У х в а л а

іменем україни

03 вересня 2015 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних

і кримінальних справ у складі:

Парінової І.К.,Коротуна В.М.,Маляренка А.В.,
розглянувши у попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 та ОСОБА_6, третя особа - приватний нотаріус Миколаївського міського нотаріального округу Поліщук Людмила Володимирівна, про стягнення заборгованості за договором позики та визнання частково недійсним договору купівлі-продажу та зустрічним позовом ОСОБА_5 та ОСОБА_6 до ОСОБА_4 про визнання правочину нікчемним, за касаційною скаргою ОСОБА_5 та ОСОБА_6 на заочне рішення Капітанського районного суду Миколаївської області від 22 грудня 2014 року, додаткове рішення Капітанського районного суду Миколаївської області від 16 березня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Миколаївської області від 06 травня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У серпні 2012 року ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_5 та ОСОБА_6, обґрунтовуючи вимоги тим, що згідно з договором купівлі-продажу від 15 вересня 2011 року, посвідченим приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Поліщук Л.В., вона продала відповідачам належний їй житловий будинок АДРЕСА_1 Баштанського району Миколаївської області за ціною 28 000 грн. Під час посвідчення договору виявилося, що для повного розрахунку у відповідачів не вистачало 13 000 грн. Відповідачі запевнивши, що найближчим часом віддадуть зазначену суму, цього ж дня склали розписку, у якій, крім 13 000 грн, зобов'язалися повернути 1 000 грн витрат, додатково понесених нею при оформленні договору в нотаріуса. На виконання цих домовленостей 21 листопада 2011 року відповідачі виплатили 2 000 грн і надали додаткову розписку, якою зобов'язалися виплатити 11 000 грн за будинок шляхом проведення щомісячних платежів, проте борг не повернули. Посилаючись на те, що залишок боргу становить 12 000 грн, ураховуючи 1 000 грн витрат на оформлення договору, позивач з урахуванням уточнень остаточно просила стягнути солідарно з відповідачів 13 113 грн 24 коп. з урахуванням інфляційних втрат за період з 01 жовтня 2011 року по 01 серпня 2012 року та визнати на підставі ст. 234 ЦК України частково недійсним п. 2.2 договору купівлі-продажу житлового будинку по АДРЕСА_1

У вересні 2012 року ОСОБА_5 та ОСОБА_6 звернулися до суду із зустрічним позовом, у якому з урахуванням уточнень остаточно просили встановити нікчемність боргового зобов'язання, оформленого розпискою від 15 вересня 2011 року, та застосувати наслідки нікчемності правочину, а саме - стягнути з ОСОБА_4 13 000 грн. В обґрунтування своїх вимог зазначали, що фактично розпискою від 15 вересня 2011 року сторонами змінено порядок розрахунку, передбачений договором купівлі-продажу, проте така зміна вчинена у простій письмовій формі, що свідчить про недодержання вимоги про нотаріальне посвідчення договору. Крім цього, просили стягнути подвійну суму завдатку, що складає 6 000 грн, передану за договором, оформленим розпискою від 11 травня 2011 року. Вказували, що ОСОБА_4 порушено зобов'язання, оскільки в односторонньому порядку збільшено ціну будинку з 23 000 грн до 28 000 грн.

Справа розглядалася неодноразово.

Останнім заочним рішенням Капітанського районного суду Миколаївської області від 22 грудня 2014 року, позов ОСОБА_4 задоволено частково. Визнано частково недійсним п. 2.2 договору купівлі-продажу житлового будинку по АДРЕСА_1 Бапгганського району Миколаївської області, укладеного 15 вересня 2011 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_5, ОСОБА_6 Стягнуто з ОСОБА_5, ОСОБА_6 на користь ОСОБА_4 заборгованість за договором позики з урахуванням інфляційних втрат у розмірі 5 511 грн з кожного. Стягнуто з ОСОБА_5 та ОСОБА_6 заборгованість у розмірі 1 000 грн. Вирішено питання про розподіл судових витрат. В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_5 та ОСОБА_6 про визнання правочину нікчемним відмовлено.

Додатковим рішенням Капітанського районного суду Миколаївської області від 16 березня 2015 року в задоволенні вимог зустрічного позову ОСОБА_5 та ОСОБА_6 про стягнення коштів за договором завдатку відмовлено.

Ухвалою апеляційного суду Миколаївської області від 06 травня 2015 року заочне рішення Капітанського районного суду Миколаївської області від 22 грудня 2014 року та додаткове рішення Капітанського районного суду Миколаївської області від 16 березня 2015 року залишено без змін.

У касаційній скарзі ОСОБА_5 та ОСОБА_6 просять скасувати рішення та додаткове рішення суду першої інстанції й ухвалу апеляційного суду, а справу направити на новий розгляд, посилаючись на порушення судами норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню з огляду на наступне.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Встановлено й це вбачається з матеріалів справи, що оскаржуване судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи скарги висновків суду не спростовують.

За правилами ст. 1053 ЦК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_844145/ed_2015_04_07/pravo1/T030435.html?pravo=1> за домовленістю сторін борг, що виник із договорів купівлі-продажу, найму майна або з іншої підстави, може бути замінений позиковим зобов'язанням. Заміна боргу позиковим зобов'язанням провадиться з додержанням вимог про новацію і здійснюється у формі, встановленій для договору позики (ст. 1047 цього Кодексу <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_844139/ed_2015_04_07/pravo1/T030435.html?pravo=1>).

Відповідно до ст. 1046 ЦК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_844138/ed_2015_04_07/pravo1/T030435.html?pravo=1> за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Частиною 2 ст. 1047 ЦК України передбачено, що на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

З наявної у матеріалах справи розписки від 15 вересня 2011 року вбачається, що ОСОБА_5 зобов'язалася доплатити 1 000 грн за придбаний житловий будинок АДРЕСА_1 у с. Христофорівка Баштанського району Миколаївської області (у зв'язку із додатковими витратами).

Також, із розписки від 21 листопада 2011 року вбачається, що ОСОБА_5 та ОСОБА_6 зобов'язалися повернути кошти за придбаний житловий будинок АДРЕСА_1 у с. Христофорівка Баштанського району Миколаївської області у розмірі 11 000 грн.

Задовольняючи позов ОСОБА_4, суд першої інстанції з висновками якого погодився й апеляційний суд, на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами (ст. 212 ЦПК України), з урахуванням встановлених обставин і вимог ст. ст. 10, 60 ЦПК України, дійшов правильного висновку про новацію боргу у позикове зобов'язання за правилами ст. 1053 ЦК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_844145/ed_2015_04_07/pravo1/T030435.html?pravo=1>, що виник із договору купівлі-продажу житлового будинку.

Крім того, визнаючи недійсним п. 2.2 договору купівлі-продажу в частині повного розрахунку за вказаним договором, суди правильно застосували положення ст. 234 ЦК України, оскільки встановлений у спірному пункті факт повного розрахунку за придбане нерухоме майно не відповідає дійсності та спростовується матеріалами справи. А крім того, наявність боргу за вказаним договором не заперечується сторонами у справі.

Також, суди дійшли обґрунтованого висновку про відмову в зустрічному позові ОСОБА_5 та ОСОБА_6, виходячи із необґрунтованості заявлених позовних вимог.

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Наведені в касаційній скарзі доводи зводяться до переоцінки доказів, викладених в оскаржуваних рішеннях, що не належить до компетенції суду касаційної інстанції та висновків судів першої й апеляційної інстанцій не спростовують.

Оскільки зі змісту касаційної скарги не вбачається неправильного застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу відхилити.

Керуючись ст. ст. 332, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_5 та ОСОБА_6 відхилити.

Заочне рішення Капітанського районного суду Миколаївської області від 22 грудня 2014 року, додаткове рішення Капітанського районного суду Миколаївської області від 16 березня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Миколаївської області від 06 травня 2015 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Колегія суддів:

І.К. ПаріноваВ.М. КоротунА.В. Маляренко