Справа №: 398/6969/14-ц
РІШЕННЯ

Іменем України

"06" липня 2015 р.

Олександрійський міськрайонний суд Кіровоградської області у складі:

судді Нероди Л.М.,

секретарі Безкоровайній А.І.,

розглянувши у судовому засіданні справу за позовною заявою ОСОБА_1 до товариства з обмеженою відповідальністю «УкрАгроКом» про визнання договору оренди землі недійсним та повернення земельної ділянки,

ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2014 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до товариства з обмеженою відповідальністю «УкрАгроКом» про визнання договору оренди землі недійсним та повернення земельної ділянки.

Позивач у своїй позовній заяві посилався на те, що ОСОБА_2 уклав договір оренди земельної ділянки сільськогосподарського призначення 01 лютого 2012 року з ТОВ «УкрАгроКом». 18.06.2011 року помер ОСОБА_2, а 18 червня 2012 року ОСОБА_1 отримав свідоцтво про право на спадщину за законом. Позивач протягом трьох років отримував орендну плату, але договору оренди не мав. У грудні 2014 року позивачу відповідач надав договір оренди, строк дії договору 10 років. Позивач зазначав, що бажає займатися самостійно цією земельною ділянкою, але відповідач відмовився йому її повертати тому позивач просить визнати недійсним договір оренди землі від 01 лютого 2012 року, який зареєстрований 10 травня 2012 року в управлінні держкомзему у Олександрійському районі за №03026; зобовязати ТОВ «УкрАгроКом» повернути ОСОБА_1 земельну ділянку, площею 5,24 га, кадастровий №:02:000:2445, розташовану на території Михайлівської сільської ради Олександрійського району Кіровоградської області; стягнути з ТОВ «УкрАгроКом» на користь позивача сплачений судовий збір у розмірі 487 грн. 20 коп.

У судовому засіданні позивач та його представник підтримали позовні вимоги та просили їх задоволити.

Відповідач позовні вимоги не визнав в повному обсязі та пояснила, що всі умови договору виконуються, зокрема, сплачується орендна плата.

Вислухавши пояснення сторін та дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає залишенню без задоволення.

Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини.

01 лютого 2012 року ТОВ «УкрАгроКом» уклало договір оренди земельної ділянки сільськогосподарського призначення, яка знаходиться на території Михайлівської сільської ради Олександрійського району Кіровоградської області, строком на 10 років. Земельна ділянка площею 5,24 га ріллі, кадастровий номер :02:000:2445 належала на праві приватної власності ОСОБА_2, згідно державного акту КР №046222, виданого 24.11.2003 року.

Даний договір зареєстрований 10 травня 2012 року в управлінні Держкомзему у Олександрійському районі за реєстровим №03026.

Згідно ст. 638 ЦК України, договір є укладеним , якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Відповідно до ст. 640 ЦК України, договір, який підлягає нотаріальному посвідченню або державній реєстрації, є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення або державної реєстрації, а в разі необхідності і нотаріального посвідчення, і державної реєстрації з моменту державної реєстрації.

Відповідно до ст. 13 Закону України «Про оренду землі», договір оренди землі це угода сторін про взаємні зобовязання, відповідно до яких орендодавець за плату «розмір якої, форми платежу, терміни та порядок внесення і перегляду, індексації передбачається умовами договору, які не можуть суперечити законам України» передає орендареві у володіння і користування земельну ділянку для господарського використання на обумовлений договором строк.

Стаття 18 Закону України «Про оренду землі» вказує, що після досягнення сторонами домовленості з питань орендної плати та інших істотних умов, підписання договору та його реєстрації, він набуває чинності та може бути змінений лише за взаємною згодою сторін, в тому числі і в частині розміру орендної плати.

Судом встановлено, що 18 червня 2011 року помер ОСОБА_2, відповідно до свідоцтва про смерть серії 1-ОЛ №131073 виданого 20.06.2011 року.

18 червня 2012 року позивач ОСОБА_1 отримав свідоцтво про право на спадщину за законом.

Статтею 125 ЗК України передбачено, що право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав, а ст. 126 цього Кодексу встановлюється порядок оформлення речових прав на земельну ділянку відповідно до Закону України від 1 липня 2004 року № 1952-IV «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (далі Закон № 1952-IV).

16 березня 2010 року набрав чинності Закон України від 11 лютого 2010 року № 1878-VІ «Про внесення змін до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень» та інших законодавчих актів України», яким статті 18 та 20 Закону № 161-XIV виключені, а ст. 6 доповнена ч. 5, згідно з якою право оренди земельної ділянки підлягає державній реєстрації відповідно до закону.

Розділом ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 1878-VІ встановлено, що до 1 січня 2012 року, (9 грудня 2011 року дію вказаної норми продовжено до 1 січня 2013 року), державна реєстрація, зокрема договорів оренди земельних ділянок проводиться територіальними органами земельних ресурсів.

Свідок ОСОБА_3 вказала, що договір у 2011 році підписано особисто померлим з його особистого волевиявлення у присутності рідного брата ОСОБА_4, який привіз померлого до контора для укладення договору про оренду земельної ділянки, так як померлий бажав отримувати гроші для здійснення хірургічної операції. Договір довго не реєстрували, тому свідок на власний розсуд замінила у договорі один пункт щодо виплати орендної плати, зокрема, сума виплати орендної плати на 2011 рік становила майже 2 000 грн. 00 коп., а з урахуванням індексації на 2012 рік орендна плата становить 5 427 грн. 23 коп. Свідок також змінила дату укладення договору та акту про передачу земельної ділянки, бо не мала інформації, що ОСОБА_5 помер, так як позивач особисто отримував орендну плату за померлого батька та не повідомляв про смерть батька.

Суд дійшов висновку, що свідок керувалася співчуттям та турботою про літню особу та вчинила дії, яка призвели до отримання прибутку від оренди земельної ділянки сільськогосподарського призначення у збільшеному розмірі. У свою чергу померлий був згодний з умовами договору, який датований 2011 роком та був згодний з орендною платою майже 2 000 грн. 00 коп.

Крім того, спадкоємець тривалий час отримував орендну плату та не повідомляв ТОВ «УкрАгроКом» про смерть батька.

Суд дійшов висновку, що позивача задовольняв факт отримання прибутку за померлого батька. Позивач у своїх позовних вимогах просить визнати договір недійсним посилаючись лише на дату укладення правочину та не ставить питання про визнання недійсним окремої частини договору.

Суд дійшов висновку, що сторонами були виконані всі умови: відповідач здійснював виплату позивачу орендну плату, але в більшому розмірі, проти чого позивач не заперечував.

Крім того, судом перевірялися і підстави щодо використання земельної ділянки неналежно, що призводить до погіршення якісних та корисних властивостей земельної ділянки, але цей факт не знайшов свого підтвердження.

Згідно з ч. 1, 3 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 13, 5 і 6 ст. 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна зі сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Зміст правочину відповідно до ч. 13 , 5 ст. 203 ЦК України, не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямованим на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Закон України «Про захист прав споживачів» вказує, що він має чисельні підстави визнання недійсними правочини.

Зокрема, ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачає, що недійсними можуть визнаватися несправедливі умови договорів, які всупереч принципу справедливості призводять до істотного дисбалансу договірних права обовязків на шкоду споживача. Як зазначається в ст. 19 Закону, недійсними є правочини, вчинені з використанням нечесної підприємницької практики, яка вводить споживача в оману або є агресивною.

Позивач не довів той факт, що якби померлий знав про справжні мотиви правочину, у даному випадку збільшений розмір орендної плати, то договір не був би укладений.

Суд дійшов висновку, що права померлого діями відповідача не порушено та відсутні наслідки завдання матеріальної та моральної шкоди, навіть спадкоємцю.

Таким чином, позовні вимоги не підлягають задоволенню, так як позивачем обрано не вірний спосіб захисту.

Згідно ст. 88 ЦПК України, якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.

Керуючись ст. ст. 203, 215, 638, 640 ЦК України, ст. 125 ЗК України, ЗУ «Про захист прав споживачів», ст. ст. 10, 11, 60, 88, 209, 212, 213-215 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

Відмовити у задоволення позовних вимог ОСОБА_1 повністю.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до апеляційного суду Кіровоградської області через суд першої інстанції шляхом подачі в 10-денний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку на апеляційне оскарження. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

СУДДЯ: Л.М. НЕРОДА