Єдиний унікальний номер 234/9358/14-ц Номер провадження 22-ц/775/17/2015
Головуючий у 1 інстанції Кравченко О.Ю. єдиний унікальний номер 234/9358/15-ц
Доповідач Папоян В.В. номер провадження 22-ц/775/17/2015
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 серпня 2015 року апеляційний суд Донецької області в складі:

головуючого судді Папоян В.В.,

суддів: Біляєвої О.М., Соломахи Л.І.,

при секретарі Журавльові О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Артемівську апеляційні скарги Публічного акціонерного товариства «Родовіт Банк» та ОСОБА_1 на рішення Краматорського міського суду Донецької області від 12 травня 2015 року по справі за позовною заявою Публічного акціонерного товариства «Родовіт Банк» до ОСОБА_1, ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Родовіт Банк» про визнання кредитного договору удаваним правочином, -

В С Т А Н О В И В:

14 жовтня 2014 року ПАТ «Родовіт Банк» звернувся до суду з позовом до відповідачів у якому зазначав, що 30 липня 2007 року між ВАТ «Родовіт Банк» (правонаступником якого є ПАТ «Родовіт Банк») та ОСОБА_1 укладено кредитний договір за яким остання отримала кредит в розмірі 26 429 доларів США зі сплатою відсотків за користування кредитом з кінцевим терміном повернення 30 липня 2014 року. В забезпечення зобов'язання за цим кредитним договором між банком та ОСОБА_2 було укладено договір поруки від 30 липня 2007 року, згідно яких поручитель несе солідарну відповідальність за неналежне виконання боржником зобов'язань за кредитним договором. Зобов'язання боржником по кредитному договору виконуються неналежним чином та виникла заборгованість у загальній сумі 30 975,58 доларів США та 12 272 813 грн. 84 коп., яку просили стягнути у солідарному порядку з боржника та поручителя.

ОСОБА_1 не погодилась з позовними вимогами та звернулась з зустрічним позовом в якому просила визнати кредитний договір удаваним правочином. Посилалась на те, що договір було укладено з порушенням вимог чинного законодавства, фактично кредит надано у гривні та грошові кошти у іноземній валюті вона не отримувала. Просила застосувати наслідки удаваного правочину, визнати, що кредит було надано у сумі 133 470 грн. і провести перерахунок.

Рішенням Краматорського міського суду Донецької області від 12 травня 2015 року позов ПАТ «Родовіт Банк» задоволено частково. На користь позивача стягнуто з відповідачів у солідарному порядку заборгованості за кредитним договором у сумі 18 855,95 доларів США та 248 178 грн. 57 коп., у тому числі: заборгованість за кредитом за період з 06.10.2011 року по 17.03.2015 року у сумі 10 994 доларів США, прострочена заборгованість за відсотками за період з 06.10.2011 року по 17.03.2015 року у сумі 7 861,97 доларів США, пеня за несвоєчасне погашення заборгованості за кредитом та відсотками за період з жовтня 2013 року по 14 квітня 2014 року у сумі 194 112 грн., сума трьох відсотків річних від суми простроченого кредиту та відсотків за період з жовтня 2013 року по 17 березня 2015 року у розмірі 54 066,57 грн. Та розподілені судові витрати.

У задоволенні зустрічного позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ПАТ «Родовіт Банк» просить рішення суду змінити, задовольнивши позов в частині стягнення суми заборгованості, задовольнивши позовні вимоги у повному обсязі. На обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що суд не мав права застосовувати наслідки спливу позовної давності оскільки кінцевий строк виконання грошового зобов'язання визначено укладеним між сторонами договором як 30.07.2014 року та вони звернулися до суду в межах строку позовної давності. Крім того, зазначали, що суд безпідставно суттєво зменшив розмір пені .

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду скасувати, та ухвалити нове, яким відмовити ПАТ «Родовіт Банк» в повному обсязі та задовольнити зустрічні позовні вимоги. На обґрунтування посилається на порушення судом норм матеріального та процесуального права. Зокрема зазначає, що висновки суду не відповідають встановленим по справі обставинам. Судом не прийнято до уваги, що фактично валютні кошти нею не отримувалися. Кредитні кошти надавалися виключно для їх цільового використання, а саме купівлю автомобіля розрахунок за який проведено у гривні. Крім того вказувала, що надання кредиту у іноземній валюті за умови відсутності у банку відповідної ліцензії, є порушенням чинного законодавства. Просила визнати кредитний договір удаваним правочином, застосувати наслідки удаваного правочину, визнати кредитний договір таким, що укладено у національній валюті України - гривні.

В судовому засіданні апеляційного суду представник позивача доводи своєї апеляційної скарги підтримав та заперечував проти доводів апеляційної скарги іншої сторони.

Інші особи, які приймають участь по справі у судове засідання апеляційного суду не з'явилися, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином. Відповідно до ч. 2 ст. 305 ЦПК України неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час та місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи.

Апеляційний суд, заслухавши доповідача, пояснення сторони, дослідивши матеріали справи, вважає, що апеляційні скарги підлягають відхиленню, рішення суду підлягає залишенню без змін, з таких підстав.

Відповідно до ст.308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Розглядаючи спір, суд першої інстанції повно і всебічно дослідив обставини по справі і надані сторонами докази та правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює.

Відповідно до ст.ст. 1054, 1049 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти у строк та в порядку, що встановлені договором.

Згідно ст. 1050 ЦК України якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

При розгляді справи судом першої інстанції було встановлено, що між ВАТ «Родовіт Банк» (правоприємником якого є ПАТ «Родовіт Банк») та відповідачем ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № 47/АА-078.07.2 від 30 липня 2007 року відповідно до якого остання отримала кредит у сумі 26 429 доларів США зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 12,5 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення 30 липня 2014 року. Відповідно до додаткової угоди №1 до кредитного договору від 02.08.2008 року відсоткова ставка за кредитним договором підвищена до 14,5% річних.

30 липня 2007 року між позивачем та ОСОБА_2 в забезпечення виконання зобов'язання за кредитним договором був укладений договір поруки №47/АА-078.07.2

Відповідно до вимог ч.1 ст.553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником.

Зі змісту ст.553 ЦК України випливає, що порука є угодою щодо прийняття перед третьою особою на себе обов'язку поручитися перед кредитором за виконання боржником свого зобов'язання та нести відповідальність за невиконання або неналежне виконання зобов'язання боржником шляхом відшкодування у грошовій формі того, що не було виконане боржником.

Відповідно до ст.. 554 ЦК України та умов укладеного між сторонами договору у випадку невиконання Боржником зобов'язань за Кредитним договором, Боржник та поручитель відповідають перед Кредитором як солідарні боржники. Поручитель несе відповідальність у тому ж обсязі, що й боржник, у тому числі по основному боргу, сплаті щомісячних процентів, підвищених процентів, сплаті комісійної винагороди, сплати неустойки по основному боргу та процентам, а також по відшкодуванню всіх збитків.

Відповідно до умов договору, а саме п.3.1, 3.3 погашення заборгованості здійснюється щомісячними платежами кожного місяця у сумі 315 доларів США. Боржником зобов'язання за кредитним договором починаючі з жовтня 2009 року не виконуються та має місце заборгованість за кредитним договором у сумі 30 975 доларів США яка складається з заборгованості за кредитом у сумі 18 090,15 доларів США, (у тому числі за період з жовтня 2011 року по березень 2015 року 10 994 доларів США), заборгованість за відсотками у сумі 12 885,43 доларів США (у тому числі за період з жовтня 2011 року по березень 2015 року 7 861,97 доларів США), пеня за несвоєчасне виконання зобов'язань у сумі 12 210 095 грн. 83 коп.

Відповідно до положень ст.ст. 256, 257 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Відповідно до ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

За таких обставин суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що вимога позивача щодо стягнення у солідарному порядку заборгованості за кредитним договором з боржника та поручителя підлягає задоволенню з урахуванням строку позовної давності на застосуванні якого наполягав відповідач.

Апеляційний суд не приймає до уваги доводи апеляційної скарги позивача, що відсутні підстави для застосування строку позовної давності оскільки за загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України). Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Таким чином, у разі неналежного виконання позичальником зобов'язань за кредитним договором, позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів та процентів за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу.

Згідно роз'яснень викладених у правовій позиції Верховного Суду України у справі № 6-14 цс 14, в яка згідно ст.. 360 7 є обов'язковою для застосування судами під час розгляду справ, за договором, що визначає щомісячні платежі погашення кредиту та кінцевий строк повного погашення кредиту перебіг позовної давності (ст. 257 ЦК України) щодо місячних платежів починається після несплати чергового платежу, а не закінченням строку дії договору.

Відповідно до умов укладеного між сторонами договору, а саме пунктів 3.1, 3.3, 1.3 повернення кредиту здійснюється щомісячними платежами. Останній платіж боржником здійснено в листопаді 2009 року. З матеріалів справи убачається, що з позовом до суду позивач звернувся лише 14 жовтня 2014 року.

Апеляційний суд не приймає до уваги доводи апеляційної скарги позивача щодо збільшення суми пені оскільки відповідно до ст.. 551 ЦК України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Відповідно до роз'яснень постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» під істотними обставинами в розумінні частини третьої статті 551 ЦК можна вважати, зокрема, ступінь виконання зобов'язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов'язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу (наприклад, відсутність негативних наслідків для позивача через прострочення виконання зобов'язання).

За таких обставин, задовольняючі позовні вимоги про стягнення пені частково суд першої інстанції зазначив, що відповідачем порушено зобов'язання за кредитним договором, у зв'язку з чим він повинен сплатити на користь позивача пеню, що передбачено умовами укладеного між сторонами кредитного договору. Визначаючі розмір пені, якій підлягає стягненню суд першої інстанції обґрунтовано виходив з того, що заявлена до стягнення сума пені значно перевищує суму самого кредиту та відсотків, та за заявою відповідача, з урахуванням обставин справи, які мають істотне значення, застосував правило ч. 3 ст. 551 ЦК України про співмірність вимог із розміром заподіяних збитків та зменшив розмір неустойки до 194 112 грн.

Апеляційний суд не приймає до уваги доводи апеляційної скарги відповідача, стосовно укладення кредитного договору у іноземній валюті оскільки відповідно до ст.ст. 627, 628 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору які визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та підписаний сторонами договір свідчать про узгодження усіх істотних умов договорів укладених між ними.

Відповідно до п 1.1 укладеного між сторонами кредитного договору передбачено що банк відкриває позичальнику відновлювальну кредитну лінію на загальну суму 26 429 доларів США. Згідно п.1.4 кредит надається готівкою з подальшим їх обов'язковим продажем через касу банку для проведення подальших розрахунків за договорами, вказаними у п.1.2 цього договору. Таким чином, з урахуванням положень ст. ст.627, 628 ЦК України такі умови договору є домовленістю сторін і є принципом свободи договору.

Доводи її апеляційної скарги відповідача щодо не отримання позичальником грошових коштів в іноземній валюті спростовуються матеріалами справи, у тому числі, заявою про видачу готівки №591 3 від 30 липня 2007 року з якою убачається що ОСОБА_1 отримала грошові кошти в розмірі 26 429 долара США, про що свідчить підпис позичальника у графі «отримувач».

Доводи апеляційної скарги про те, що надання кредиту у іноземній валюті за умови відсутності у банку відповідної ліцензії, є порушенням чинного законодавства, апеляційний суд не приймає до уваги оскільки основним законодавчим актом, який регулює правовідносини у сфері валютного регулювання і валютного контролю є Декрет Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» (далі - Декрет КМУ).

Статтею 1054 ЇДКУ передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

При цьому згідно зі ст. 2 Закону України "Про банки і банківську діяльність" кошти - це гроші у національній або іноземній валюті чи їх еквівалент. Статті 47 та 49 цього Закону визначають операції банків із розміщення залучених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик як кредитні операції, незалежно від виду валюти, яка використовується. Вказані операції здійснюються на підставі банківської ліцензії та письмового дозволу.

Відповідно до ст. 5 Декрету КМУ операції з валютними цінностями здійснюються на підставі генеральних та індивідуальних ліцензій Національного банку України. Операції з валютними цінностями банки мають право здійснювати на підставі генеральної ліцензії на здійснення операцій з валютними цінностями відповідно до п. 2 ст. 5 цього ж Декрету.

Відповідно до п.2.3. Положення про порядок видачі банкам банківських ліцензій, письмових дозволів та ліцензій на виконання окремих операцій, що затверджене Постановою Правління НБУ № 275 від 17.07.2001 (зареєстровано в Міністерстві юстиції України від 21 серпня 2001 р. за № 730/5921) за наявності банківської ліцензії та за умови отримання письмового дозволу Національного банку банки мають право здійснювати операції з валютними цінностями, серед яких:

- неторговельні операції з валютними цінностями;

- операції з готівковою іноземною валютою (купівля, продаж, обмін), що

здійснюються в пунктах обміну іноземної валюти, які працюють на підставі укладених

банками агентських договорів з юридичними особами-резидентами;

- ведення рахунків клієнтів (резидентів і нерезидентів) в іноземній валюті та

клієнтів-нерезидентів у грошовій одиниці України;

- залучення та розміщення іноземної валюти на валютному ринку України;

- залучення та розміщення іноземної валюти на міжнародних ринках;

- інші операції з валютними цінностями на валютному ринку України.

З вищенаведеного вбачається, що уповноважені банки на підставі банківської ліцензії та письмового дозволу на здійснення операцій з валютними цінностями мають право здійснювати операції з надання кредитів в іноземній валюті.

Щодо вимог підпункту "в" п. 4 ст. 5 Декрету КМУ, який передбачає наявність індивідуальної ліцензії на надання і одержання резидентами кредитів в іноземній валюті, якщо терміни і суми таких кредитів перевищують встановлені законодавством межі, то на сьогодні законодавець не визначив межі термінів і сум надання або одержання кредитів в іноземній валюті. Відповідно до п. 1.5 Положення про порядок видачі НБУ індивідуальних ліцензій на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу, затвердженого постановою Правління НБУ від 14 жовтня 2004 р. № 483, використання іноземної валюти як засобу платежу без індивідуальної ліцензії дозволяється, якщо ініціатором або отримувачем за валютною операцією є уповноважений банк (ця норма стосується лише тих операцій уповноваженого банку на здійснення яких Національний банк видав банківську ліцензію та письмовий дозвіл на здійснення операції з валютними цінностями).

Таким чином, за відсутності нормативних умов для застосування індивідуального ліцензування щодо вказаних операцій, єдиною правовою підставою для здійснення банками кредитування в іноземній валюті згідно з вимогами статті 5 Декрету КМУ є наявність у банку генеральної ліцензії на здійснення валютних операцій, отриманої у встановленому порядку. Тому за умови наявності у банку відповідної генеральної ліцензії та письмового дозволу Національного банку України, здійснення кредитних операцій у валюті не суперечить вимогам чинного законодавства України та позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Відповідно до ст.ст. 627, 628 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору які визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та підписані сторонами договори свідчать про узгодження усіх істотних умов договорів укладених між сторонами. Апеляційний суд не приймає до уваги доводи апеляційної скарги відповідача що укладений кредитний договір є удаваною угодою оскільки відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається як на підставу для своїх вимог та заперечень, але відповідачем не надано належних доказів на обґрунтування своїх позовних вимог.

Решта доводів апеляційних скарг не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального чи процесуального права, що призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи і висновків суду не спростовують. Таким чином, апеляційний суд вважає, що рішення суду ухвалене з додержанням вимог матеріального та процесуального права і підстав для його скасування немає.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 314, 315 ЦПК України, апеляційний суд, -

У Х В А Л И В:

Апеляційні скарги Публічного акціонерного товариства «Родовіт Банк» та ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Краматорського міського суду Донецької області від 12 травня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Судді