБА_2 є власником квартири АДРЕСА_1, де зареєстрована та проживає, що підтверджується довідкою з місця проживання про склад сім»ї і прописку, виданою ЛКП «Сонечне» від 29.05.2013 року № 1785 (а.с. 5).

Балансоутримувачем та виконавцем житлово-комунальних послуг у цьому будинку є позивач ЛКП «Сонячне».

У відповідності до будинкових громадських слухань, ЛКП «Сонячне» з травня 2011 року мешканцям будинку АДРЕСА_1 м. Львова надає послуги та здійснює нарахування лише за обслуговування димовентиляційних каналів, освітлення місць загального користування та вивезення твердих побутових відходів, оскільки останні відмовилися від надання їм будь-яких інших послуги, відповідно і не проводять оплату за такі.

З розрахунку заборгованості за утримання будинку та прибудинкової території від 04.02.2015 року встановлено, що борг відповідачки за послуги з утримання будинку та прибудинкової території станом на 01.05.2013 року складає 2 485,49 грн. (а.с. 205-206).

Проте відсутність договору між сторонами на надання житлово-комунальних послуг не звільняє відповідачку від відповідальності за оплату цих послуг виходячи з наступного.

Закон України «Про житлово-комунальні послуги» (далі - Закон № 1875 - IV від 24 червня 2004 року) визначає основні засади організаційних, господарських відносин, що виникають у сфері надання та споживання житлово-комунальних послуг між їхніми виробниками, виконавцями і споживачами, а також їхні права та обов'язки.

Відповідно до ст. 13 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» залежно від функціонального призначення житлово-комунальні послуги поділяються на: 1) комунальні послуги (централізоване постачання холодної та гарячої води, водовідведення, газо- та електропостачання, централізоване опалення, а також вивезення побутових відходів тощо); 2) послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій (прибирання внутрішньобудинкових приміщень та прибудинкової території, санітарно-технічне обслуговування, обслуговування внутрішньобудинкових мереж, утримання ліфтів, освітлення місць загального користування, поточний ремонт, вивезення побутових відходів тощо); 3) послуги з управління будинком, спорудою або групою будинків (балансоутримання, укладання договорів на виконання послуг, контроль виконання умов договору тощо); 4) послуги з ремонту приміщень, будинків, споруд (заміна та підсилення елементів конструкцій та мереж, їх реконструкція, відновлення несучої спроможності несучих елементів конструкцій тощо). Примірні переліки житлово-комунальних послуг та їх склад залежно від функціонального призначення визначаються центральним органом виконавчої влади з питань житлово-комунального господарства.

Аналіз цього Закону дає підстави для висновку, що він належить до нормативного акта спеціальної дії, який регулює відносини, що виникають між виробниками, виконавцями, споживачами у процесі створення, надання та споживання житлово-комунальних послуг.

Разом з тим ст. 4 Закону № 1875-ІV від 24 червня 2004 року передбачає, що законодавство України у сфері житлово-комунальних послуг, крім цього Закону, базується на Конституції України і складається з нормативно-правових актів у галузі цивільного, житлового законодавства та інших нормативно-правових актів, що регулюють відносини у сфері житлово-комунальних послуг.

Цивільний кодекс (Далі - ЦК) України у ст. ст. 3, 6, 203, 626, 627 визначає загальні засади цивільного законодавства, зокрема поняття договору і свободи договору та формулює загальні вимоги до договорів як різновиду правочинів (вільне волевиявлення учасника правочину).

Згідно ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 208 ЦК України правочин між фізичною і юридичною особами належить вчиняти у письмовій формі, за виключенням випадків, передбачених ч. 1 ст. 206 цього Кодексу.

Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору (ч. 1 ст. 638 ЦК України). Інші випадки визнання договору укладеним зазначені у ст. ст. 642 - 643 ЦК України.

Частина 1 ст. 628 ЦК України передбачає, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Розкриваючи зміст засади свободи договору у ст. ст. 6, 627, ЦК України визначає, що свобода договору полягає в праві сторін вільно вирішувати питання при укладенні договору, виборі контрагентів та погодженні умов договору.

Закріпивши принцип свободи договору, ЦК України разом з тим визначив, що свобода договору не є безмежною, оскільки відповідно до абз. 2 ч. 3 ст. 6 та ст. 627 цього Кодексу при укладенні договору, виборі контрагентів, визначенні умов договору сторони не можуть діяти всупереч положенням цього Кодексу та інших актів цивільного законодавства.

Зазначені положення узгоджуються з нормами ч. 1 ст. 203, ч. 1 ст. 215 ЦК України, відповідно до яких підставою недійсності правочинів є суперечність їх актам цивільного законодавства.

Водночас ч. 1 ст. 19 Закону № 1875 - IV від 24 червня 2004 року передбачено, що відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах.

Пунктом 1 ч. 3 ст. 20 Закону № 1875 - IV від 24 червня 2004 року передбачений обов'язок споживача укласти договір на надання житлово-комунальних послуг, підготовлений виконавцем на основі типового договору. Цей обов'язок відповідає зустрічному обов'язку виконавця, визначеному п. 3 ч. 2 ст. 21 цього Закону, підготувати та укласти зі споживачем договір на надання житлово-комунальних послуг з визначенням відповідальності за дотримання умов його виконання згідно з типовим договором.

Форма та зміст (умови) типового договору затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 20 травня 2009 року № 529 « Про затвердження типового договору про надання послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій» (далі - постанова № 529).

