Апеляційний суд Житомирської області
Справа №276/1225/13-ц Головуючий у 1-й інст. Сульженко Л. П.( Вол-Волинський р/с)
Категорія 53 Доповідач Трояновська Г. С.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 липня 2015 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Житомирської області в складі:

головуючого - судді Трояновської Г.С.

суддів Миніч Т.І., Павицької Т.М.

при секретарі Ковальській Я.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Житомирі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до приватного підприємства фірма «Олфарм» про визнання наказу незаконним, зобов»язання внести запис в трудову книжку, стягнення заробітної плати, середньої заробітної плати за час затримки видачі трудової книжки, вихідної допомоги при звільненні та відшкодування моральної шкоди та за зустрічним позовом приватного підприємства фірма «Олфарм» до ОСОБА_1 про відшкодування матеріальної шкоди

за апеляційними скаргами ОСОБА_1 та приватного підприємства фірма «Олфарм» на рішення Володарсько-Волинського районного суду Житомирської області від 24 вересня 2014 року,-

в с т а н о в и л а:

У вересні 2013 року ОСОБА_1 звернулась до суду з названим позовом. Свої вимоги обгрунтовувала тим, що з 03.09.2012 року по 16.04.2013 року вона працювала комірником ПП фірми «Олфарм». У порушення законодавства про працю заробітна плата з листопада 2012 року їй не виплачувалась, умови праці були неналежні, приміщення не опалювалось, а тому вона змушена була подати заяву про звільнення з роботи за власним бажанням і лише 21.06.2013 року рекомендованим листом отримала трудову книжку, із записів якої дізналась, що її було звільнено з роботи за п.2 ст. 41 КЗпП України з 30.11.2012 року. Вважаючи наказ про звільнення із зазначених підстав незаконним, оскільки ніяких порушень вона не вчиняла і фактично працювала до 16.04.2013 року, уточнивши в ході розгляду справи свої вимоги, просила визнати незаконним та скасувати наказ №23 від 30.11.2012 року про звільнення її з роботи за п.2 ст. 41 КЗпП України у зв»язу з втратою довір»я при обслуговуванні товарних цінностей; зобов»язати директора ПП фірми «Олфарм» внести запис в її трудову книжку про звільнення її 16.04.2013 року за власним бажанням у зв»язку невиконанням власником законодавства про працю; стягнути на її користь заробітну плату за період з 1 листопада 2012 року по 16.04.2013 року в розмірі 5175 грн.; стягнути на її користь середню заробітну плату за час затримки видачі трудової книжки в сумі 2587,50 грн., вихідну допомогу у розмірі 3450 грн. та 3000 грн. на відшкодування моральної шкоди.

У вересні 2013 року ПП фірма «Олфарм» звернулось до суду з зустрічним позовом та просило стягнути з ОСОБА_1 на його користь 12 977,72 грн. на відшкодування заподіяної йому матеріальної шкоди. В обгрунтування вимог зазначало, що з 03.09.2012 року ОСОБА_1 працювала комірником у ПП фірма «Олфарм», з нею підприємством було укладено договір про повну матеріальну відповідальність. Однак за період з 03.09.2012 року по 30.11.2012 року ОСОБА_1 допустила недостачу шляхом розкрадання ввірених їй матеріальних цінностей на суму 14 040,74 грн. Зменшивши за рахунок заробітної плати ОСОБА_1 за листопад 2012 року суму заподіяної шкоди, ПП фірма «Олфарм» просило стягнути з неї на підставі ст.611 ЦК України на відшкодування заподіяних збитків 12 977грн.72коп.

Рішенням Володарсько-Волинського районного суду Житомирської області від 24 вересня 2014 року у задоволенні зустрічного позову приватного підприємства фірма «Олфарм» до ОСОБА_1 про відшкодування матеріальної шкоди відмовлено за безпідставністю Позов ОСОБА_1 задоволено частково. Визнано незаконним та скасовано наказ №23 від 30.11.2012 року про звільнення ОСОБА_1 з роботи за п.2 ст. 41 КЗпП України. Зобов»язано ПП фірми «Олфарм» в особі директора ОСОБА_2 внести зміни до трудової книжки ОСОБА_1, вказавши дату звільнення 30.11.2012 року за ч.3 ст.38 КЗпП України. Стягнуто з відповідача на користь ОСОБА_1 1 000 грн. на відшкодування моральної шкоди. У задоволенні решти вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить рішення суду в частині відмови в задоволенні її позовних вимог про стягнення вихідної допомоги та середньої заробітної плати за час затримки видачі трудової книжки скасувати і ухвалити в цій частині нове рішення про задоволення вимог. Рішення в частині відшкодування моральної шкоди просила змінити та стягнути з відповідача на її користь 3000грн. на відшкодування моральної шкоди. Зокрема, вказує, що суд безпідставно не застосував до спірних правовідносин ст.44 КЗпП України щодо виплати вихідної допомоги та ст. 235 КЗпП України щодо виплати середнього заробітку за час затримки видачі трудової книжки.

В апеляційній скарзі ПП фірма „Олфарм , посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить рішення суду в частині відмови в задоволенні зустрічного позову скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення зустрічного позову, а також скасувати рішення суду першої інстанції в частині задоволення вимог позивача за первісним позовом та ухвалити в цій частині нове рішення про відмову в задоволенні вимог ОСОБА_1

Розглянувши справу в межах, визначених ст.303 ЦПК України, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає до часткового задоволення, а апеляційна скарга ПП фірма „Олфарм задоволенню не підлягає.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджено матеріалами справи ОСОБА_1 прийнята комірником на склад ПП фірма „Олфарм з 03.09.2012 року згідно наказу №18 від 03.09.2012 року /т.1 а.с.162/. Відповідно до заяви ОСОБА_1 від 03.09.2012 року про прийом її на роботу та п.3 зазначеного наказу на неї покладено повну матеріальну відповідальність згідно договору, який також було укладено того ж дня /т.1а.с.161,162-163/.

Наказом №23 від 30.11.2012 року ОСОБА_1 звільнено з роботи за п.2 ст.41 КЗпП України у звязку з втратою довіря /т.1 а.с.60/.

Відповідно до п.2 ст.41 КЗпП України крім підстав, передбачених ст. 40 цього Кодексу, трудовий договір з ініціативи власника або уповноваженого ним органу може бути розірваний також у випадку винних дій працівника, який безпосередньо обслуговує грошові, товарні або культурні цінності, якщо ці дії дають підстави для втрати довіря до нього з боку власника або уповноваженого ним органу.

Як на підставу звільнення ОСОБА_1 з роботи за наведеною нормою закону, підприємство посилалось на акти про проведення інвентаризації від 26.11.2012 року та від 30 листопада 2012 року/т.1 а.с.215,216/.

Відмовляючи в задоволенні зустрічного позову, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що факт вчинення ОСОБА_1 недостачі не знайшов свого підтвердження в судовому засіданні та обґрунтовано визнав наказ №23 від 30.11.2012 року про звільнення ОСОБА_1 з роботи за п. ст.41 КЗпП України незаконним.

Так, відповідно до пп.г) п.3 Інструкції по інвентаризації основних засобів, нематеріальних активів, товарно-матеріальних цінностей, грошових коштів і документів та розрахунків, затвердженої наказом Мінфіну України №69 від 11.08.1994 року проведення інвентаризації є обовязковим при встановленні фактів крадіжок або зловживань.

Порядок створення інвентаризаційних комісій регулюється пунктом 12.1. зазначеної Інструкції. В порушення наведених вимог інструкції у даному випадку інвентаризаційна комісія створена у складі двох чоловік - керівника та матеріально-відповідальної особи.

Основними завданнями інвентаризації є установлення лишку або нестачі цінностей і коштів шляхом зіставлення фактичної наявності з даними бухгалтерського обліку (підпункт б п.7 Інструкції.

В порушення вказаних вимог в інвентаризаційній відомості від 30.11.2012 року відсутні посилання на бухгалтерський облік та не зазначено висновок, що стало причиною нестачі товарно-матеріальних цінностей. Сама відомість матеріально-відповідальною особою не підписана.

Крім того, відповідачем не надано суду жодного документу, який би свідчив про те, що ОСОБА_1 в підзвіт передавались товарно-матеріальні цінності. Накладна внутрішнього переміщення №2 від 29.11.2012 року, на яку є посилання в акті інвентаризації, ОСОБА_1 не підписана , а тому не може свідчити, що зазначені в ній товарно-матеріальні цінності перебували в підзвіті позивачки.

У своїй позовній заяві ОСОБА_1 просила зобовязати директора ПП фірма „Олфарм внести в її трудову книжку запис про звільнення її з роботи з 16.04.2013 року за п.3 ст.38 КЗпП України за власним бажанням у звязку з невиконанням власником законодавства про працю.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено матеріалами справи, що ОСОБА_1 була звільнена з роботи 30 листопада 2012 року. Ця обставина підтверджується розрахунково-платіжними відомостями за вересень 2012 року лютий 2013 року /т.1 а.с.233-238/, виписками з головної книги /т.1 а.с.239-249/, табелями використання робочого часу /т.1 а.с.250-255/, з яких вбачається, що після 30.11.2012 року табель обліку робочого часу відносно неї не заповнювався, заробітна плата не виплачувалась.

Із рішення апеляційного суду Житомирської області від 11 листопада 2014 року вбачається, що підприємство самоправно не виплатило заробітну плату позивачці за листопад 2012 року, вважаючи, що вона допустила недостачу товарно-матеріальних цінностей.

Наказ №23 від 30 листопада 2012 року про звільнення ОСОБА_1 з роботи за п.2 ст.41 КЗпП України є незаконним з підстав наведених вище.

Відповідно до ч.3 ст. 235 КЗпП України у разі визнання формулювання причини звільнення неправильним або таким, що не відповідає чинному законодавству , у випадках, коли це не тягне за собою поновлення працівника на роботі, орган, який розглядає трудовий спір, зобовязаний змінити формулювання і вказати в рішенні причину звільнення у точній відповідності з формулюванням чинного законодавства та з посиланням на відповідну статтю (пукт) закону. Якщо неправильне формулювання причин звільнення в трудовій книжці перешкоджало працевлаштуванню працівника, орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату йому середнього заробітку за час вимушеного прогулу в порядку і на умовах, передбачених ч.2 цієї статті.

Суд не вправі визнати звільнення правильним, виходячи з обставин, якими власник або уповноважений ним орган не повязували звільнення. Якщо обставинам, які стали підставою звільнення, в наказі (розпорядженні) дана неправильна юридична кваліфікація, суд може змінити формулювання причин звільнення і привести його у відповідність з чинним законодавством про працю.

ОСОБА_1 написала заяву про звільнення її з роботи на підставі ч.3 ст.38 КЗпП України. Наведені підстави є обґрунтованими.

А тому, враховуючи вимоги ст.235 КЗпП України, колегія суддів вважає за необхідне змінити наказ №23 від 30.11.2012 року в частині формулювання причин звільнення ОСОБА_1 з п.2 ст.41 КЗпП України (у звязку з втратою довіря) на ч.3 ст.38 КЗпП України (за власним бажанням у звязку з невиконанням власником законодавства про працю).

З огляду на наведене суд першої інстанції обґрунтовано задовольнив вимогу позивачки про зобовязання директора ПП фірма „Олфарм внести в трудову книжку запис про звільнення ОСОБА_1 з роботи 30.11.2012 року згідно наказу №23 на підставі ч.3 ст.38 КЗпП України за власним бажанням у звязку з невиконанням власником законодавства про працю.

Щодо вимог про стягнення з ПП фірма „Олфарм на користь позивачки заробітної плати в сумі 5175грн. за період з 1 грудня 2012 року по 16 квітня 2013 року, то суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку про їх безпідставність, оскільки в судовому засіданні згідно наявних доказів встановлено, що позивачка у цей період у відповідача не працювала.

Висновок суду першої інстанції про відмову в задоволенні позову про стягнення середнього заробітку за час затримки видачі трудової книжки не відповідає нормам закону та в цій частині підлягає скасуванню.

Так, з табелю обліку робочого часу за листопад 2012 року видно, що в день звільнення (30 листопада 2012 року) позивачка працювала. Проте трудова книжка була направлена їй по пошті і отримана нею 20.06.2013 року/т.1 а.с.6/, що свідчить про порушення ППФ „Олфарм строків видачі трудової книжки працівнику.

Відповідно до ч.1 ст.47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобовязаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в ст.116 КЗпП України.

Відповідно до ч.4 ст.235 КЗпП України у разі затримки видачі трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним органу працівникові виплачується середній заробіток за весь час вимушеного прогулу.

Відтак, ураховуючи наведені норми закону, з відповідача підлягає стягненню на користь позивачки середня заробітна плата за час затримки видачі трудової книжки.

Так, судом апеляційної інстанції від 11 листопада 2014 року встановлено, що середньоденна заробітна плата позивачки за останні два календарні місяці перед звільненням становить 51грн.11 коп./т.1 а.с.373-377/.

Кількість робочих днів за час затримки видачі трудової книжки за період з 30.11.2012 року по 20.06.2013 року становить 137.

Таким чином розмір середньої заробітної плати за час затримки видачі трудової книжки становить 7002,07грн. (51,11х 137).

Проте позивачка просила стягнути середню заробітну плату за час затримки видачі трудової книжки у розмірі 2 587,50грн./т.1 а.с.225-226/. Збільшувати чи зменшувати позовні вимоги позивач має право лише у суді першої інстанції.

А тому, виходячи із принципу диспозитивності /ч.1 ст.11 ЦПК України/, до стягнення підлягає 2 587,50грн.

Рішення суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні позовної вимоги ОСОБА_1 про виплату вихідної допомоги підлягає скасуванню з наступних підстав.

Відповідно до ст.44 КЗпП України при припиненні трудового договору з підстав, зазначених у п.6 ст.36 та пунктах 1,2 і 6 ст.40 цього Кодексу, працівникові виплачується вихідна допомога у розмірі не менше середнього місячного заробітку; внаслідок порушення власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю, колективного чи трудового договору (ст.38 і 39) у розмірі, передбаченому колективним договором, але не менше тримісячного середнього заробітку.

Оскільки встановлено порушення ПП фірма „Олфарм законодавства про працю відносно позивачки та змінено формулювання причин її звільнення з роботи на підставі ч.3 ст.38 КЗпП України, то з ПП фірма „Олфарм підлягає стягненню на користь позивачки 3450грн. вихідної допомоги, виходячи із середнього заробітку 1150грн. в місяць.

Суд першої інстанції дійшов правильного висновку про заподіяння позивачці моральних страждань незаконними діями відповідача. Розмір грошового відшкодування визначено судом з урахуванням характеру правопорушення, глибини душевних страждань та виходячи із принципу розумності та справедливості. Підстав для збільшення розміру грошового відшкодування моральної шкоди не вбачається.

Рішення суду першої інстанції у нескасованій його частині залишається без змін.

Керуючись ст.ст. 209, 218, 303, 307, 309, 313, 314, 316, 317, 319, 324, 325 ЦПК України, колегія суддів, -

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Апеляційну скаргу приватного підприємства фірма «Олфарм» відхилити.

Рішення Володарсько-Волинського районного суду Житомирської області від 24 вересня 2014 року в частині визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, стягнення середнього заробітку за час затримки видачі трудової книжки та вихідної допомоги скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення.

Змінити наказ №23 від 30.11.2012 року в частині формулювання причин звільнення ОСОБА_1 з п.2 ст.41 КЗпП України на ч.3 ст.38 КЗпП України.

Стягнути з ППФ „Олфарм на користь ОСОБА_1 2587,50грн. за час затримки у видачі трудової книжки та 3450грн. вихідної допомоги.

В решті рішення залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржено в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий Судді