АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ТЕРНОПІЛЬСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 597/541/15-цГоловуючий у 1-й інстанції Дудяк С.В.
Провадження № 22-ц/789/957/15 Доповідач - Хома М.В.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 липня 2015 р. колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Тернопільської області в складі:

головуючої - Хоми М.В.

суддів - Козак І. О., Демкович Ю. Й.,

при секретарі - Танцюра О.В.

з участю сторін

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Тернополі цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Заліщицького районного суду Тернопільської області від 05 червня 2015 року по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу, -

ВСТАНОВИЛА:

У травні 2015 року ОСОБА_1 звернувся в суд із вказаним позовом, в якому просив стягнути з ОСОБА_2 суму боргу у розмірі 9000,00 доларів США, що станом на день написання позовної заяви за офіційним курсом НБУ становить 211507,19 грн., посилаючись на те, що 13 травня 2012 року між ним та відповідачем було укладено договір позики у формі розписки. У момент підписання розписки він передав відповідачу зазначені кошти зі строком повернення до 16 травня 2012 року. Однак, станом на 13 травня 2015 року ОСОБА_2 суму боргу не повернув.

Рішенням Заліщицького районного суду Тернопільської області від 05 червня 2015 року в задоволенні позову відмовлено за недоведеністю позовних вимог. В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі. Вказує, що місцевим судом неповно з'ясовано обставини, які мають значення для правильного вирішення справи. Зокрема зазначає, що висновок суду щодо відсутності доказів, які підтверджують передачу грошових коштів відповідачу, є помилковим, оскільки розписка складалась з метою повернення збитків за пошкоджений внаслідок ДТП автомобіль. Однак, з невідомих для апелянта обставин ОСОБА_3 склав боргову розписку, а не розписку про зобов'язанння відшкодування збитків. Написання розписки відповідач не заперечує. Досліджуючи боргову розписку, суд повинен був виявити справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установленого результату зробити відповідний правовий висновок. Суд не врахував, що розписка є доказом не лише факту укладення договору, але й факту зобовязання відповідачем відшкодування матеріальної шкоди, завданої дорожньо-транспортною пригодою. Суд не визначився, який саме документ складений відповідачем договір позики чи розписка про гарантію відшкодування збитків, спричинених ДТП.

Заслухавши апелянта, який посилається на доводи апеляційної скарги, відповідача, який вважає рішення суду законним та обгрунтованим, дослідивши матеріали справи в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга до задоволення не підлягає.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що відсутній факт передачі ОСОБА_4 ОСОБА_2 грошей, як основної умови укладення договору позики, договір позики не може вважатись укладеним, та відмовив у стягненні боргу за недоведеністю позовних вимог.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про недоведеність позивачем позовних вимог про стягнення боргу за договором позики.

Відповідно до ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно із ч.2 ст.1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

13 травня 2012 року ОСОБА_2 написав розписку, із змісту якої вбачається, що 13.05.2012 року він позичив у ОСОБА_1 гроші в сумі 9 000 доларів США та зобовязується їх повернути до 16.05.2012 року.

Як встановлено судом, факту передачі коштів ОСОБА_1 ОСОБА_2 як основної умови договору позики не було.

Відповідач ОСОБА_2 заперечив факт отримання коштів за договором позики та пояснив, що даний спір виник внаслідок дорожньо-транспортної пригоди за участю його неповнолітнього сина ОСОБА_5 та позивача ОСОБА_1, внаслідок якої пошкоджено автомобіль позивача.

Позивач у суді першої інстанції підтвердив такі обставини написання розписки та пояснив, що розписка написана відповідачем як гарантія повернення заподіяних йому збитків внаслідок пошкодження автомобіля під час ДТП за його участі та участі сина ОСОБА_2

За таких обставин суд вірно відмовив у задоволенні вимог позивача про стягнення боргу за договором позики.

Доводи апеляційної скарги про те, що досліджуючи боргову розписку, суд повинен був виявити справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установленого результату зробити відповідний правовий висновок, суд не врахував, що розписка є доказом не лише факту укладення договору, але й факту зобовязання відповідачем відшкодування матеріальної шкоди, завданої дорожньо-транспортною пригодою; суд не визначився, який саме документ складений відповідачем договір позики чи розписка про гарантію відшкодування збитків, спричинених ДТП, колегія суддів оцінює критично, враховуючи наступне.

Відповідно до ч.1 ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

При вирішенні справи суд враховує підставу та зміст позовних вимог, викладених в позовній заяві.

Позивач звернувся з вимогами про стягнення боргу за договором позики.

Оскільки договір позики між сторонами не укладався, чого сторони не заперечили, а має місце спір з приводу відшкодування шкоди, спричиненої внаслідок ДТП, позивач не заявляв вимог про стягнення шкоди і не подавав з цього приводу доказів, тому суд, з врахуванням принципу диспозитивності, вірно вирішив позов в межах заявлених вимог та на підставі поданих доказів.

При цьому слід врахувати також, що у суду першої інстанції не було підстав для застосування норм чинного законодавства щодо новації боргу, так як позивач таких вимог не заявляв. Крім цього, при новації дійсність нового договору залежить від дійсності первісного, однак докази, які б підтверджували дійсність первісного договору, позивачем не надавались.

Рішення суду є законним та обгрунтованим, підстав для його скасування з мотивів, наведених апелянтом, колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313-315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Заліщицького районного суду Тернопільської області від 5 червня 2015 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуюча - підпис

Судді - два підписи

З оригіналом згідно:

Суддя апеляційного суду Тернопільської області ОСОБА_6