Дата документу Справа №
Апеляційний суд Запорізької області
Єдиний унікальний №336/7224/14-ц Головуючий у 1 інстанції: Дмитрюк О.В.
Провадження № 22-ц/778/3054/15 Суддя-доповідач: Спас О.В.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 серпня 2015 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Запорізької області у складі:

головуючого Спас О.В.,

суддів: Бабак А.М.,

Полякова О.З.,

при секретарі Бабенко Т.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3

на рішення Шевченківського районного суду м.Запоріжжя від 26 лютого 2015 року

у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5 по визнання правочину нікчемним, припинення права власності та стягнення безпідставно набутих коштів, -

В С Т А Н О В И Л А :

У вересні 2014 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про визнання правочину нікчемним, припинення права власності та стягнення безпідставно набутих коштів.

В позові зазначав, що 14.06.2004 р. головою квартального комітету № 93 ОСОБА_6 посвідчений складений в простій письмовій формі договір купівлі-продажу 1/2 частки будинку № АДРЕСА_1, що складається з квартири 2, в тому числі: прихожої 2-4 площею 10 кв.м, жилої кімнати 2-5 площею 17 кв.м, жилої кімнати 2-6 площею 10,6 кв.м, жилої кімнати 2-7 площею 15,9 кв.м, службової прибудови а-2 з погребом «пг», душу літ. «И», гаражу літ. «Д», сараю літ. «Б», вбиральні літ. «З», навісу літ «К», за яким ОСОБА_7, діючи в інтересах ОСОБА_5 на підставі нотаріально посвідченої довіреності від 17.05.2004 р. № ВД-1330, в свою чергу отримала від нього за 1/2 частку будинку № АДРЕСА_1 ще 53000 грн. Іншим підтвердженням факту отримання коштів є власноруч складена ОСОБА_5 заява від 17.05.2004 р. про отримання від нього 53000 грн. за «так званий продаж» будинку по АДРЕСА_1. Укладаючи зазначену вище угоду, відповідачі заявляли про те, що 1/2 частка будинку № АДРЕСА_1, належала ОСОБА_5 на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 03.06.1987 р., виданого П'ятою Запорізькою державною нотаріальною конторою хоча, як було встановлено пізніше, це твердження не відповідало дійсності. На підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 03.06.1987 p., виданого П'ятою Запорізькою державною нотаріальною конторою на ім'я ОСОБА_5, йому дійсно належало право власності лише на 1/2 частку житлового будинку літ. «А», сараї літ. «Б», «В», вбиральні літ. «Г», «Е», паркани № 1,2,5,6,7, замощення. Рішенням Шевченківського районного суду м.Запоріжжя від 05.11.2004 р. задоволено його позов до ОСОБА_5 про визнання дійсним договору купівлі-продажу, про визнання права власності на 1/2 частину жилого будинку. На виконання рішення Шевченківського районного суду м.Запоріжжя від 05.11.2004 p., 19.11.2004 p. ОП «ЗМБТІ» припинило право власності попереднього власника - ОСОБА_5 та зареєструвало його право власності на 1/2 частину будинку АДРЕСА_1. Рішенням апеляційного суду Запорізької області від 22.10.2013 р. скасовано рішення Шевченківського районного суду м.Запоріжжя від 05.11.2004 р. та в задоволенні його позову до ОСОБА_5 про визнання дійсним договору купівлі-продажу, про визнання права власності на 1/2 частку жилого будинку відмовлено. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 14.11.2013 р. відмовлено у відкритті провадження за касаційною скаргою на рішення апеляційного суду Запорізької області від 22.10.2013 р. у справі за позовом ОСОБА_8 до ОСОБА_5 про визнання дійсним договору купівлі-продажу, про визнання права власності на 1/2 частку жилого будинку. Після отримання копії ухвали ВССУ від 14.11.2013 р. він зрозумів, що відповідачі, скориставшись його юридичною необізнаністю, 14.06.2004 р. під приводом укладання договору купівлі-продажу, в порушення вимог закону уклали з ним угоду, яка в розумінні ч.1 ст.220 ЦК України має ознаки нікчемного правочину. Внаслідок укладання нікчемного правочину кожен з відповідачів безпідставно отримав по 53 000 грн. Ухвалою Шевченківського районного суду м.Запоріжжя від 11.07.2014 р. у задоволенні його заяви про поворот виконання рішення Шевченківського районного суду м.Запоріжжя від 05.11.2004 p., відмовлено.

Посилаючись на викладені обставини, просив суд договір купівлі-продажу 1/2 частки будинку № АДРЕСА_1, укладений в простій письмовій формі 14.06.2004 р. між покупцем ОСОБА_8 та продавцем ОСОБА_5, визнати нікчемним; право власності ОСОБА_8 на 1/2 частку будинку АДРЕСА_1, яка складається з квартири № 2, у тому числі: прихожої 2-4 площею 10 кв.м, жилої кімнати 2-5 площею 17 кв.м, жилої кімнати 2-6 площею 10,6 кв.м, жилої кімнати 2-7 площею 15,9 кв.м службової прибудови а-2 з погребом «пг», душу літ. «И», гаражу літ. «Д», сараю літ. «Б», вбиральні літ. «З», навісу літ «К», припинити; реєстрацію права власності ОСОБА_8 скасувати шляхом внесення до державного реєстру прав власності Запорізького міського управління юстиції у Запорізькій області запису про припинення права власності ОСОБА_8 на 1/2 частину будинку № АДРЕСА_1; стягнути з відповідачів на його користь безпідставно отримані за нікчемним правочином 53 000 грн. з кожного та стягнути судові витрати.

Рішенням Шевченківського районного суду м.Запоріжжя від 26 лютого 2015 року в задоволенні позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, ОСОБА_3 звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій посилаючись на незаконність, порушення судом норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Представником відповідача ОСОБА_5 адвокатом ОСОБА_9 подані заперечення на спростування доводів апеляційної скарги.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника апелянта ОСОБА_10, відповідача ОСОБА_4, представника відповідача ОСОБА_5 адвоката ОСОБА_9, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів прийшла до висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Згідно п. 1 ч. 1 ст. 307 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право постановити ухвалу про відхилення апеляційної скарги і залишення рішення без змін.

Відповідно ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Судом першої інстанції встановлені наступні обставини.

Рішенням Шевченківського районного суду м.Запоріжжя від 05.11.2004 р. № 2-3906/04 задоволений позов ОСОБА_3 до ОСОБА_5 про визнання дійсним договору купівлі-продажу, про визнання права власності на 1/2 частину жилого будинку № АДРЕСА_1.

На виконання рішення Шевченківського районного суду м.Запоріжжя від 05.11.2004 р., 19.11.2004 р. Орендне підприємство "Запорізьке міжміське бюро технічної інвентаризації" припинило право власності попереднього власника - ОСОБА_5 та зареєструвало право власності ОСОБА_3 на 1/2 частину вказаного будинку.

Рішенням Апеляційного суду Запорізької області від 22.10.2013 р. скасовано рішення Шевченківського районного суду м.Запоріжжя від 05.11.2004 р. та в задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_5 про визнання дійсним договору купівлі-продажу, про визнання права власності на 1/2 частку вказаного жилого будинку відмовлено. Цим рішенням встановлено, що за положеннями ч.2 ст. 220, ч.3 ст.640, ст.657, 210, 640 ЦК України правочин між ОСОБА_3 та ОСОБА_5 є неукладеним і таким, що не породжує для сторін прав та обов'язків.

Під час апеляційного розгляду встановлено, що суд першої інстанції з дотриманням вимог ст. ст. 212 - 215 ЦПК України належно оцінив надані сторонами докази, виконав вимоги цивільного судочинства і вирішив справу згідно з законом, вирішивши питання наявності обставин, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, суті правовідносин, що випливають із встановлених обставин, правильно застосував правові норми до цих правовідносин і дійшов вірного висновку про відмову у задоволенні позову.

Суд першої інстанції правильно застосував норми матеріального права.

Так, суд вказав, що у відповідності до ч.1 ст.220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.

Суд правильно застосував роз'яснення п.4 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 р. "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними", де вказано: відповідно до статті 215 ЦК необхідно розмежовувати види недійсності правочинів: нікчемні правочини - якщо їх недійсність встановлена законом (частина перша статті 219, частина перша статті 220, частина перша статті 224 тощо), та оспорювані - якщо їх недійсність прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує їх дійсність на підставах, встановлених законом (частина друга статті 222, частина друга статті 223, частина перша статті 225 ЦК тощо). Нікчемний правочин є недійсним через невідповідність його вимогам закону та не потребує визнання його таким судом. Оспорюваний правочин може бути визнаний недійсним лише за рішенням суду.

Є правильним висновок рішення суду першої інстанції, що правочин між ОСОБА_3 та ОСОБА_5 від 14.06.2004 р. є недійсним через невідповідність його вимогам закону (ч.1 ст.220 ЦК України), він не потребує визнання його таким в судовому порядку, а отже відповідна позовна вимога задоволенню не підлягає через безпідставність.

Вирішуючи позов в частині пред'явлених вимог про стягнення безпідставно набутих відповідачами коштів, суд першої інстанції належним чином дійшов наступних висновків.

Відповідно до ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цієї глави застосовуються також до вимог про повернення виконаного за недійсним правочином.

Суд першої інстанції, виходячи із наданих позивачем доказів, правильно вказав, що позов не доведено, оскільки доказів безпідставного набуття грошей відповідачами за неукладеним правочином позивачем не надано.

Так, позивачем до суду надано: договір купівлі-продажу від 14.06.2004 р. (а.с.5), заява про отримання грошових коштів (а.с.5 зв.), довіреність від 17.05.2004 р. (а.с.7).

Із зазначених письмових доказів вбачається, що 14.06.2004 р. головою квартального комітету був посвідчений договір купівлі-продажу 1/2 частини житлового будинку А, розташованого за адресою: АДРЕСА_1.

Довіреність від 17.05.2004 р. уповноважує ОСОБА_7 бути представником ОСОБА_5 з питання прийняття в експлуатацію будівель та споруд, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1, а також продати за 53000 грн. та на умовах за її розсудом всю належну йому частину вищезгаданого житлового будинку.

Згідно заяви від 17.05.2004 р. ОСОБА_5 отримав 53000грн. від ОСОБА_3 за продаж будинку по АДРЕСА_1

Доводи апеляційної скарги полягають у посиланні на невідповідність рішення суду обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального і процесуального права.

Зокрема, апелянт вважає безпідставним висновок рішення суду першої інстанції про недоведеність ним обставин тотожності об'єкту купівлі-продажу та передачі кожному з відповідачів 53000грн. за цим договором.

Вказані доводи не мають свого підтвердження, виходячи з наступного.

Згідно ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

З матеріалів справи вбачається, що рішенням апеляційного суду Запорізької області від 22 жовтня 2013р. скасоване рішення Шевченківського районного суду м.Запоріжжя від 05 листопада 2004р. та відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_5 про визнання угоди купівлі-продажу дійсною та визнання права власності на 1/2 частину будинку. Об'єкт спірних відносин - 1/2 частина будинку АДРЕСА_1. Висновок рішення суду полягає у тому, що правочин купівлі-продажу цього будинку є неукладеним та таким, що не породжує для сторін прав та обов'язків.

Таким чином, позивач, який просить про стягнення коштів, безпідставно набутих при продажу відповідачами будинку АДРЕСА_1 не надав доказів, що відповідачі набули коштів від неукладеного договору купівлі-продажу вказаного ним будинку.

Інших доводів апеляційна скарга не містить.

Таким чином, при розгляді справи апеляційним судом встановлено, що рішення суду першої інстанції постановлено з додержанням вимог матеріального і процесуального права, а доводи апеляційної скарги не спростовують його висновків.

Немає передбачених законом підстав для скасування рішення суду першої інстанції та для постановляння нового рішення по справі.

Керуючись ст. ст. 307, 308, 313 - 315, 317 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Шевченківського районного суду м.Запоріжжя від 26 лютого 2015 року у цій справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржена безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня проголошення.

Головуючий:

Судді: