АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 липня 2015року м. Київ

Колегія суддів судової палати з цивільних справ Апеляційного суду м. Києва в складі: головуючого: Соколової В.В.

суддів: Усика Г.І., Шахової О.В.

при секретарі Охневській Т.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Оболонського районного суду м. Києва від 25.05.2015 у справі за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Універсал Банк» про визнання недійсним генерального договору на здійснення кредитних операцій № 35-1/233Г-06, додаткових угод до нього та кредитного договору № 35-1/1000К, -

В С Т А Н О В И Л А

В березні 2015 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ПАТ «Універсал Банк» про визнання недійсним генерального договору на здійснення кредитних операцій № 35-1/233Г-06 від 25.12.2006, додаткових угод до нього та кредитного договору № 35-1/1000К-07 від 18.12.2007. Свої позовні вимоги обґрунтовував тим, що генеральний договір, укладений між ним та Банком, не відповідає вимогам законодавства, зокрема, Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки відповідачем не було надано позивачу, як споживачу фінансових послуг в галузі споживчого кредитування, в письмовій формі повну інформацію про умови кредитування, а також орієнтовну сукупну вартість кредиту, що позбавило позивача можливості належним чином оцінити властивості такої послуги та можливі негативні для нього наслідки внаслідок її отримання. На думку позивача, складений банком кредитний договір всупереч ст. 626 ЦК України передбачає наявність прав тільки у банку, не встановлюючи при цьому прав для позичальника, натомість відповідальність за невиконання умов договору передбачена тільки для позичальника, і не передбачається для банку. Позивач вважає умови спірного договору несправедливими, оскільки всупереч принципу добросовісності вони містять істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача, у зв'язку з чим для нього настали негативні наслідки. Крім того, позивач вказує, що умовами договору не передбачено попередження споживача про те, що він несе валютні ризики під час виконання зобов'язань за кредитним договором, а також що банк не надав інформацію щодо методики, яка використовується банком для визначення валютного курсу.

Справа № 756/3893/15-ц
№ апеляційного провадження:22-ц/796/8913/2015
Головуючий у суді першої інстанції: Маринченко М.М.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Соколова В.В.
На підставі викладеного, просив суд визнати генеральний договір на здійснення кредитних операцій №35-1/233Г-06 від 25.12.2006, кредитний договір №35-1/1000К-07 від 18.12.2007, а також додаткові угоди до нього №1 від 15.04.2010, №2 від 15.04.2010, №3 від 15.04.2010, №4 від 15.04.2010, №5 від 07.04.2011, №6 від 07.04. 2011, №7 від 25.08.2011, №8 від 09.07.2012, №9 від 09.07. 2012, №10 від 24.07.2013, №11 від 24.07.2013, №12 від 26.06.2014 та №13 від 26.06.2014 року недійсними.

Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 25.05.2015 в задоволенні позовних вимог позов ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Універсал Банк» про визнання недійсним генерального договору на здійснення кредитних операцій № 35-1/233Г-06, додаткових угод до нього та кредитного договору № 35-1/1000К - відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду, позивачем подано апеляційну скаргу, в якій зазначається про незаконність та необґрунтованість рішення суду у зв'язку з порушенням норм матеріального права. Апелянт посилається на неправильне з'ясування судом обставин справи, що мають значення, невідповідність висновків суду обставинам справи. Також апелянт вказує на те, що суд першої інстанції не застосував закон, який підлягав застосуванню до вказаних правовідносин, а саме Закон України «Про захист прав споживачів», оскільки умови спірного договору є несправедливими, тому що всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Враховуючи вищевикладене, позивач просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги повністю.

В судовому засіданні представник позивача підтримав апеляційну скаргу з підстав викладених у ній, просив про скасування рішення суду першої інстанції.

Представник відповідача заперечував проти доводів апеляційної скарги, вважає рішення суду законним і обґрунтованим, просив залишити його без змін.

