АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 216/6314/14-ц 22-ц/774/817/К/15
Провадження 22-ц/774/817/К/15 інстанції Мазурчак В.М.
Категорія № 53 (4) Доповідач - Барильська А.П.
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

08 липня 2015 року колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді: Барильської А.П.,

суддів: Бондар Я.М.,Михайлів Л.В.,

при секретарі: Петренко К.І.,

за участю: позивача ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Кривому Розі цивільну справу за апеляційною скаргою товариства з обмеженою відповідальністю «Агротехнологія» на рішення Центрально-Міського районного суду м.Кривого Рогу від 11 грудня 2014 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до товариства з обмеженою відповідальністю «Агротехнологія» про стягнення заборгованості по заробітній платі, вихідної допомоги, середньої заробітної плати за час затримки виплати належних звільненому працівнику сум, зміну формулювання причини звільнення та відшкодування моральної шкоди, -

В С Т А Н О В И Л А :

У серпні 2014 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до товариства з обмеженою відповідальністю «Агротехнологія» (надалі ТОВ «Агротехнологія») про стягнення заборгованості по заробітній платі, вихідної допомоги, середньої заробітної плати за час затримки виплати належних звільненому працівнику сум, зміну формулювання причини звільнення та відшкодування моральної шкоди.

В обґрунтування позову ОСОБА_2 зазначила, що 13.05.2014 року вона звернулася із заявою на ім'я директора ТОВ «Агротехнологія», в якій просила звільнити її з 23.05.2014 року з займаної посади у зв'язку з несвоєчасною виплатою заробітної плати, згідно п.3 ст.38 КЗпП України. Наказом №17/2-к про припинення трудового договору позивача звільнено за її заявою за власним бажанням на підставі ст.38 КЗпП України. При цьому трудова книжка ОСОБА_2 була видана їй лише 03.07.2014 року, де підставою звільнення зазначено ст.36 КЗпП України. Станом на 21.08.2014 року позивачу не була виплачена вихідна допомога при звільненні. Актом перевірки додержання суб'єктами господарювання законодавства про працю та загальнообов'язкове державне соціальне страхування Територіальної державної інспекції з питань праці у Дніпропетровській області №04-18-26/203 від 23.05.2014 року встановлено, що друга частина заробітної плати за квітень 2014 року не виплачена, заробітна плата за травень 2014 року на день перевірки не виплачена. Тобто, на думку позивача ОСОБА_2, відповідачем було порушено встановлені законодавством вимоги щодо виплати їй зазначених вище коштів. Наведеними обставинами позивачу з вини відповідача було спричинено моральну шкоду, яку ОСОБА_2 оцінює у 15000 грн.

Уточнивши позовні вимоги, в останній їх редакції ОСОБА_2 просила суд зобов'язати відповідача змінити формулювання причини звільнення в її трудовій книжці, вказавши «на підставі ч.3 ст.38 КЗпП України» замість ст.36 КЗпП України «звільнена за власним бажанням», зобов'язати провести повний розрахунок у зв'язку зі звільненням, а саме, стягнути заборгованість із заробітної плати в розмірі 345,92 грн., вихідну допомогу у сумі 3617,10 грн., середню заробітну плату за час затримки розрахунку у сумі 6623,81 грн., стягнути з відповідача моральну шкоду в розмірі 15000 гривень, допустити рішення суду до негайного виконання в межах платежу за один місяць.

Рішенням Центрально-Міського районного суду м.Кривого Рогу від 11 грудня 2014 року позовні вимоги ОСОБА_2 задоволено частково. Зобов'язано ТОВ "Агротехнологія" змінити формулювання причини звільнення в трудовій книжці ОСОБА_2, вказавши замість ч.1 ст.38 КЗпП України - звільнений за власним бажанням - на підставі ч.3 ст.38 КЗпП України. Стягнуто з ТОВ "Агротехнологія" на користь ОСОБА_2 заборгованість по заробітній платі в розмірі 345 гривень 92 копійки, вихідну допомогу у розмірі 3617 гривень 10 копійки, середню заробітну плату за час затримки належних звільненому працівникові сум у розмірі 6623 гривні 81 копійки. Стягнуто з ТОВ "Агротехнологія" на користь ОСОБА_2 в рахунок відшкодування завданої моральної шкоди 500 гривень. Допущено негайне виконання рішення в межах присудження виплати заборгованості заробітної плати у розмірі 345 гривень 92 копійки. Стягнуто з ТОВ "Агротехнологія" в дохід держави судовий збір у розмірі 243 60 копійок.

В апеляційній скарзі відповідач ТОВ «Агротехнологія», посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2

Зокрема, апелянт посилається на те, що судом першої інстанції не враховано, що позивач ОСОБА_2 працювала на підприємстві відповідача з 12.09.2013 року на посаді бухгалтера. 13.05.2014 року позивач надала заяву про звільнення її з роботи у зв'язку з несвоєчасною виплатою заробітної плати з внесенням до трудової книжки запису: «звільнена за власним бажанням згідно п.3 ст.38 КЗпП України». Наказом № 17/2-к від 23.05.2014 року позивача звільнено з роботи за ст.38 КЗпП України.

Крім того, апелянт посилається на те, що судом безпідставно визнано належним доказом невиплати позивачу заробітної плати за травень 2014 року акт перевірки додержання суб'єктами господарювання законодавства про працю та загальнообов'язкове державне соціальне страхування Територіальної державної інспекції з питань праці у Дніпропетровській області, оскільки на день проведення відповідної перевірки 21.05.2014 року строк виплати заробітної плати ще не настав.

Також судом не взято до уваги, що позивач умисно після свого звільнення не отримала своєчасно трудову книжку, що підтверджується відповідними актами, які суд безпідставно визнав неналежним доказом.

Розраховуючи середню заробітну плату за час затримки розрахунку, позивач зазначила, що вимушений прогул становить 856 годин, однак, формулювання причин звільнення ОСОБА_2 в трудовій книжці не перешкоджало їй працевлаштуватися на новому місці, а не своєчасне отримання трудової книжки позивачем відбулося не з вини підприємства.

Крім того, відповідач посилається на те, що позивачем не надано належних та допустимих доказів спричинення їй моральної шкоди.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що вона підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено та сторонами не оспорюється, що позивач ОСОБА_2 з 12 вересня 2013 року працювала на посаді бухгалтера у ТОВ «Агротехнологія».

13 травня 2014 року позивач звернулася до ТОВ «Агротехнологія» із заявою про її звільнення у зв'язку з порушенням норм трудового законодавства (несвоєчасна виплата заробітної плати) згідно п.3 ст.38 КЗпП України з 23 травня 2014 року (а.с.11).

Наказом №17/2-к від 23.05.2014 року ОСОБА_2 було звільнено з посади бухгалтера ТОВ «Агротехнологія» за власним бажанням на підставі ст.38 КЗпП України.

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_2 посилалася на те, що відповідачем при її звільненні було порушено вимоги трудового законодавства, а саме: невірно зазначено формулювання причин звільнення позивача, не виплачено заборгованість по заробітній платі та компенсацію за невикористану відпустку. У зв'язку з чим позивач просила суд змінити формулювання причин її звільнення, стягнути з відповідача на її користь заборгованість по заробітній платі, в тому числі, компенсацію за невикористану відпустку, вихідну допомогу, середній заробіток за час затримки виплати належних звільненому працівнику сум та відшкодувати моральну шкоду.

Задовольняючи частково позовні вимоги ОСОБА_2, суд першої інстанції виходив з наявності у діях відповідача при звільненні ОСОБА_2 порушень трудового законодавства.

Пунктом 2 частини 1 статті 307 ЦПК України передбачено, що за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове рішення по суті позовних вимог.

Положеннями статті 214 ЦПК України передбачено, що під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Згідно п.3 ч.1 ст.215 ЦПК України, у мотивувальній частині рішення повинно бути зазначено: встановлені судом обставини і визначені відповідно до них правовідносини; мотиви, з яких суд вважає встановленою наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, бере до уваги або відхиляє докази, застосовує зазначені в рішенні нормативно-правові акти; чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси, за захистом яких особа звернулася до суду, а якщо були, то ким; назви, статті, її частини, абзацу, пункту, підпункту закону, на підставі якого вирішено справу, а також процесуального закону, яким суд керувався.

Відповідно до роз'яснень п.2 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 року N 14 «Про судове рішення у цивільній справі», обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи.

Як вбачається з матеріалів справи, зазначеним вимогам рішення суду першої інстанції не відповідає, оскільки є невмотивованим та не містить належних обґрунтувань.

За таких обставин, колегія суддів вважає за необхідне рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_2 з огляду на наступне.

Пунктом 4 статті 36 КЗпП України передбачено, що підставою припинення трудового договору є розірвання трудового договору з ініціативи працівника (статті 38, 39), з ініціативи власника або уповноваженого ним органу (статті 40, 41) або на вимогу профспілкового чи іншого уповноваженого на представництво трудовим колективом органу (стаття 45).

Частиною 3 статті 38 КЗпП України обумовлено, що працівник має право у визначений ним строк розірвати трудовий договір за власним бажанням, якщо власник або уповноважений ним орган не виконує законодавство про працю, умови колективного чи трудового договору.

При цьому необхідно враховувати, що для визначення правової підстави розірвання трудового договору значення має сам лише факт порушення законодавства про працю, що спонукало працівника до розірвання трудового договору з власної ініціативи, а не поважність чи неповажність причин такого порушення та істотність порушення трудових прав працівника.

За змістом ст. 38 КЗпП України працівник має право з власної ініціативи в будь-який час розірвати укладений з ним на невизначений строк трудовий договір. При цьому строк розірвання трудового договору і його правові підстави залежать від причин, які спонукають працівника до його розірвання і які працівник визначає самостійно. В разі, якщо вказані працівником причини звільнення - порушення працедавцем трудового законодавства (ч. 3 ст. 38 КЗпП України), не підтверджуються, або працедавцем не визнаються, останній не вправі самостійно змінювати правову підставу розірвання трудового договору на ч. 1 ст. 38 КЗпП України.

Аналогічний правовий висновок викладено у Постановах Верховного Суду України від 31 жовтня 2012 року № 6-120цс12, 20 лютого 2013 року та 22 травня 2013 року, який в силу ст.360-7 ЦПК України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

Згідно ч.1ст.115 КЗпП України заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором, але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів.

Частиною 1 статті 21 Закону України «Про оплату праці» передбачено, що працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору.

Статтею вище вказаного закону визначено, що заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Своєчасність та обсяги виплати заробітної плати працівникам не можуть бути поставлені в залежність від здійснення інших платежів та їх черговості.

Статтею 30 Закону України «Про оплату праці» передбачено, що при кожній виплаті заробітної плати роботодавець повинен повідомити працівника про такі дані, що належать до періоду, за який провадиться оплата праці: а) загальна сума заробітної плати з розшифровкою за видами виплат; б) розміри і підстави відрахувань із заробітної плати; в) сума заробітної плати, що належить до виплати. Роботодавець зобов'язаний забезпечити достовірний облік виконуваної працівником роботи і бухгалтерський облік витрат на оплату праці у встановленому порядку.

Як вбачається з матеріалів справи, актом перевірки додержання суб'єктами господарювання законодавства про працю та загальнообов'язкове державне соціальне страхування Територіальної державної інспекції з питань праці у Дніпропетровській області №04-18-26/203 встановлено, що позивачу друга частина заробітної плати за квітень не виплачена, заробітна плата за травень на день перевірки 23.05.2014 року не виплачена.

Відповідно до виписки із заробітної картки позивача у ПАТ «А-Банк», заробітну плату за квітень 2014 року у сумі 831,82 грн. їй було перераховано 20.06.2014 року, заробітну плату за травень 2014 року у сумі 663,09 грн. - 29.08.2014 року (а.с.89).

Як вбачається з матеріалів справи, 13.05.2014 року позивач ОСОБА_2 подала заяву про звільнення її з займаної посади у зв'язку з порушенням норм трудового законодавства (несвоєчасна виплата заробітної плати) згідно п.3 ст.38 КЗпП України з 23.05.2014 року (а.с. 79).

Наказом № 17/2-к від 23.05.2014 року ОСОБА_2 було звільнено з посади бухгалтера ТОВ «Агротехнологія» за власним бажанням за ст.38 КЗпП України. (а.с.76)

Тобто, відповідачем порушено норми трудового законодавства, а саме: несвоєчасно виплачено позивачу заробітну плату за квітень-травень 2014 року, що є підставою для реалізації передбаченого п.3 ст.38 КЗпП України права позивача на розірвання трудового договору у визначений законом строк.

При цьому, колегія суддів не вдається до з*ясування причин поважності такого порушення та істотності порушень трудових прав позивача, оскільки відповідно до зазначених вище норм права, правове значення для вирішення спору має лише сам факт порушення відповідачем законодавства про працю, що спонукало позивача до розірвання трудового договору з власної ініціативи.

Однак, ТОВ «Агротехнологія» звільнивши позивача ОСОБА_2 за ст.38 КЗпП України, не врахував, що працедавець не вправі самостійно змінювати визначену працівником причину звільнення з роботи.

У зв'язку з тим, що колегією суддів встановлено факт порушення відповідачем трудового законодавства та несвоєчасно виплачено заробітну плату за ківтень-травень 2015 року, позовні вимоги ОСОБА_2 про зміну формулювання причини її звільнення згідно наказу № 17/2-к від 23.05.2014 року підлягають частковому задоволенню із зазначенням підставою звільнення ОСОБА_2 п.3 ст.38 КЗпП України.

Доводи апеляційної скарги про те, що не може бути належним доказом невиплати позивачу заробітної плати за травень 2014 року акт перевірки додержання суб'єктами господарювання законодавства про працю та загальнообов'язкове державне соціальне страхування Територіальної державної інспекції з питань праці у Дніпропетровській області, оскільки на день проведення відповідної перевірки 21.05.2014 року строк виплати заробітної плати ще не настав, не можуть бути підставою для відмови у задоволенні позову в цій частині, так як несвоєчасна виплата позивачу заробітної плати за квітень, травень 2014 року підтверджена також випискою по її заробітній картці. Доказів своєчасного отримання ОСОБА_2 заробітної плати за квітень, травень 2014 року представник відповідача не надав.

Позовні вимоги ОСОБА_2 про зобов'язання відповідача змінити формулювання причини звільнення в її трудовій книжці, вказавши «на підставі ч.3 ст.38 КЗпП України» замість ст.36 КЗпП України «звільнена за власним бажанням», не підлягають задоволенню, оскільки відповідно до п.2.10 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої Наказом Міністерства праці України,Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України 29.07.93 N 58, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 17 серпня 1993 р. за N 110, при зміні формулювання причини звільнення у графі 4 робиться посилання на наказ про зміну формулювання причини звільнення.

Відповідно до вимог ст.44 КЗпП України при припиненні трудового договору з підстав, зазначених у пункті 6 статті 36 та пунктах 1, 2 і 6 статті 40 цього Кодексу, працівникові виплачується вихідна допомога у розмірі не менше середнього місячного заробітку; у разі призову або вступу на військову службу, направлення на альтернативну (невійськову) службу (пункт 3 статті 36) - у розмірі двох мінімальних заробітних плат; внаслідок порушення власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю, колективного чи трудового договору (статті 38 і 39) - у розмірі, передбаченому колективним договором, але не менше тримісячного середнього заробітку; у разі припинення трудового договору з підстав, зазначених у пункті 5 частини першої статті 41, - у розмірі не менше ніж шестимісячний середній заробіток.

Оскільки при вирішенні питання про зміну формулювання причин звільнення позивача колегією суддів встановлено порушення відповідачем трудового законодавства, у зв'язку з чим, змінено підставу звільнення позивача зі ст.38 КЗпП України на п.3 ст.38 КЗпП України, то з відповідача на користь позивача підлягає стягненню вихідна допомога при звільненні у сумі 3218,11 грн., виходячи з розрахунку: 1072,70 грн. (середньомісячний заробіток позивача) х 3 (кількість місяців) = 3218,11 грн. (а.с.190)

Також колегією суддів не приймаються до уваги доводи апеляційної скарги відповідача про те, що позивач зазначила, що вимушений прогул становить 856 годин, однак, формулювання причин звільнення ОСОБА_2 в трудовій книжці не перешкоджало їй працевлаштуватися на новому місці, оскільки у розумінні ст.44 КЗпП України не є підставою для відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення вихідної допомоги.

Звертаючись до суду з позовом про стягнення з відповідача недоплати за невикористану відпустку, позивач просила суд стягнути з відповідача компенсацію за 7 днів невикористаної відпустки за 2013-2014 роки.

Однак, зазначені позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, проводиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок.

Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Статтею 24 Закону "Про відпустки" визначено, що у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей.

За бажанням працівника частина щорічної відпустки замінюється грошовою компенсацією. При цьому тривалість наданої працівникові щорічної та додаткових відпусток не повинна бути менше ніж 24 календарних дні.

Тому, за бажанням працівника, після використання ним за робочий рік, за який надається відпустка, 24 календарних днів щорічної відпустки за решту днів невикористаної щорічної відпустки має бути виплачено грошову компенсацію.

Під час розгляду справи було встановлено, що тривалість відпустки позивача становить 24 календарних дні, що підтвердила позивач у засіданні колегії суддів та не заперечував представник відповідача.

Як вбачається з матеріалів справи, згідно наказу про надання відпустки № 3-К, з 13.02.2014 року по 26.02.2014 року ОСОБА_2 перебувала у відпустці. (а.с.164)

Згідно наказу про надання відпустки № 15/1-К, з 20.05.2014 року по 23.05.2014 року ОСОБА_2 перебувала у відпустці. (а.с.165)

Тобто, позивач ОСОБА_2 використала 18 днів відпустки за 2013-2014 роки, у зв'язку з чим компенсації в порядку ст. 24 ЗУ «Про відпустки» підлягають 6 днів відпустки.

Колегія суддів погоджується з порядком розрахунку суми компенсації за невикористану відпустку позивача ОСОБА_2, оскільки він здійснений на підставі положень постанови Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 р. N 100 "Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати".

На підставі наведеного, колегія суддів приходить до висновку про необхідність позовні вимоги ОСОБА_2 про стягнення з відповідача недоплати за невикористану відпустку задовольнити частково та стягнути з ТОВ «Агротехнологія» на її користь 233,26 грн. за 6 днів невикористаної відпустки. (а.с.4).

Колегія суддів вважає,що не підлягають задоволенню позовні вимоги ОСОБА_2 про стягнення з відповідача на її користь заборгованості по заробітній платі за травень 2014 року у сумі 122,92 грн. з урахуванням податків та обов'язкових платежів, оскільки зазначена сума розрахована позивачем за 4 дні, коли вона перебувала у відпустці згідно наказу про надання відпустки № 15/1-К, з 20.05.2014 року по 23.05.2014 року, тому вказана сума не підлягає виплаті.

Перебування позивача у відпустці у зазначений період часу підтверджується табелем виходу на роботу ОСОБА_2 за травень 2014 року (а.с.183).

Наказ № 15/1-К, згідно якого позивач з 20.05.2014 року по 23.05.2014 року перебувала у відпустці, нею не оскаржений.

Тому, колегія суддів не бере до уваги посилання позивача на те, що з 20.05.2014 року до 23.05.2014 року вона фактично виконувала свої трудові обов'язки та не перебувала у відпустці, оскільки нею не надано належних та допустимих доказів на підтвердження цих доводів.

Згідно зі ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Пунктом 8 Постанови КМУ № 100 «Про порядок обчислення середньої заробітної плати» від 08.02.1995 року (зі змінами та доповненнями) передбачено, що нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Як вбачається з матеріалів справи, при звільненні позивача ОСОБА_2 ТОВ «Агротехнологія» не провело з нею повний розрахунок.

Розмір середньоденної заробітної плати ОСОБА_2 за березень, квітень 2014 року, згідно з пунктами 2, 8 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року № 100, складає 52,32 грн. (а.с.190)

У зв'язку з чим, колегія суддів вважає за необхідне позовні вимоги ОСОБА_2 в частині стягнення з відповідача на її користь середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні задовольнити частково, стягнути з ТОВ «Агротехнологія» на її користь середній заробіток у сумі 5912,16 грн., виходячи з розрахунку: 113 (дні затримки розрахунку з 24.05.2014 року по 31.10.2014 року в межах заявлених вимог) х 52,32 (середньоденний заробіток) = 5912,16 грн.

За змістом п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» у разі часткового задоволення позовних вимог працівника про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні суд визначає розмір такого відшкодування з урахуванням розміру спірної суми, на яку працівник мав право, частки, яку вона становила у заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком та інших конкретних обставин справи.

Тобто застосування принципу співмірності при визначенні розміру відшкодування працівникові середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні є правом суду.

Враховуючи те, що розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні у сумі 5912,16 грн. перевищує розмір сум, належних позивачу під час звільнення менше ніж у два рази (3218,11 грн.-вихідна допомога та 233,26 грн.-компенсація за невикористану відпустку), колегією суддів принцип співмірності при визначенні розміру відшкодування ОСОБА_2 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не обговорюється.

Посилання апелянта на те, що позивач умисно після свого звільнення не отримала своєчасно трудову книжку, не можуть бути взяті до уваги колегією суддів, оскільки ч.1 ст.47 КЗпП України передбачено, що власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Крім того, позивач при зверненні до суду з позовом про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні просила стягнути його у зв'язку з несвоєчасною виплатою їй належних при звільненні сум, а не з підстав несвоєчасної видачі трудової книжки. Акти про відмову позивача отримати трудову книжку, на які, як на підставу для відмови у задоволенні позову, посилається відповідач, не можуть бути взяті до уваги колегією суддів, оскільки з них не вбачається посади осіб, в присутності яких вони складені, та зазначені акти не мають правового значення для вирішення спору з вищенаведених підстав.

Звертаючись до суду з позовними вимогами про відшкодування моральної шкоди, ОСОБА_2 посилалася на те, що при її звільненні відповідачем було порушено норми трудового законодавства, їй несвоєчасно виплачено належні суми.

Колегія суддів вважає, що зазначені позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист цивільних прав та інтересів у разі їх порушення.

Частиною 2 ст. 16 ЦК України визначено, що способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; відшкодування моральної шкоди, тощо.

Зокрема, ч. 1 ст. 23 ЦК України передбачає право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Порядок відшкодування моральної шкоди у сфері трудових відносин регулюється ст. 2371 КЗпП України.

Стаття 2371 КЗпП України передбачає відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Підставою для відшкодування моральної шкоди згідно із ст. 2371 КЗпП України є факт порушення прав працівника у сфері трудових відносин, яке призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

У п. 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" (зі відповідними змінами) роз'яснено, що відповідно до ст. 2371 КЗпП України (набрав чинності з 13 січня 2000 року) за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконне звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.

Таким чином, захист порушеного права у сфері трудових відносин забезпечується як відновленням становища, яке існувало до порушення цього права (наприклад, поновлення на роботі), так і механізмом компенсації моральної шкоди, як негативних наслідків (втрат) немайнового характеру, що виникли в результаті душевних страждань, яких особа зазнала у зв'язку з посяганням на її трудові права та інтереси. Конкретний спосіб, на підставі якого здійснюється відшкодування моральної шкоди обирається потерпілою особою, з урахуванням характеру правопорушення, його наслідків та інших обставин (ст. ст. 3, 4, 11, 31 ЦПК України).

Тобто, за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум тощо) відшкодування моральної шкоди на підставі ст. 2371 КЗпП України здійснюється в обраний працівником спосіб, зокрема у вигляді одноразової грошової виплати.

Зазначений правовий висновок викладено у постанові Верховного суду України від 25.04.2012 року.

Як вбачається з матеріалами справи, відповідачем ТОВ «Агротехнологія» при звільненні позивача ОСОБА_2 було порушено норми трудового законодавства, не виплачено належні при звільненні суми, що потягло порушення її законних прав, призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від позивача додаткових зусиль для організації свого життя.

Беручи до уваги положення п.9 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995р., з подальшими змінами, "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди", відповідно до якого розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає в межах заявлених вимог залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань, з урахуванням в кожному конкретному випадку ступеня вини відповідачів та інших обставин, зокрема, враховується характер і тривалість страждань, стан здоров'я потерпілого, тяжкість завданої травми, істотність вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, конкретних обставин по справі і наслідків, що наступили, колегія суддів, враховуючи характер і тривалість страждань позивача, яка у зв'язку з порушенням закону при звільненні була позбавлена коштів для існування, та ступінь вини відповідача у спричиненні позивачу моральної шкоди, прикладення позивачем ОСОБА_2 додаткових зусиль для поновлення звичного ритму життя, вважає за необхідне стягнути з ТОВ «Агротехнологія» на користь ОСОБА_2 моральну шкоду у сумі 500 грн.

Доводи апеляційної скарги відповідача про те, що позивачем не надано належних та допустимих доказів спричинення їй моральної шкоди, не беруться до уваги колегією суддів з вищенаведених підстав.

Частиною 5 статті 88 ЦПК України передбачено, що, якщо суд апеляційної, касаційної інстанції чи Верховний Суд України, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

На підставі наведеного, з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір у сумі 365,40 грн.

За таких обставин, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу ТОВ «Агротехнологія» задовольнити частково. Рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення. Позов ОСОБА_2 до ТОВ «Агротехнологія» про стягнення заборгованості по заробітній платі, вихідної допомоги, середньої заробітної плати за час затримки виплати належних звільненому працівнику сум, зміну формулювання причини звільнення та відшкодування моральної шкоди задовольнити частково. Змінити формулювання причини звільнення ОСОБА_2 згідно наказу № 17/2-к від 23.05.2014 року, зазначивши підставою звільнення п.3 ст.38 КЗпП України. Стягнути з ТОВ «Агротехнологія» на користь ОСОБА_2 вихідну допомогу у сумі 3218,11 грн., середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у сумі 5912,16 грн., компенсацію за невикористану відпустку у розмірі 233,26 грн. без урахування податків та обов'язкових платежів. Стягнути з ТОВ «Агротехнологія» на користь ОСОБА_2 моральну шкоду у сумі 500 грн. В іншій частині позову відмовити. Стягнути з ТОВ «Агротехнологія» на користь держави судовий збір за розгляд справи у суді першої інстанції у сумі 365,40 грн.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309, 313, 314, 316 ЦПК України, колегія суддів,-

В И Р І Ш И Л А :

Апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «Агротехнологія» задовольнити частково.

Рішення Центрально-Міського районного суду м.Кривого Рогу від 11 грудня 2014 року скасувати та ухвалити нове рішення.

Позов ОСОБА_2 до товариства з обмеженою відповідальністю «Агротехнологія» про стягнення заборгованості по заробітній платі, вихідної допомоги, середньої заробітної плати за час затримки виплати належних звільненому працівнику сум, зміну формулювання причини звільнення та відшкодування моральної шкоди задовольнити частково.

Змінити формулювання причини звільнення ОСОБА_2 згідно наказу № 17/2-к від 23.05.2014 року, зазначивши підставою звільнення п.3 ст.38 КЗпП України.

Стягнути з товариства з обмеженою відповідальністю «Агротехнологія» на користь ОСОБА_2 вихідну допомогу у сумі 3218,11 грн., середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у сумі 5912,16 грн., компенсацію за невикористану відпустку у розмірі 233,26 грн. без урахування податків та обов'язкових платежів.

Стягнути з товариства з обмеженою відповідальністю «Агротехнологія» на користь ОСОБА_2 моральну шкоду у сумі 500 грн.

В іншій частині позову відмовити.

Стягнути з товариства з обмеженою відповідальністю «Агротехнологія» на користь держави судовий збір за розгляд справи у суді першої інстанції у сумі 365,40 грн.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення, але може бути оскаржено до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий:

Судді: