№ апеляційного провадження: 22-ц/796/7719/2015
Головуючий у суді першої інстанції: Клочко І.В.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Шкоріна О.І.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 червня 2015 року Колегія суддів Судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва

в складі головуючого-судді: Шкоріної О.І.,

суддів: Антоненко Н.О., Стрижеуса А.М.

при секретарі: Басюк Ю.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Деснянського районного суду м.Києва від 27 квітня 2015 року у справі за позовом Публічного акціонерного товариства «ВТБ Банк» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості та зустрічним позовом ОСОБА_3 до Публічного акціонерного товариства «ВТБ Банк» про визнання недійсним пункту кредитного договору, -

В С Т А Н О В И Л А:

У листопаді 2014 року позивач ПАТ «ВТБ Банк» звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості. Свої позовні вимоги обґрунтовував тим, що між ПАТ «ВТБ Банк» та ОСОБА_3 був укладений кредитний договір № R9В від 8 серпня 2012 року, згідно з умовами якого банк надав відповідачу грошові кошти в розмірі 50 000 грн., зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36.5%, строком до 8 серпня 2015 року. В зв'язку з неналежним виконанням зобов'язань по кредитному договору, у ОСОБА_3, станом на 2 червня 2014 року утворилась заборгованість складає в розмірі 138910,76 грн., з яких:

50 839,05 грн. - сума боргу за кредитом з урахуванням індексу інфляції та 3% річних, нарахованих у зв'язку з порушенням зобов'язань щодо повернення кредиту;

27 269,53 грн. - сума боргу за процентами і комісією (плата за користування кредитом) з урахуванням індексу інфляції та 3% річних, нарахованих у зв'язку з порушенням зобов'язань щодо сплати процентів і комісії;

60 802,18 грн. - сума пені, нарахованої у зв'язку із несвоєчасною сплатою процентів та кредиту в розмірі 0,5% за кожен день прострочення платежу.

В свою чергу, 12 лютого 2015 року відповідач ОСОБА_3 через свого представника подав зустрічну позовну заяву про захист прав споживачів, в якій просив суд визнати недійсним п. 7.1 кредитного договору № R9В від 8 серпня 2012 року, яким передбачено пеню за кожен день прострочення у розмірі 0,5 % від суми прострочених зобов'язань за кожен день порушення виконання зобов'язань, включаючи день погашення. Вважає така умова договору є несправедливою та порушує вимоги Закону України « про захист прав споживачів» та підлягає визнанню недійсною, оскільки за загальним правилом, позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 27 квітня 2015 року частково задоволені позовні вимоги ПАТ «ВТБ Банк» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ПАТ «ВТБ Банк» заборгованість за кредитним договором № R9В від 8 серпня 2012 року в розмірі 86 108 грн. 58 коп. та витрати по сплаті судового збору в розмірі 861 грн. 09 коп.

У задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_3 про визнання недійсним пункту кредитного договору - відмолено.

Не погоджуючись з зазначеним рішенням, ОСОБА_3, подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити його зустрічні позовні вимоги, а первісний позов задовольнити частково, з урахуванням недійсності п.7.1 Договору.

В апеляційній скарзі послався на те, що рішення суду першої інстанції ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права. Зазначив, що суд першої інстанції не вірно застосував положення ст. ст. 203, 215 ЦК України та положення ст. ст. 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів».

В судове засідання не з'явилися сторони, які у встановленому законом порядку були повідомлені про день та час розгляду справи, про поважність причин своєї неявки суду не повідомили, а тому, зважаючи на вимоги ч.2 ст.305 ЦПК України, колегія суддів вважає можливим розглянути справу у відсутність осіб, які не з'явилися в судове засідання.

Заслухавши доповідь судді, розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши обґрунтованість та законність оскаржуваного рішення, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Задовольняючи частково позовні вимоги ПАТ «ВТБ Банк», суд першої інстанції виходив з того, що відповідач не виконує належним чином взяті на себе зобов'язання за договором кредиту, у зв'язку з чим утворилася заборгованість. Разом з тим, суд врахував положення ст.. 258, 551 ЦК України та застосував строк позовної давності щодо розміру пені та зменшив її розмір до 8 000 грн.

Крім того, відмовляючи у задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_3, суд першої інстанції правильно виходив з того, що оспорюваний договір був укладений з дотриманням діючого законодавства, судом не встановлено порушень з боку банку при укладенні кредитного договору вимог, зазначених в ст.203 ЦК України, дотримання яких є необхідним для чинності правочину.

Такий висновок суду першої інстанції відповідає встановленим судом обставинам та нормам матеріального права, що регулюють спірні правовідносини.

Так, судом встановлено і підтверджується дослідженими в судовому засіданні і наявними в матеріалах справи доказами, що 8 серпня 2012 року між ПАТ «ВТБ Банк» та ОСОБА_3 був укладений Кредитний договір № R9В, відповідно до умов якого ПАТ «ВТБ Банк» надав відповідачу грошові кошти в сумі 50000,00 грн., що підтверджується меморіальним ордером №35303 від 8 серпня 2012 року (а.с.6-13, 23).

Відповідно до 3.9 Кредитного договору, кредит надається шляхом безготівкового перерахування коштів на поточний рахунок позичальника.

Пунктом 3.2 кредитного договору передбачено, що позичальник зобов'язаний повернути кредит у повному обсязі 08.08.2015 року (а.с.6).

Згідно з п. п. 3.3, 3.4 кредитного договору, спосіб повернення кредиту - щомісячно, а саме: 28 числа кожного місяця, відповідно до графіка повернення кредиту і сплати процентів та розрахунку вартості супутніх послуг.

Відповідно до п. 5.2.1 кредитного договору, банк має право вимагати дострокового повернення кредиту, сплати нарахованих процентів, можливої неустойки, комісійної винагороду випадку порушення позичальником зобов'язань за кредитним договором, невиконання (неналежного виконання) зобов'язань щодо сплати платежів, а також комісійної винагороди, неустойки тощо, передбачених умовами кредитного договору, затримання позичальником сплати частини кредиту та/або процентів по кредиту щонайменше за один календарний місяць.

Згідно з п. 7.1 Кредитного договору, у разі прострочення позичальником зобов'язань з поверненням кредиту та/або сплати процентів за його користування та/або інших платежів згідно з умовами договору, позичальник зобов'язаний сплатити на користь Банку пеню за кожен день прострочення у розмірі 0,5% від суми прострочених зобов'язань за кожен день порушення виконання зобов'язань, включаючи день погашення.

Відповідно до п.1 ч.2 ст.11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків є договори.

Статтею 629 ЦК України, передбачено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Згідно з ст.1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Так, відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

А відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання грошового зобов'язання.

Пунктом 29 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30.03.2012 року №5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» роз'яснено, що при вирішенні спорів про дострокове повернення кредиту суд має враховувати положення статей 1050, 1054 ЦК виходити з того, що якщо договором встановлено обов'язок позичальника повернути кредит частинами (із розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини кредитодаведь має право вимагати дострокового повернення частини кредиту, що залишилася, та сплати процентів, належних йому від суми кредиту.

Таким чином, станом на 2 червня 2014 року у відповідача виникла заборгованість перед позивачем в розмірі, що складає 138910,76 грн., з яких: 50839,05 грн. - сума боргу за кредитом з урахуванням індексу інфляції та 3% річних, нарахованих у зв'язку з порушенням зобов'язань щодо повернення кредиту, 27269,53 грн. - сума боргу за процентами і комісією (плата за користування кредитом) з урахуванням індексу інфляції та 3% річних, нарахованих у зв'язку з порушенням зобов'язань щодо сплати процентів і комісії, 60802,18 грн. - сума пені, нарахованої у зв'язку із несвоєчасною сплатою процентів та кредиту в розмірі 0,5% за кожен день прострочення платежу /а.с. 15-18/.

Судом встановлено, що відповідач взяті на себе зобов'язання по поверненню кредитних коштів у строки визначені Кредитним договором не виконує. Банк звертався до ОСОБА_3 з листом-вимогою про погашення заборгованості, однак відповідач ніяких дій щодо погашення заборгованості по кредиту не вчинив /а.с.24/.

За таких обставин суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність у позивача права вимагати дострокового повернення кредиту, сплати процентів за користування кредитними коштами та пені, розмір якої обґрунтовано зменшив на підставі ч.3 ст.551 ЦК України.

Підписуючи кредитний договір, позичальник ОСОБА_3 погодився з усіма умовами щодо повернення суми кредиту та сплати процентів за користування кредитом, неустойки у разі прострочення виконання зобов'язання, в строки встановлені цим договором.

Підставою для визнання договору недійсним є порушення загальних вимог, додержання яких є необхідним для чинності правочину, передбачені ст. 203 ЦК України, якою визначено основні критерії чинності правочину. Зазначено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

В даному випадку кредитний договір № R9В від 8 серпня 2012 рокувідповідає всім вимогам чинного законодавства, тому немає підстав для визнання його недійсним.

Згідно з ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Статтями 6 та 627 ЦК України встановлено, що сторони є вільними в укладанні договору, виборі контрагента та визначені умов договору з урахуванням вимог Цивільного кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

При розгляді даної справи наявними в справі доказами не встановлено підстав відповідно до ст. 203 ЦК України, згідно з якими необхідно визнати недійсним п.7.1 кредитного договору.

За правилами ст.ст.1054, 1055 ЦК України за кредитним договором, який укладається у письмовій формі, банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 6 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. Відповідно до частини першої статті 215 ЦК підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК України, саме на момент вчинення правочину.

Згідно зі ст..203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства, особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі, правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Кредитний договір між сторонами укладений в письмовий формі. Сторони досягли згоди щодо усіх істотних умов договору: мета, сума і строк кредиту, умови і порядок його видачі та погашення, відсоткова ставка, порядок плати за кредит, порядок зміни та припинення договору, відповідальність сторін за невиконання або неналежне виконання умов договору.

Відповідно до ч.2 ст. 551 ЦК України, якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Розмір неустойки, встановлений законом, може бути збільшений у договорі. Сторони можуть домовитися про зменшення розміру неустойки, встановленого актом цивільного законодавства, крім випадків передбачених законом.

Згідно зі ст. 14 ЦК України цивільні обов'язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обов'язковим для неї.

Враховуючи, що обов'язки сторін встановлені договором, який має обов'язкову силу для них, ОСОБА_3 є особою зобов'язаною, а тому доводи апеляційної скарги в тій частині, що пункт 7.1 Кредитного договору є несправедливим, не заслуговують на увагу.

Щодо посилання ОСОБА_3 на порушення Банком норм Закону України «Про захист прав споживачів», то такі є неспроможними, оскільки для кваліфікації умов договору несправедливими, необхідна наявність одночасно таких ознак: умови договору порушують принцип добросовісності (п. 6 ч. 1 ст. 3, ч. 3 ст. 509 ЦК України); умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; умови договору завдають шкоди споживачеві.

Колегія суддів вважає, що в спірному договорі відсутній дисбаланс прав та обов'язків сторін, оскільки вказаний договір на паритетних умовах регламентує права, обов'язки та відповідальність, як Банку, так і позичальника.

Висновки суду підтверджені належними, дослідженими в судовому засіданні доказами, яким суд дав правильну оцінку відповідно до норм ЦПК України та є такими, що відповідають нормам матеріального права, які регулюють спірні правовідносини.

Доводи апеляційної скарги висновки суду не спростовують і не містять посилання на нові факти чи засоби доказування, які б вказували на незаконність ухваленого в справі рішення, а тому підлягають відхиленню.

Відповідно до ч.1 ст.308 ЦПК України суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права і підстави для його скасування відсутні.

Керуючись ст. ст. 218, 303, 304, 307, 308, 313-315, 317 ЦПК України, колегія суддів , -

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 - відхилити.

Рішення Деснянського районного суду м.Києва від 27 квітня 2015 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: