Справа № 341/2635/14-ц
Провадження № 22-ц/779/1334/2015
Головуючий у 1 інстанції Мельник І.І.
Суддя-доповідач Фединяк В.Д.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 липня 2015 року м. Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Івано-Франківської області в складі:

головуючого-судді Фединяка В.Д.

суддів: Горблянського Я.Д., Матківського Р.Й.

секретаря Петріва Д.Б.

з участю позивачки ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_2 до товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «АвтоФінанс» (далі ТОВ«ЛК «АвтоФінанс») про захист прав споживача, визнання договору фінансового лізингу недійсним та стягнення коштів, за апеляційною скаргою товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «АвтоФінанс» на заочне рішення Галицького районного суду від 23 грудня 2014 року, -

в с т а н о в и л а :

У листопаді 2014 року ОСОБА_3 звернулась в суд з зазначеним позовом і зазначала, що 10 вересня 2014 року вона з товариством з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «АвтоФінанс» уклала договір фінансового лізингу №010899 з додатками, згідного якого предметом лізингу є автомобіль Geely Emgrand 7. Відповідно до умов вказаного договору відповідач взяв зобов'язання придбати автомобіль Geely Emgrand 7. та передати їй. Після підписання договору фінансового лізингу вона внесла на рахунок відповідача платіж в сумі 10000 грн. як 10% вартості предмета лізингу. Проте відповідач не передав їй у користування автомобіль, вимагаючи оплати у розмірі 50 % вартості автомобіля відповідно до умов договору, та як сплачені нею кошти є комісією за організацію та оформлення договору лізингу. Посилаючись на те, що умови фінансового лізингу є несправедливими, відповідач здійснює нечесну підприємницьку діяльність та не містять умов, які б передбачали захист її інтересів, просила визнати договір фінансового лізингу №010899 з додатками від 10 вересня 2014 року недійсним та стягнути з відповідача 10000 грн. сплаченого платежу на виконання умов цього договору.

Заочним рішенням Галицького районного суду від 23 грудня 2014 року позов задоволено. Визнано недійсним договір фінансового лізингу №010899 з додатками від 10 вересня 2014 року. Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «АвтоФінанси» на користь ОСОБА_2 сплачений платіж з призначенням оплати згідно договору №010899 в сумі 10000 та судові витрати в розмірі 243 грн. 60 коп. в дохід держави.

В апеляційній скарзі товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «АвтоФінанс» ставиться питання про скасування оскаржуваного рішення з ухваленням нового про відмову у задоволенні позову, вказуючи на те, що суд першої інстанції неповно з'ясував обставини справи, дав неправильну оцінку поданим доказам, допустив порушення норм матеріального і процесуального права й ухвалив незаконне рішення. На думку апелянта, суд не врахував того, що договір укладений з дотриманням усіх вимог встановлених законом, сторони погодили всі істотні умови цього договору та вирішили питання по всіх лізингових платежах і договір власноручно підписаний позивачем.

У судовому засіданні ОСОБА_3 апеляційну скаргу не визнала, вважає рішення суду законним та обґрунтованим.

Представник товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «АвтоФінанс» в судове засідання не з'явилвся, хоч про час і місце розгляду справи був повідомлений у встановленому законом порядку, що відповідно ч. 2 ст. 305 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи у його відсутності.

Заслухавши доповідь судді, пояснення осіб, які беруть участь у справі, дослідивши матеріали справи та перевіривши відповідно до ст. 303 ЦПК України наведені у скарзі доводи, колегія суддів дійшла висновку про задоволення апеляційної скарги з таких підстав.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, якщо положення договору фінансового лізингу №010899 з додатками, згідного якого предметом лізингу є автомобіль Geely Emgrand 7 від 10 вересня 2014 року є несправедливими, тому цей договір суд визнав недійсним та стягнув з Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «АвтоФінанси» на користь ОСОБА_2 сплачений платіж з призначенням оплати згідно договору №010899 в сумі 10000 та судові витрати в розмірі 243 грн. 60 коп. на користь держави.

Висновок суду є передчасним і погодитись з ним не можна.

Відповідно до ч.2. ст..1 ЗУ «Про фінансовий лізинг» за договором фінансового лізингу лізингодавець зобов'язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі).

За змістом ч.1, ч. 2 ст.. 6 ЗУ «Про фінансовий лізинг» договір лізингу має бути укладений у письмовій формі. Істотними умовами договору лізингу є: предмет лізингу; строк, на який лізингоодержувачу надається право користування предметом лізингу (строк лізингу); розмір лізингових платежів; інші умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Судом установлено, що 10 вересня 2014 року ОСОБА_2 уклала з ТОВ «ЛК «АвтоФінанс» договір фінансового лізингу згідного якого предметом лізингу є автомобіль Geely Emgrand 7. 10 вересня 2014 року позивачка оплатила комісію за організацію та оформлення договору в розмірі 10 % від вартості предмету лізингу відповідно до п. 1.7 договору, тобто 10000 грн. 25 вересня 2014 року ОСОБА_2 звернулась до відповідача із заявою про розірвання вищевказаного договору за взаємною згодою рішення по якій не прийнято.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 7 Закону України «Про фінансовий лізинг» лізингоодержувач має право відмовитися від договору лізингу в односторонньому порядку, письмово повідомивши про це лізингодавця, у разі якщо прострочення передачі предмета лізингу становить більше 30 днів, за умови, що договором лізингу не передбачено іншого строку.

Пунктом 3ч.1 ст. 11 Закону України «Про фінансовий лізинг» передбачено, що лізингоодержувач має право вимагати розірвання договору лізингу або відмовитися від нього у передбачених законом та договором лізингу випадках.

Отже, законодавством про фінансовий лізинг чітко передбачено порядок, умови та наслідки розірвання договорів фінансового лізингу лізингоодержувачами в односторонньому порядку, тобто законодавством передбачена можливість відмовитись від правочину в разі неналежного виконання лізингодавцем умов договору, а саме лише у разі затримки передачі товару в користування, в інших випадках сторони мають обов'язково керуватись умовами договору.

З матеріалів справи вбачається, що відповідно до п. 10.11 договору лізингу у випадку розірвання даного договору лізингоодержувачем до сплати останнім на рахунок лізингодавця авансового платежу, лізингодавець повертає сплачені кошти за вирахуванням штрафу за дострокове розірвання 30 % від сплаченої суми авансових платежів. У такому випадку комісія за організацію даного договору лізингоодержувачу не повертається (а.с.16).

Крім того, ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачає різні взаємовиключні підстави визнання угод недійсними. Визначення поняття «несправедливі умови договору» закріплено в ч. 2 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», тобто умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача.

Таким чином, для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: умови договору порушують принцип добросовісності (п. 6 ч. 1 ст. 3, ч. 3 ст. 509 ЦК України); умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; умови договору завдають шкоди споживачеві.

Застосувавши положення ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», суд першої інстанції не встановив у чому саме полягає несправедливість положення договору фінансового лізингу, оскільки сам договір містить 14 самостійних статей, які регулюють різні за своїм змістом права та обов'язки як відповідача, так і позивача, не вказав чи є зазначена обставина відповідно до цієї норми підставою для зміни або визнання недійсним саме цієї умови договору.

Відповідно до положень ч. 2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Згідно з ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Частиною 1 ст. 638 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до ч. 2 ст. 6 Закону України «Про фінансовий лізинг» істотними умовами договору лізингу є: предмет лізингу; строк, на який лізингоодержувачу надається право користування предметом лізингу (строк лізингу); розмір лізингових платежів; інші умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Згідно зі ст. 16 Закону України «Про фінансовий лізинг» сплата лізингових платежів здійснюється в порядку, встановленому договором. Лізингові платежі можуть включати: суму, яка відшкодовує частину вартості предмета лізингу; платіж як винагороду лізингодавцю за отримане у лізинг майно; компенсацію відсотків за кредитом; інші витрати лізингодавця, що безпосередньо пов'язані з виконанням договору лізингу.

За змістом вимог ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може грунтуватися на припущеннях.

Враховуючи наведене, суд першої інстанції вищевказаних вимог закону не врахував, не звернув уваги на те, що між сторонами було укладено цивільно-правовий договір з дотриманням усіх передбаченим чинним законодавством вимог та з дотриманням прав і обов'язків сторін, які випливають з договору фінансового лізингу та дійшов передчасного висновку про задоволення позову ОСОБА_2

За правилами п. п. 1, 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення є неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, та порушення судом норм матеріального і процесуального права, які призвели до неправильного вирішення справи.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що вирішуючи даний спір суд першої інстанції неповно з'ясував обставини, допустив порушення норм матеріального і процесуального права, які призвели до неправильного вирішення справи, тому оскаржуване рішення підлягає скасуванню з підстав встановлених п.п.1,4 ч.1 ст.309 ЦПК України з ухваленням нового рішення про відмову ОСОБА_2 у задоволенні позову. На підставі наведеного, керуючись ст.ст. 307,309,313,314,316,317 ЦПК України, колегія суддів, -

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «АвтоФінанс» задовольнити. Заочне рішення Галицького районного суду від 23 грудня 2014 року скасувати.

Ухвалити нове рішення.

Відмовити у задоволенні позову ОСОБА_2 до товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «АвтоФінанс» про захист прав споживача, визнання договору фінансового лізингу недійсним та стягнення коштів.

Рішення набирає чинності з моменту проголошення, однак може бути оскаржене в касаційному порядку протягом двадцяти днів безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ з часу набрання законної сили.

Головуючий В.Д.Фединяк

Судді: Я.Д.Горблянський Р.Й.Матківський