З аналізу змісту ч. 3 ст. 6, ч. 1 ст. 630 ЦК України, ст. ст. 19 - 21 Закону № 1875 - IV від 24 червня 2004 року, постанови № 529 убачається, що умови типового договору, що набули юридично обов'язкового значення в силу актів цивільного законодавства, є обов'язковими для сторін договору, які не мають права відступити від їх положень і врегулювати свої відносини на власний розсуд.

Таким чином, укладення договору на надання житлово-комунальних послуг є обов'язком споживача за умови, якщо запропонований виконавцем послуг договір відповідає типовому договору. Відмова споживача послуг від укладення договору в такому разі суперечить вимогам ч. 3 ст. 6, ст. ст. 627, 630 ЦК України та ст. ст. 19, 20 Закону № 1875 - IV від 24 червня 2004 року.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідачка послугами ЛКП «Сонячне» користувалася і користується, а відтак відсутність письмового договору на надання житлово - комунальних послуг не є підставою для відмови відповідачки від сплати за фактично надані житлово - комунальні послуги.

Із встановлених в судовому засіданні обставин вбачається, що позивач ЛКП «Сонячне» виконує умови договору з утримання будинків і споруд, прибудинкових територій, що підтверджується доданими позивачем копіями договорів з іншими установами про надання певного виду послуг.

Згідно ч. ч. 1, 3 ст. 18 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» у разі порушення виконавцем умов договору споживач має право викликати його представника для складання та підписання акту-претензії споживача, в якому зазначаються строки, види, показники порушень тощо, акт-претензія складається споживачем та представником виконавця і скріплюється їхніми підписами. Частиною 4 ст. 18 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» передбачений обов'язок виконавця вирішити питання про перерахунок платежів.

В матеріалах справи відсутні акти-претензії, складені та підписані у встановленому законом порядку, щодо надання послуг з утримання будинку та прибудинкової території неналежної якості за спірний період, незважаючи на те, що апеляційним судом під час слухання справи неодноразо пропонувалось відповідачці надати такі докази.

19 травня 2011 року Франківський районний суд м. Львова видав судовий наказ про стягнення з ОСОБА_2 на користь ЛКП «Сонячне» 2028,32 грн. заборгованості за житлово-комунальні послуги.

03.06.2011 року ОСОБА_2 звернувся до суду із заявою про скасування цього наказу.

Ухвалою Франківського районного суду м. Львова від 20 червня 2011 року вищезазначений судовий наказ скасовано.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

Частинами першою, п'ятою статті 261 ЦК України встановлено, що перебіг починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права. За зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.

Позовна давність відповідно до частини першої статті 260 ЦК України обчислюється за загальними правилами визначення строків, встановленими статтями 253-255 цього Кодексу.

Частиною другою статті 264 ЦК України визначено, що позовна давність переривається у разі пред'явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач.

Судовий наказ відповідно до частини першої статті 95 ЦПК України є особливою формою судового рішення про стягнення з боржника грошових коштів або витребування майна за заявою особи, якій належить право такої вимоги.

Враховуючи те, що судовий захист права кредитора на стягнення грошових коштів може бути реалізовано як у позовному провадженні, так і шляхом видачі судового наказу як особливої форми судового рішення, подання кредитором заяви про видачу судового наказу в порядку, передбаченому розділом ІІ ЦПК України, перериває перебіг строку позовної давності.

За наведених обставин, колегія суддів приходить до висновку, що ЛКП «Сонячне» надає відповідачці послуги з утримання будинку та прибудинкової території, остання є споживачами таких послуг, тобто між сторонами встановлені фактичні договірні відносини на тих умовах, за яких надається ця послуга, і відповідно, вимоги ЛКП «Сонячне» про стягнення з відповідачки заборгованості частково є підставними. У свою чергу, як зазначено вище, відповідачкою не надано жодних належних та допустимих доказів на підтвердження неналежної якості отримуваних послуг чи їх ненадання за період по травень 2013 року.

На підставі викладеного, з відповідачки ОСОБА_2 необхідно стягнути в користь позивача ЛКП «Сонячне» заборгованість за надані послуги з утримання будинку та прибудинкової території в межах позовної давності (за три роки до звернення ЛКП «Сонячне» із заявою про видачу судового наказу, справа № 2н-588/11) за період з травня 2008 року по 01.05.2013 року в розмірі 1 346,01 грн. (2485,49 - 1139,48).

Виходячи із вище зазначеного, колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення районного суду, як таке що ухвалене при невідповідності висновків суду обставинам справи, з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, слід скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити частково.

Частиною першою статті 88 ЦПК України передбачено, що стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 305 ч. 2, 307 ч. 1 п. 2, 309 ч. 1 п.п. 3, 4, 313, 314 ч. 2, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу Львівського комунального підприємства «Сонячне» задовольнити частково.

Рішення Франківського районного суду м. Львова від 16 грудня 2013 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким:

Позов Львівського комунального підприємства «Сонячне» задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1) в користь Львівського комунального підприємства «Сонячне» 1 346,01 грн. (одну тисячу триста сорок шість гривень 01 коп.) за утримання будинку та прибудинкової території, а також 124,23 грн. судових витрат, - всього 1 470,24 грн. (одну тисячу чотириста сімдесят гривень 24 коп.).

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржене в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий: Монастирецький Д.І.

Судді: Копняк С.М.

Струс Л.Б.