Заслухавши доповідь судді, пояснення сторін у справі, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів виходить з наступного.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог суд першої інстанції виходив з того, що оспорюванні договори відповідають загальним нормам цивільного законодавства, Банк ознайомив позивача в письмовій формі з інформацією про умови кредитування та орієнтовну сукупну вартість кредиту, попередив про те, що позивач несе валютні ризики під час виконання зобов'язань за цим договором, позивачу було надано інформацію щодо методики, яка використовується банком для визначення валютного курсу, строків і комісій, пов'язаних з конвертацією валюти платежу у валюту зобов'язання під час погашення заборгованості позичальника за кредитом та процентами за користування ним, а позивач підтвердив це своїм підписом, та відповідно погодився зі всіма умовами генерального та кредитного договорів, а також додаткових угод до генерального договору, підписавши їх.

Колегія суддів вважає, що такий висновок суду першої інстанції зроблений на підставі повного та об'єктивного дослідження наданих сторонами доказів та в повній мірі відповідає вимогам закону.

Перевіряючи обставини справи апеляційним судом встановлено, що 25.12.2006 між ВАТ «Банк Універсальний», правонаступником якого є позивач, та ОСОБА_1 був укладений генеральний договір на здійснення кредитних операцій № 35-1/233Г-06, за умовами якого Банк надає послуги позичальнику по здійсненню кредитних операцій, а саме видача кредитів, відкриття кредитних ліній.

Відповідно до п. 1.1 генерального договору порядок і умови надання вказаних послуг визначаються в додаткових договорах, що укладаються в рамках цього договору.

Відповідно до п. 9.4 генерального договору всі зміни та додатки до договору оформляються в письмовій формі додатковими угодами, які є невід'ємними частинами договору.

В рамках вказаного генерального договору 18.12.2007 між ВАТ «Банк Універсальний», правонаступником якого є позивач, та ОСОБА_1 укладений кредитний договір, за умовами якого банк надав позичальнику кредит на споживчі цілі у тимчасове платне користування у вигляді відновлювальної кредитної лінії в розмірі 65000 доларів США з датою погашення кредитної лінії 24.12.2008 з платою за користування кредитом 13,5% річних, а також додаткові угоди до генерального договору №1 від 15.04.2010, №2 від 15.04.2010, №3 від 15.04.2010, №4 від 15.04.2010, №5 від 07.04.2011, №6 від 07.04.2011, №7 від 25.08.2011, №8 від 09.07.2012 року, №9 від 09.07.2012, №10 від 24.07.2013, №11 від 24.07.2013, №12 від 25.06.2014 та №13 від 26.06.2014. З аналогічними умовами між сторонами був укладений і договір № 35-1/1000К-07 від 18.12.2007, який також є невід'ємною частиною договору № 35-1/233Г-06 від 25.12.2006.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно ст. 627 ЦК України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

В порядку ст. 207 ч. 1 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений в письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). А відповідно до ст. 640 ч. 2 ЦК України якщо відповідно до акту цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії. Договір є укладеним з моменту передання майна або вчинення певної дії.

Таким чином, з моменту прийняття позивачем кредитних коштів та здійснюючи погашення заборгованості за кредитним договором, вказаний договір вважається укладеним, і , відповідно умови договору погодженими.

Як вбачається зі змісту позовної заяви, стосовно визнання Кредитного договору недійсним позивач посилається на те, що в порушення ч. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» відповідач у тексті договору не визначив тип відсоткової ставки, сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту, строк на, який кредит може бути одержаний, варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги, не визначено механізму повідомлення позивача про величину відсоткової ставки та порядок погашення відсотків за користування кредитом після першого місяця строку кредитування, у зв'язку з чим порядок визначення та сплати відсоткової ставки, визначений Кредитним договором є дискримінаційним по відношенню до позивача як до споживача, а вказана умова договору - несправедливою.

