Справа № 2-4721/09
У Х В А Л А

Іменем України

20 липня 2015 року м.Бердянськ

Бердянський міськрайонний суд Запорізької області

у складі: головуючого- судді Пустовіт З.П.

при секретарі Гоноболіній О.І.,

з участю заявника ОСОБА_1, державного виконавця Войникової Ю.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Бердянську скаргу ОСОБА_1 на дії та бездіяльність державної виконавчої служби Бердянського міськрайонного управління юстиції Запорізької області та скасування постанови про відкриття виконавчого провадження,

ВСТАНОВИВ:

28.05.2015 року заявник ОСОБА_1 звернулася до Бердянського міськрайонного суду з скаргою, в якій просила визнати дії державного виконавця ВДВС Бердянського МРУЮ Запорізької області Погорілого Д.В. щодо відкриття виконавчого провадження та накладення арешту на все майно ОСОБА_1 незаконними та скасувати постанову про відкриття виконавчого провадження від 18.12.2014 року, що винесена відділом ДВС Бердянського МРУЮ про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» заборгованості за кредитним договором. У скарзі в обґрунтування незаконності оскаржуваної постанови, посилалася на те, що при ознайомленні 13.05.2015 року з матеріалами виконавчого провадження вона не знайшла доказів того, що постанова про відкриття виконавчого провадження від 18.12.2014 року їй надсилалася рекомендованим листом. У супровідному листі адреса боржника вказана інша, ніж у виконавчому листі. Тому, державний виконавець за відсутності даних про отримання копії постанови боржником, не вправі був приступати до проведення виконавчих дій. Між тим, він почав проводити дії з примусового виконання рішення, що підтверджується постановою про стягнення із заробітної плати, з якою вона ознайомилася на своєму підприємстві, що привело до порушення її прав, визначених ст.25 ЗУ «Про виконавче провадження», позбавило можливості скористатися своїм правом на добровільне виконання рішення. Крім цього, постановами про накладення арешту, державний виконавець наклав арешт на все майно боржника-поручителя. Крім цього, постанова про відкриття виконавчого провадження є незаконною, оскільки строк предявлення виконавчого листа до виконання сплив, та в самій постанові зазначена інша адреса боржника, ніж у виконавчому листі, відсутній ідентифікатор для доступу до виконавчого провадження.

У судовому засіданні заявник ОСОБА_1 підтримала скаргу із зазначених у ній підстав, просила задовольнити, пояснивши по її суті.

Представник заінтересованої особи- відділу ДВС Бердянського МРУЮ Запорізької області державний виконавець Войникова Ю.А. заперечувала проти задоволення скарги, посилаючись на те, що твердження ОСОБА_1 про те, що вона тільки у травні 2015 року довідалася про існування виконавчого провадження, не відповідають дійсності, бо ще у 2013 року сама ОСОБА_1 приносила до ВДВС три чеки про часткове погашення боргу перед Банком. Повторно виконавче провадження було відкрито за заявою стягувача у грудні 2014 року в межах річного строку предявлення виконавчого листа до виконання, оскільки він був повернутий 27.02.2014 року. З лютого 2015 року виконавчий лист перебуває на виконанні у неї. У квітні 2015 року стягувач надав письмову заяву, в якій повідомив, що боржник ОСОБА_1 має постійне місце роботи і просив звернути стягнення на її заробітну плату, тому 29.04.2015 року нею було винесено відповідну постанову та направлено її на виконання за місцем роботи боржника - до Бердянського відділення Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності, але ОСОБА_1 це не сподобалося і вона звернулася із скаргою до суду. Що стосується постанови про арешт майна боржника, то вона була винесена 25.02.2013 року одночасно з відкриттям виконавчого провадження, що відповідає положенням Закону України «Про виконавче провадження», копію якої заявник отримувала. Посилання заявника на те, що у постанові про звернення стягнення на заробітну плату зазначена інша адреса, ніж у виконавчому документі, то порушень в цьому немає, бо цю адресу боржника вказав сам стягувач і це так само передбачено Законом. Не заперечувала, що, можливо, у грудні 2014 року, копію постанови про відкриття виконавчого провадження було відправлено простою кореспонденцією за браком коштів, але боржнику ще з 2013 року було відомо про відкрите виконавче провадження і тоді їй надавався 7-денний строк для добровільного виконання рішення суду, але вона добровільно не бажала його виконувати, бо перші чеки про часткове погашення боргу були принесені до ВДВС лише у грудні 2013 року, у січні 2014 року. Просила відмовити у задоволенні скарги.

Представник заінтересованої особи - стягувача ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» в судове засідання не зявився, надіслав письмові заперечення на скаргу та просив розглянути скаргу за відсутності представника стягувача та в яких зазначив, що скарга ОСОБА_1 не відповідає ситуації та реальному положенню речей у частині відповідного та законного виконання державним виконавцем покладених на нього Законом обовязків по провадженню в частині стягнення боргу. На підставі рішення суду було відкрито виконавче провадження щодо стягнення заборгованості за кредитним договором у чинні строки та у відповідності до норм, що висуваються до цих документів. Вважає, що ВДВС були дотримані усі норми ЗУ «Про виконавче провадження», тому просив відмовити у задоволенні скарги.

Заінтересована особа боржник ОСОБА_2 в судове засідання не зявилася, з місця її реєстрації повернувся конверт за закінченням терміну зберігання.

Заслухавши заявника, державного виконавця, дослідивши матеріали за скаргою та оглянувши виконавче провадження ВП №45846447, а також архівне ВП №36586403, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення скарги, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що 18 грудня 2014 року державним виконавцем ВДВС Бердянського МРУЮ ОСОБА_3 винесено постанову про відкриття виконавчого провадження з виконання виконавчого листа №2-4721/09/10, виданого 30.11.2009 року Бердянським міськрайонним судом про стягнення солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» заборгованості за кредитним договором в сумі 20632,53, судового збору в сумі 206,33 грн. та ІТЗ в сумі 250,00 грн., а всього 21088,86 грн. та надано строк для добровільного виконання до 24.12.2014 року.

При цьому, як вбачається з копії зазначеного виконавчого листа в розділі щодо відміток державного виконавця про виконання рішення або про повернення виконавчого листа стягувачу, виконавчий лист три рази повертався: 29.12.2010 року на підставі п.2 ст.40 та двічі за п.2 ст.47 ЗУ «Про виконавче провадження»: 30 травня 2012 року та 27 лютого 2014 року.

Як пояснила державний виконавець, 15 грудня 2014 року виконавчий лист Банком був повторно предявлений до виконання, і в своїй заяві стягувач вже просив звернути стягнення на заробітну плату ОСОБА_1

Відповідно до вимог ст. 383 ЦПК України, учасники виконавчого провадження та особи, які залучаються до проведення виконавчих дій, мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їх права чи свободи.

Стаття 11 Закону України «Про виконавче провадження» зобовязує державного виконавця вчиняти заходи, необхідні для своєчасного і в повному обсязі виконання судового рішення у спосіб та в порядку, встановленому виконавчим документом і цим Законом.

Згідно із ч.1 та ч. 3 ст.6 Закону України "Про виконавче провадження" державний виконавець зобов'язаний використовувати надані йому права відповідно до закону і не допускати у своїй діяльності порушення прав та законних інтересів фізичних і юридичних осіб, в іншому випадку його рішення, дії або бездіяльність можуть бути оскаржені в порядку, встановленому цим Законом.

Заявник ОСОБА_1 у своїй скарзі посилається на те, що державним виконавцем безпідставно вчинені дії щодо його примусового виконання, які виразилися в накладенні арешту на все майно, що їй належить, та звернуто стягнення на її заробітну плату, оскільки у нього не було відомостей про отримання нею копії постанови про відкриття виконавчого провадження, а крім цього, минули строки для предявлення виконавчого листа до виконання.

Відповідно до п.2) ч.1 ст.47 ЗУ «Про виконавче провадження»виконавчий документ, на підставі якого відкрито виконавче провадження, за яким виконання не здійснювалося або здійснено частково, повертається стягувачу у разі, якщо: у боржника відсутнє майно, на яке може бути звернуто стягнення, а здійснені державним виконавцем відповідно до цього Закону заходи щодо розшуку такого майна виявилися безрезультатними.

У частині 5 цієї статті зазначено, що повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених цією статтею, не позбавляє його права повторно пред'явити виконавчий документ до виконання протягом строків, встановлених статтею 22 цього Закону.

Статтею 22 Закону визначено, що виконавчі документи можуть бути пред'явлені до виконання в такі строки: 1) посвідчення комісій по трудових спорах, постанови судів у справах про адміністративні правопорушення та постанови органів (посадових осіб), уповноважених розглядати справи про адміністративні правопорушення, - протягом трьох місяців; 2) інші виконавчі документи - протягом року, якщо інше не передбачено законом.

При цьому статтею 23 Закону передбачені випадки переривання строку давності пред'явлення виконавчого документа до виконання, зокрема, пред'явленням виконавчого документа до виконання.

А частинами 2 та 3 цієї статті встановлено, що після переривання строку пред'явлення виконавчого документа до виконання перебіг строку поновлюється. Час, що минув до переривання строку, до нового строку не зараховується. У разі повернення виконавчого документа стягувачу у зв'язку з неможливістю в повному обсязі або частково виконати рішення строк пред'явлення виконавчого документа до виконання після переривання встановлюється з дня його повернення.

Враховуючи, що востаннє виконавчий лист було повернуто 27.02.2014 року та представлено до виконання 15 грудня 2014 року, тобто, в межах річного строку предявлення виконавчого листа до виконання, суд приходить до висновку, що державний виконавець при винесенні постанови про відкриття виконавчого провадження діяв у відповідності з положеннями Закону України «Про виконавче провадження».

Посилання заявника на те, що вона не отримувала зазначену постанову і у звязку з тим була позбавлена права добровільно виконати свої зобовязання за судовим рішенням, не може бути підставою для визнання постанови про відкриття виконавчого провадження незаконною, оскільки її копія направлялася боржнику, про що в матеріалах виконавчого провадження є супровідний лист, а крім цього, це не є перешкодою для виконання нею судового рішення: боржник за погодженням з державним виконавцем має право у строк до початку примусового виконання рішення реалізувати належне йому майно чи передати кошти в рахунок повного або часткового погашення боргу за виконавчим документом, як визначено в ч.2 ст.27 Закону.

Примусової реалізації нерухомого майна боржника не відбулося, оскільки державним виконавцем згідно постанови від 29.04.2015 року звернуто стягнення на заробітну плату заявника на підставі отриманої від Бердянської ОДПІ та управління ПФУ в м.Бердянську та Бердянському районі інформації щодо місця її роботи.

Крім цього, сама заявник не заперечувала, що, дійсно, у 2013 року та на початку 2014 року приносила до ВДВС квитанції про погашення боргу на прохання своєї сестри ОСОБА_2, але, з її слів, вона не знала, що є виконавчий лист, яким кошти стягнуті й з неї.

Втім суд вважає, що ще у 2013 році заявник достовірно знала про відкрите виконавче провадження щодо стягнення з неї як солідарного боржника коштів на користь ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит», бо в квитанціях прямо зазначено прізвище платника ОСОБА_1, призначення платежу - погашення заборгованості за кредитним договором та номер виконавчого листа №2-4721/09, проте добровільно рішення суду не виконала у наданий для цього державним виконавцем строк, тому її посилання на те, що її було позбавлено права добровільно виконати рішення суперечить встановленим фактичним обставинам.

Щодо накладення арешту на майно боржника, то ч.2 ст.25 Закону передбачено таке, що, за заявою стягувача державний виконавець одночасно з винесенням постанови про відкриття виконавчого провадження може накласти арешт на майно та кошти боржника, про що виноситься відповідна постанова.

Як вбачається з наданої заявником копії витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію обтяження, постанова про арешт боржника та оголошення заборони на його відчуження винесена ще 25.02.2013 року, тобто при відкритті виконавчого провадження. Крім цього, сама ОСОБА_1 пояснила в судовому засіданні, що на даний час у неї немає ніякого нерухомого та рухомого майна, на яке можливо звернути стягнення. А отже, ніяких виконавчих дій щодо реалізації арештованого майна державним виконавцем за його відсутності як такого вчинено бути не може, тому й порушень прав боржника не відбувається.

Заявник вважає, що постанова про арешт майна боржника та заборона на його відчуження була винесена державним виконавцем після сплину строку на добровільне виконання рішення, втім матеріали виконавчого провадження свідчать про те, що вона виносилася одночасно з відкриттям виконавчого провадження, що узгоджується з вимогами Закону, тому відсутні підстави для її скасування, на які посилався заявник у скарзі.

Суд також вважає, що в діях державного виконавця відсутні порушення вимог ст.19 Закону, як помилково вважає заявник, вказуючи, що в постановах зазначена інша адреса боржника ніж у виконавчому листі, оскільки постанова про відкриття виконавчого провадження винесена на підставі виконавчого листа, який відповідає вимогам Закону щодо його змісту, до того ж відповідно до п.3 ч.3 ст.11 цього Закону державний виконавець у процесі здійснення виконавчого провадження має право з метою захисту інтересів стягувача одержувати безоплатно від органів, установ, організацій, посадових осіб, сторін та учасників виконавчого провадження необхідні для проведення виконавчих дій пояснення, довідки та іншу інформацію, у тому числі конфіденційну.

А крім цього, відповідно до ч.2 ст.19 Закону, сам стягувач у заяві про відкриття виконавчого провадження вправі зазначити відомості, що ідентифікують боржника чи можуть сприяти примусовому виконанню рішення. Тому немає порушень вимог законодавства в тому, що виконавцем у постанові про відкриття виконавчого провадження та в постанові про звернення стягнення на заробітну плату зазначена інша адреса боржника, ніж у виконавчому документі.

Тому посилання заявника на незаконність дій державного виконання або з порушенням чинного законодавства не узгоджуються з фактичними обставинами, встановленими в судовому засіданні: державний виконавець при винесенні постанови про відкриття виконавчого провадження керувався положеннями ст.ст.22, 23, ч.1 п.2 ст.47 Закону, а висновки заявника ОСОБА_1 про закінчення строку предявлення виконавчого листа до виконання не узгоджуються з положеннями Закону.

Тому суд приходить до висновку, що скарга не підлягає задоволенню через свою безпідставність.

Керуючись ст.ст.383-387 ЦПК України, ст.ст. 6, 11, 22, 23, 25, 27, 47 Закону України «Про виконавче провадження», суд

УХВАЛИВ:

Скаргу ОСОБА_1 на дії та бездіяльність державної виконавчої служби Бердянського міськрайонного управління юстиції Запорізької області та скасування постанови про відкриття виконавчого провадження залишити без задоволення.

Ухвала може бути оскаржена до апеляційного суду Запорізької області через суд першої інстанції шляхом подачі апеляційної скарги в 5-денний строк з дня її проголошення. У разі якщо ухвалу було постановлено без участі особи, яка її оскаржує, апеляційна скарга подається протягом пяти днів з дня отримання копії ухвали.

Суддя: ОСОБА_4