У Х В А Л А

7 вересня 2015 року м. Київ

Колегія суддів Судової палати у цивільних справах

Верховного Суду України в складі:

Гуменюка В.І.,
Сеніна Ю.Л., Яреми А.Г.,

розглянувши заяву ОСОБА_4, подану його представником ОСОБА_5, про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 9 квітня 2015 року в справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_6 про стягнення боргу за договором позики,

в с т а н о в и л а :

Рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 11 грудня 2014 року позов задоволено, стягнуто з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_4 борг за договором позики, три проценти річних від простроченої суми і судові витрати, що в сумі складає 74 тис. 83 грн 94 коп.

Рішенням Апеляційного суду Запорізької області від 12 березня

2015 року рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 11 грудня 2014 року змінено в частині розміру стягнутої суми, зменшивши суму позики з урахуванням індексу інфляції до 45 тис. 131 грн 67 коп., суму трьох процентів річних від простроченої суми до 3 тис. 6 грн 25 коп., суму судових витрат до 481 грн 37 коп., а всього визнано вважати стягнутим з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_4 48 тис. 137 грн 92 коп.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 9 квітня 2015 року відмовлено у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_4, подану його представником ОСОБА_5, на підставі пункту 5 частини четвертої статті 328 ЦПК України.

У липні 2015 року до Верховного Суду України звернувся ОСОБА_4, від імені якого діє ОСОБА_5, із заявою про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 9 квітня 2015 року, посилаючись на неоднакове застосування судами касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального та процесуального права, а саме: статті 328 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) та статей 524, 533, 625, 1049 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України).

У підтвердження неоднаковості застосування судом норм матеріального та процесуального права заявник надав рішення Верховного Суду України від 28 березня 2012 року ухвалене ним, як судом касаційної інстанції, постанову Вищого господарського суду України від 19 жовтня 2010 року, ухвалену ним, як судом касаційної інстанції, та постанови Верховного Суду України від 17 жовтня і 24 жовтня 2011 року, 6 червня 2012 року, 13 лютого 2013 року та 2 липня і 29 жовтня 2014 року.

Перевіривши доводи заявника, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України вважає, що в допуску справи до провадження слід відмовити з таких підстав.

Відповідно до статті 353 ЦПК України Верховний Суд України переглядає судові рішення у цивільних справах виключно з підстав і в порядку, встановлених цим Кодексом.

Згідно з пунктами 1 і 2 частини першої статті 355 ЦПК України підставами для подання заяви про перегляд судових рішень у цивільних справах є: неоднакове застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах; неоднакове застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм процесуального права - при оскарженні судового рішення, яке перешкоджає подальшому провадженню у справі або яке прийнято з порушенням правил підсудності або встановленої законом компетенції судів щодо розгляду цивільних справ.

При цьому під застосуванням норм матеріального права у подібних правовідносинах слід розуміти такі правовідносини, де тотожними є предмет спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені судом фактичні обставини справи, а також наявне однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин.

Відмовляючи у відкритті касаційного провадження, у справі, яка переглядається, суд касаційної інстанції прийшов до висновку, що касаційна скарга необґрунтована, наведені в ній доводи не дають підстав для висновків щодо незаконності та неправильності оскаржуваного судового рішення. При цьому вирішуючи спір суди попередніх інстанцій виходили з того, що у зв'язку з невиконанням боржником зобов'язання щодо повернення суми позики, останній зобов'язаний повернути позику з урахуванням наслідків прострочення виконання грошового зобов'язання згідно зі статтями 625, 1048, 1049, 1050 ЦК України. Також суди погодилися із правомірністю зазначення в розписці суми позики в грошовому еквіваленті в іноземній валюті.

Ухвалюючи постанову від 19 жовтня 2010 року про відмову в задоволенні позовних вимог щодо визнання недійсним договору фінансового лізингу Вищий господарський суд України, як суд касаційної інстанції, прийшов до висновку, що спірний договір відповідає чинному законодавству, оскільки його умовами правомірно визначено саме грошовий еквівалент грошового зобов'язання в іноземній валюті, а вираження грошового зобов'язання в іноземній валюті у спірному договорі не мало місця.

Рішенням Верховного Суду України від 28 березня 2012 року, ухваленим ним як суд касаційної інстанції, вирішено спір про стягнення коштів внесених на депозитний рахунок банку на підставі договору банківського вкладу в іноземній валюті.

Зазначені судові рішення ухвалені у справах з іншим предметом спору і підставами позову.

Порівняння постанови Вищого господарського суду України від 19 жовтня 2010 року і рішення Верховного Суду України від 28 березня 2012 року, ухвалених ними як судами касаційної інстанції, наданих заявником як приклад, із судовим рішенням, про перегляд якого подано заяву, не дає підстав для висновку про те, що суд касаційної інстанції під час розгляду двох чи більше справ за тотожних предмета спору, підстав позову та за аналогічних обставин і однакового регулювання нормами матеріального права спірних правовідносин дійшов протилежних висновків щодо заявлених вимог.

Постанови Верховного Суду України від 17 жовтня і 24 жовтня 2011 року, 6 червня 2012 року, 13 лютого 2013 року та 2 липня і 29 жовтня 2014 року, прийняті за результатами розгляду заяв про перегляд Верховним Судом України судових рішень суду касаційної інстанції з мотивів неоднакового застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, не є судовими рішеннями суду касаційної інстанції, тому не можуть бути прикладом неоднакового застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального та процесуального права, передбачених пунктами 1,2 частини першої статті 355 ЦПК України.

За таких обставин вважати заяву ОСОБА_4, подану його представником ОСОБА_5, обґрунтованою немає підстав.

Відповідно до статті 360 ЦПК України Верховний Суд України відмовляє в допуску справи до провадження, якщо подана заява є необґрунтованою.

Керуючись ст. ст. 353, 355, 356, 360 ЦПК України, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України

у х в а л и л а :

У допуску до провадження Верховного Суду України справи за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_6 про стягнення боргу за договором позики за заявою ОСОБА_4 подану його представником ОСОБА_5 про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 9 квітня 2015 року відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: В.І. Гуменюк

Ю.Л. Сенін

А.Г. Ярема