РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 600/286/15-ц

Справа № 2/600/117/2015

28 грудня 2015 року

Козівський районний суд

Тернопільської області

в складі: головуючого судді: Кренцель М.І.

при секретарі: Дзюбан У.М.

за участю позивачки: ОСОБА_1

представника відповідача: ОСОБА_2

розглянувши позовну заяву ОСОБА_1 законний представник малолітньої ОСОБА_3 до ОСОБА_4, третя особа Козівський РС ДМС про усунення перешкод в користуванні власністю,-

ВСТАНОВИВ:

В суд звернулась ОСОБА_1 про усунення перешкод в користуванні власністю, тобто визнання ОСОБА_4 таким, що втратив право на користування житловим будинком в АДРЕСА_1

ОСОБА_1 вказує, що є матір'ю малолітньої ОСОБА_4- власника садиби, житлового будинку з господарськими будівлями в с.З.Слобода Козівського району, Тернопільської області, яка належить її доньці на праві приватної власності. В даному будинку зареєстрований ОСОБА_4,однак не проживає, проживає в м.Тернопіль. У них виникають побутові суперечки і труднощі з оформленням субсидій. В будинку ОСОБА_4 не проживає більше 10 років.

Позивачка просить усунути перешкоди в користуванні садибою її малолітньої доньки ОСОБА_4 шляхом визнання ОСОБА_4 таким, що втратив право користування житловим будинком в с.Золота Слобода, Козівського району та зняти його з реєстраційного обліку.

В судовому засіданні позивачка позовні вимоги підтримала, просить їх задоволити.

Представник відповідача, позовні вимоги не визнавав і пояснив, що ОСОБА_4 є власником 1/5 частки вищевказаного будинку, а тому його не можливо визнати таким, що втратив право на користування будинком.

Суд вивчивши матеріали справи, вислухавши пояснення сторін, вважає, що заява до задоволення не підлягає.

Відповідно до п.36 постанови Пленуму Верховного суду України від 07 лютого 2014 року «Про судову практику в справах права власності та інших речових прав» - за змістом ст.391 ЦК України позовна давність не поширюється на вимоги власника чи іншого володільця про усунення перешкод у здійсненні ним права користування, оскільки правопорушення є таким, що триває у часі. У зв'язку із цим тривалість порушення права не перешкоджає задоволенню такої вимоги судом.

Як встановлено в судовому засіданні про свідчать і матеріали справи, що станом на 01.07.1990 року та на 15 квітня 1991року житловий будинок з господарськими будівлями відносився до колгоспного двору.

Відповідно до ст.120 ч.1 ЦК Української РСР-майно колгоспного ждвору належить його членам на праві сумісної власності (ст.112 цього Кодексу).

Згідно довідки№121від 01.04.2015 року та №369 від 01.10.2015 року виданих Золотослобідською сільською радою та випискою з погосподарської книги, що станом на 15 квітня 1991 року в спірному будинковолодінні, який відносився до колгоспного двору були прописані та проживали ОСОБА_5 (дід), ОСОБА_6 (баба), ОСОБА_7 (батько позивачки) ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, відповідач (неповнолітній на той час) та ОСОБА_8- представник позивачки.

Згідно ч.2 ст.123 ЦК Української РСР розмір частки члена двору встановлюється виходячи з рівності часток усіх членів двору, включаючи неповнолітніх і не працездатних. Колгоспний двір був припинений 15 квітня 1991 року, коли 26 березня 1991 року згідно постанови Верховної Ради Української РСР був введений в дію Закон України «Про власність».

Як роз'яснив Пленум Верховного суду України п.6 постанови від 22 грудня 1995 року №20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності», до правовідносин, що виникли до прийняття 15 квітня 1991 року Закону України «Про власність», застосовується чинне на той час законодавство. Зокрема, спори щодо майна колишнього колгоспного двору, яке було придбане до 15 квітня 1991 року, мають вирішуватись за нормами, що регулюють власність цього двору, а саме: право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени колгоспного двору, котрі до 15 квітня 1991року не втратили права на частку в його майні.

Суд, вважає, що ОСОБА_4 набув право власності на 1/5 частину спірного будинковолодіння. Згідно виписки з погосподарської книги де зазначено, що станом на 15 квітня 1991 року ОСОБА_4 був прописани та проживав у даному господарстві, а також належала відповідна частка.

При таких обставина, суд вважає, що в позовних вимогах ОСОБА_1 та неповнолітньої ОСОБА_4 про усунення перешкод в користуванні садибою шляхом визнання ОСОБА_4 таким,що втратив право на користування житловим будинком в АДРЕСА_1 відмовити із-за безпідставністю позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 10, 11, 60, 209, 212, 214, 216 ЦПК України, ст.391 ЦК України,суд, -

В И Р І Ш И В:

В позовних вимогах ОСОБА_1 законний представник малолітньої ОСОБА_3 до ОСОБА_4, третя особа Козівський РС ДМС про усунення перешкод в користуванні власністю - відмовити із-за безпідставності позовних вимог.

Апеляційна скарга на рішення суду подається в Апеляційний суд Тернопільської області через Козівський районний суд протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Головуючий: підпис

З оригіналом: вірно