Справа № 457/329/15-ц
провадження №2/457/202/15
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 липня 2015 року м. Трускавець

Трускавецький міський суд Львівської області

в складі головуючої-судді Василюк Т.В.

з участю секретаря Луцької І.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Трускавці цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, третя особа - орган опіки і піклування Трускавецької міської ради про усунення перешкод в користуванні квартирою, визнання осіб такими, що втратили право на користування житловим приміщенням -

в с т а н о в и в:

ОСОБА_2 звернувся в Трускавецький міський суд Львівської області з позовом до ОСОБА_3, ОСОБА_4, третя особа - орган опіки і піклування Трускавецької міської ради, прокурора м. Трускавця про усунення перешкод в користуванні квартирою, визнання осіб такими, що втратили право на користування житловим приміщенням.

Свої вимоги мотивував тим, що 02.10.1999 року між ним та ОСОБА_5 був укладений шлюб, який рішенням Трускавецького міського суду Львівської області від 01.03.2012 року було розірвано. Квартира АДРЕСА_1 належить йому на праві приватної власності одноосібно згідно договору дарування від 26.12.2008 року, посвідченого приватним нотаріусом Трускавецького міського нотаріального округу Єдин Л.В. У вказаній квартирі прописані та проживають він, ОСОБА_2, колишня дружина ОСОБА_5, та його дочка ОСОБА_4 24.01.2015 року між ним та ОСОБА_7 укладено шлюб. Таким чином, попри створення нової сім'ї, він змушений і надалі проживати разом із своєю колишньою дружиною та дочкою, що унеможливлює реалізацію його права володіння, користування та розпорядження належною йому на праві власності квартирою. Відповідачі добровільно знятися з реєстрації та виселитися не бажають. Іншого належного йому на праві власності приміщення він не має, натомість у відповідності до рішення Трускавецького міського суду Львівської області від 29.04.2015 року по справі № 1324/67/12 про поділ майна подружжя, яке набрало законної сили у межах встановлених після перегляду його в апеляційному порядку відповідно до рішення апеляційного суду Львівської області від 13.11.2014 року на користь ОСОБА_5 виділено та визнано за нею право власності на ? ідеальну частину квартири АДРЕСА_2, тобто відповідачі забезпечені житловим приміщенням, придатним для постійного проживання.

Відповідачка подала суду письмове заперечення, в якому просила в задоволенні позову відмовити, оскільки позивач має ключі від вхідних дверей, тобто має можливість у будь-який час доби вільно приходити в квартиру і проживати в ній. Тому жодних перешкод позивачу ОСОБА_2 у користуванні чи володінні квартирою вони не чинять. Вони у даній квартирі проживають постійно і не залишають дане приміщення. Тому жодним чином не втратили право користування житловим приміщенням. Комунальні послуги вони сплачують вчасно та підтримують квартиру у належному стані.

Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав з підстав, викладених у позові.

Відповідач ОСОБА_5, яка є законним представником ОСОБА_4, та її представник в судовому засіданні проти задоволення позову заперечили, суду пояснили, що ОСОБА_5 фактично проживає у спірній квартирі постійно з 1999 року, іншого житла в неї немає. Вона оплачує усі комунальні послуги. Жодних перешкод у користуванні квартирою вона ОСОБА_2 не чинить. Щодо квартири у м.Стебнику, то вона є однокімнатною, і там проживає батько позивача.

Відповідачка ОСОБА_4 проти задоволення позову заперечила, суду пояснила, що вона проживає у вказаній квартирі від народження, перебуває на повному забезпеченні матері. Її батько, ОСОБА_2, має ключі від квартири та жодних перешкод у користуванні квартирою ніхто не чинить. Вона навчається у школі, яка знаходиться поблизу будинку. Батько має власний будинок, там і проживає з новою сім'єю. Квартира у м.Стебнику, куди пропонує переселитись їм батько, є однокімнатною, і там проживає її дідусь. Тут же у неї є власна кімната, є умови для підготовки до занять у школі.

Прокурор в судовому засіданні проти задоволення позову заперечила, оскільки відповідачі ОСОБА_3, ОСОБА_4 проживають у квартирі на законних підставах, не встановлено, що позивачу чиняться перешкоди, право власності на квартиру не оспорюється.

Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - органу опіки і піклування Трускавецької міської ради в судовому засіданні проти задоволення позову заперечила, оскільки відповідно до Закону України «Про охорону дитинства» відсутні правові підстави для виселення ОСОБА_4.

Заслухавши сторони, представника третьої особи, дослідивши матеріали справи, суд проходить до висновку, що у задоволенні позову слід відмовити з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов'язок доказування і подання доказів лежить на сторонах.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 на підставі договору дарування від 26.12.2008 року належить квартира АДРЕСА_1.

Між позивачем ОСОБА_2 та відповідачкою ОСОБА_5 02.10.1999 року був укладений шлюб, який рішенням Трускавецького міського суду Львівської області від 01.03.2012 року було розірвано. У шлюбі в сторін народилась донька ОСОБА_4, 19.10.2000 року.

Згідно зі ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до ст. 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб.

Частиною третьою статті 47 Конституції України передбачено, що ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Згідно з ст. 9 ЖК України, ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Статтею 150 ЖК України передбачено, що громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Позивач у позовній заяві стверджує про те, що відповідачами чиняться йому перешкоди у користуванні квартирою, хоча одночасно і стверджує, що він проживає № 8 в будинку № 47 по вул. Данилишиних в м. Трускавці з колишньою дружиною та дочкою. Позивачем та його представником не надано суду доказів про те, що відповідачами чиняться йому перешкоди у користуванні його власністю. Представник позивача стверджував про те, що позивач не може відчужити вказану квартиру з вини відповідачів, однак не надав доказів що позивачем вчинялись дії щодо продажу (дарування) квартири, а відповідачі чинили перешкоди.

На думку суду, не заслуговує на увагу і твердження позивача про те, що відповідачі втратили право на користування житловим приміщенням з огляду на наступне.

Відповідно до статті 405 ЦК України член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік.

Статею 156 ЖК України передбачено, що до членів сім'ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням.

Судом встановлено, що відповідачі проживають у спірній квартирі постійно, зберігають свої речі, оплачують комунальні послуги.

Відповідно до вимог ч.1 ст. 109 ЖК України виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку.

Частиною 1 ст. 116 ЖК України передбачено, якщо наймач, члени його сім'ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення.

Тобто для застосування норм цієї статті необхідна наявність двох умов: систематичне порушення правил співжиття, а також вжиття заходів попередження або громадського впливу, які не дали позитивних результатів. Під заходами впливу маються на увазі заходи попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями виконкомів, а також заходи громадського впливу, вжиті на зборах жильців будинку чи членів ЖБК, трудових колективів, товариськими судами й іншими громадськими організаціями за місцем роботи або проживання відповідача.

Згідно з п. 17 Постанови Пленуму Верховного суду України №2 від 12.04.1985 року «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» при вирішенні справ про виселення на підставі ст. 116 ЖК осіб, які систематично порушують правила співжиття і роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі або будинку, слід виходити з того, що при триваючій антигромадській поведінці виселення винного може статися і при повторному порушенні, якщо раніше вжиті заходи попередження або громадського впливу не дали позитивних результатів. Маються на увазі, зокрема, заходи попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями виконкомів, а також заходи громадського впливу, вжиті на зборах жильців будинку чи членів ЖБК, трудових колективів, товариськими судами й іншими громадськими організаціями за місцем роботи або проживання відповідача (незалежно від прямих вказівок з приводу можливого виселення).

Виходячи з аналізу змісту наведеної норми стаття 116 ЖК України вказує на такі підстави виселення фізичної особи без надання іншого жилого приміщення: а) систематичне руйнування чи псування жилого приміщення; б) використання його не за призначенням; в) систематичне порушення правил співжиття, що робить неможливим для інших проживання із ними в одній квартирі чи в одному будинку. Під систематичністю розуміється вчинення двох і більше таких правопорушень.

У всіх трьох випадках до винних осіб повинні попередньо вживатись заходи попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями виконкомів, а також заходи громадського впливу, вжиті на зборах жильців будинку чи членів ЖБК, трудових колективів й іншими громадськими організаціями за місцем роботи або проживання відповідача (незалежно від прямих вказівок з приводу можливого виселення).

Позивачем не було надано в суді, і судом не було здобуто доказів, які б підтверджували факт систематичного руйнування чи псування жилого приміщення відповідачами, або використання його не за призначенням, або систематичного порушення відповідачами правил співжиття, які б робили неможливим для інших проживання позивача з ним в одній квартирі, а заходи запобігання і громадського впливу, які б застосовувалися до відповідача виявились безрезультатними.

На думку суду, відповідно до ст.ст. 9, 156, 157 ЖК власне факт припинення сімейних відносин з власником (власниками) квартири не позбавляє колишніх членів його (їх) сім'ї права користуватися займаним приміщенням і не є підставою для їх виселення з цього жилого приміщення. Право вимагати в судовому порядку виселення колишніх членів сім'ї власник жилого будинку (квартири) має відповідно до ст. 157 ЖК, але за наявності обставин, передбачених ч. 1 ст. 116 цього Кодексу. Передбачені ст.ст. 9, 156,157 ЖК обмеження щодо виселення колишніх членів сім'ї власника не є порушенням права власності. Відповідно до ч. 4 ст. 41 Конституції України, ст. 319, частин 1, 2 ст. 321 ЦК власник не може бути протиправно позбавлений права власності або обмежений у цьому праві, однак у передбачених законом випадках обмеження права власності можуть мати місце. У цьому випадку обмеження прав власника передбачені ст.ст. 156, 157 ЖК. (Такий висновок зроблений Верховним Судом України у справі № 6-24089св06 (ухвала від 31 січня 2007 р.).

Позивач просить виселити з квартири його неповнолітню дочку без надання іншого житла, що, на думку суду, прямо суперечить нормам діючого законодавства. Відповідно до ст. 18 Закону України «Про охорону дитинства» держава забезпечує право дитини на проживання в таких санітарно-гігієнічних та побутових умовах, що не завдають шкоди її фізичному та розумовому розвитку. Діти - члени сім'ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Органи опіки та піклування зобов'язані здійснювати контроль за додержанням батьками або особами, які їх замінюють, майнових та житлових прав дітей при відчуженні жилих приміщень та купівлі нового житла.

Зібрані по справі докази, оцінені судом належним чином кожен окремо на їх достовірність та допустимість, а також їх достатність та взаємний зв'язок у сукупності, виходячи з інтересів неповнолітньої особи, встановлені судом обставини свідчать про те, що у позові ОСОБА_2 слід відмовити.

На підставі наведеного та керуючись ст.ст. 10, 60, 88, 209, 212-215, 218 ЦПК України, с у д,-

в и р і ш и в:

В задоволенні позову - відмовити .

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Львівської області через Трускавецький міський суд Львівської області протягом десяти днів з дня його проголошення.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії рішення.

Суддя: Т. В. Василюк