У Х В А Л А

іменем україни

08 липня 2015 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Ткачука О.С.,

суддів: Дем'яносова М.В., Колодійчука В.М.,

Маляренка А.В., Фаловської І.М.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про визнання права власності на торгівельні кіоски; за зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про визнання права власності на торгівельні кіоски за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Генічеського районного суду Херсонської області від 14 травня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Херсонської області від 15 жовтня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У квітні 2013 року ОСОБА_3 звернувся до суду з указаним позовом, посилаючись на те, що 24 листопада 2012 року він та ОСОБА_5 досягнули усної згоди щодо купівлі-продажу двох металевих кіосків, розташованих по АДРЕСА_1 та по АДРЕСА_2. На виконання цієї домовленості сплатив йому 48 тис. грн., про що останній склав відповідну розписку, й передав позивачеві ключі від кіосків та деякі документи на них.

Посилаючись на те, що ОСОБА_4 вважає зазначені кіоски своєю власністю, позивач, з урахуванням уточнення позовних вимог, просив визнати усний договір купівлі-продажу металевих кіосків дійсним та визнати за ним право власності на них.

У жовтні 2013 року ОСОБА_4 звернувся до суду із зустрічним позовом, в якому посилаючись на те, що зазначені вище металеві кіоски були виготовлені на його замовлення та за його кошти, просив визнати за ним право власності на ці кіоски.

Рішенням Генічеського районного суду Херсонської області від 14 травня 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Херсонської області від 15 жовтня 2014 року, у задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено. Зустрічний позов ОСОБА_4 задоволено. Визнано за ОСОБА_4 право власності на рухому річ - торгівельний кіоск, розташований по АДРЕСА_1, та на торгівельний кіоск, розташований по АДРЕСА_2, без прикріплення вказаних кіосків до земельних ділянок, на яких вони знаходяться.

У касаційній скарзі ОСОБА_3 просить скасувати судові рішення, посилаючись на порушення судами норм матеріального та процесуального права, й ухвалити нове рішення про задоволення його позову та відмову в задоволенні зустрічного позову ОСОБА_4

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_3 та задовольняючи зустрічний позов ОСОБА_4, суд першої інстанції виходив із того, що ОСОБА_3 та ОСОБА_5 не додержано письмової форми правочину, що для даного договору є обов'язковою, оскільки сума за ним перевищує двадцять неоподатковуваних мінімумів доходів громадян. Крім того, суд послався на те, що ОСОБА_5 не був власником спірних кіосків на момент їх відчуження, оскільки вони на праві власності належать ОСОБА_4 З урахуванням наведеного та норм ст. ст. 181, 331 ЦК України, суд визнав право власності на торгівельні кіоски за ОСОБА_4

Апеляційний суд погодився із мотивами та висновками районного суду, пославшись при цьому також на те, що металеві кіоски були виготовлені товариством з обмеженою відповідальністю «Будінвест» (далі - ТОВ «Будінвест») на замовлення та за кошти ОСОБА_4, тому право власності на них як на новостворене майно має бути визнано за ним на підставі ст. 331 ЦК України.

В частині вирішення позову ОСОБА_3 суд апеляційної інстанції погодився із судом першої інстанції про те, що останній не довів наявності у ОСОБА_5 права власності на спірні кіоски на момент їх відчуження, а, відтак, і переходу цього права до нього.

Такий висновок апеляційного суду в частині вирішення позову ОСОБА_3 є правильним, відповідає фактичним обставинам справи та нормам матеріального права, оскільки позивачем та ОСОБА_6 не надано належних та допустимих доказів права власності останнього на спірне рухоме майно, а розписка про отримання грошових коштів, складена позивачем, таким доказом вважатися не може.

Проте з висновком апеляційного суду в частині вирішення зустрічного позову ОСОБА_4 погодитись не можна.

Статтею 213 ЦПК України передбачено, що рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Таким вимогам закону судове рішення апеляційної інстанції в частині вимог ОСОБА_7 не відповідає.

Судами встановлено, що ОСОБА_4 замовив ТОВ «Будінвест» виготовлення двох металевих кіосків, що підтверджується складеним та підписаним локальним кошторисом (т. 2 а.с. 112-114).

Відповідно до ст. 331 ЦК України право власності на нову річ, яка виготовлена (створена) особою, набувається нею, якщо інше не встановлено договором або законом.

Апеляційний суд, визнаючи за ОСОБА_4 право власності на новостворені металеві кіоски на підставі ст. 331 ЦК України, не врахував, що зазначеною нормою не передбачено виникнення права власності на новостворене майно на підставі судового рішення. Таке право набувається на підставі договору або закону.

Зазначена правова позиція викладена у постановах Верховного Суду України від 05 лютого 2014 року № 6-131цс13 та від 18 лютого 2015 року № 6-244цс14, яка відповідно до ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для всіх судів України.

Суд апеляційної інстанції у порушення ст. ст. 212-214, 303, 316 ЦПК України не встановив фактичних обставин, від яких залежить правильне вирішення справи в частині вирішення зустрічного позову ОСОБА_4, та норми права, які регулюють ці правовідносини, не перевірив доводів та наданих сторонами доказів, не перевірив правильності й справедливості рішення суду першої інстанції в цій частині.

Ураховуючи те, що фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи в частині вирішення зустрічного позову ОСОБА_4, судом апеляційної інстанції не встановлені, ухвала апеляційного суду в цій частині не відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для її скасування з передачею справи на новий апеляційний розгляд.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Ухвалу апеляційного суду Херсонської області від 15 жовтня 2014 року в частині вирішення зустрічного позову ОСОБА_4 про визнання права власності на торгівельні кіоски скасувати, справу в цій частині передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

В іншій частині рішення Генічеського районного суду Херсонської області від 14 травня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Херсонської області від 15 жовтня 2014 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.С. Ткачук

Судді: М.В. Дем'яносов

В.М. Колодійчук

А.В. Маляренко

І.М. Фаловська