Разом з тим, п. 7.4 додаткової угоди №1 від 15.04.2010, підписаної позичальником встановлено, що в разі якщо позичальник є фізичною особою та використовує кредит на споживчі потреби, то укладенням генерального договору на здійснення кредитних операцій № 35-1/233Г-06 від 2512.2006 він підтверджує, що до укладення ним цього договору він був ознайомлений в письмовій формі з інформацією про умови кредитування та орієнтовну сукупну вартість кредиту у банку, попереджений банком про те, що валютні ризики під час виконання зобов'язань за цим договором несе позичальник, йому надано інформацію щодо методики, яка використовується банком для визначення валютного курсу, строків і комісій, пов'язаних з конвертацією валюти платежу у валюту зобов'язання під час погашення заборгованості позичальника за кредитом та процентами за користування ним (а.с.13, на звороті).

Апеляційним судом на підставі даних ЄДРПОУ встановлено, що з моменту державної реєстрації, яка визначена датою 20.01.1994, зареєстрованим видом економічної діяльності відповідача є: КВЕД 64.19. Інші види грошового посередництва (а.с.45).

Згідно класифікації видів економічної діяльності (КВЕД) Національного класифікатору України, цей клас включає приймання депозитів і/або аналогів депозитів, а також надання кредитів і позик. Надання кредитів може виконуватися в різних формах, таких як позики, іпотечні кредити під заставу, кредитні картки тощо. Грошове посередництво зазвичай здійснюють фінансові установи, крім центрального банку, такі як: комерційні банки, ощадні банки, кредитні спілки. Цей клас також включає: діяльність, пов'язану з виконанням доручень щодо поштових безготівкових переказів, банківських операцій, у тому числі розрахунково-касове обслуговування населення, включаючи виплату державних пенсій та грошових допомог, іншу фінансову діяльність, що здійснюється операторами поштового зв'язку; надання житлових кредитів спеціалізованими кредитними установами; здійснення готівкових переказів.

Виходячи з наведеного вище, а також враховуючи положення ст.ст. 192, 533 ЦК України, колегія суддів вважає обґрунтованим висновок суду першої інстанції про те, що на момент укладення кредитного договору Банк мав право здійснювати операції з іноземною валютою, у тому числі операції з надання кредитів в іноземній валюті, а тому доводи апеляційної скарги щодо застосування іноземної валюти при укладанні спірного договору є безпідставними. Колегія суддів звертає увагу, що укладаючи кредитний договір сторони погодили валюту кредитування, в залежності від якої було визначено і розмір відсоткової ставки за користування кредитом .

Посилання позивача на положення постанови Правління НБУ № 168 від 10.05.2007 не можуть бути прийняті до уваги суду, оскільки генеральний договір на здійснення кредитних операцій № 35-1/233Г-06 був укладений 25.12.2006, тобто положення вказаного нормативно-правового акту не розповсюджуються на вказані правовідносини, оскільки не мають зворотної дії у часі. А додаткові угоди є невід'ємною частиною основного договору.

В порядку ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Спірні договори були укладені з урахуванням волевиявлення позивача, оскільки підпис на договорі є доказом того, що сторони погодились з його умовами, що відповідає вимогам закону.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою, шостою статті 203 цього Кодексу.

Отже, законодавством передбачений вичерпний перелік підстав для визнання правочину недійсним, виходячи з якого посилання позивача на не надання відповідачем неповної інформації, як на підставу визнання договору недійсним, не може бути прийнято судом до уваги. Крім того, вказане твердження спростовується умовами самого договору, зокрема, у п. 7. 4 додаткової угоди № 1 від 15.04.2010, яка є невід'ємною частиною осново договору.

Враховуючи вищевикладене, колегія судді приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає вимогам закону, зібраним доказам, обставинам справи і підстав для його скасування з мотивів, викладених в апеляційній скарзі, не вбачається.

Керуючись ст. ст. 291,304,305,307,312 ЦПК України колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - відхилити.

Рішення Оболонського районного суду м. Києва від 25.05.2015 - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: