САМАРСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД м. ДНІПРОПЕТРОВСЬКА
Справа №206/272/15-ц
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14.07.2015 року Самарський районний суд м. Дніпропетровська у складі:

головуючого судді Румянцева О.П.

при секретарі Бакум І.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Дніпропетровськ цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та ОСОБА_3, треті особи: КП «Житлове господарство Самарського району» Дніпропетровської міської ради та Орган опіки та піклування Самарської районної у м. Дніпропетровську ради про визнання осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням, та зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1, треті особи: КП «Житлове господарство Самарського району» Дніпропетровської міської ради та Управління-служба у справах дітей Самарської районної у м. Дніпропетровську ради про усунення перешкод у користуванні жилим приміщенням -

ВСТАНОВИВ:

04 липня 2014 року позивач ОСОБА_1 звернувся до Самарського районного суду м. Дніпропетровська з позовом до ОСОБА_2 та ОСОБА_3, третя особа: Комунальне підприємство «Житлове господарство Самарського району» Дніпропетровської міської ради про визнання осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням. Свої позовні вимоги позивач обґрунтував тим, що він та його донька проживають та зареєстровані в ІНФОРМАЦІЯ_1. Спірна квартира не приватизована, її наймачем був батько позивача ОСОБА_4, який помер 01.01.1996 року та виписаний з квартири 12.02.1996 року. Спірна квартиру була надана ОСОБА_4 на сімю з пяти осіб згідно ордеру №39 від 29.04.1980 року, виданого на підставі рішення адміністрації за місцем його роботи. Крім позивача та його доньки в квартирі зареєстровані відповідачі ОСОБА_2 - дружина покійного брата позивача ОСОБА_3, та племінник позивача - ОСОБА_3 Відповідачі в спірній квартирі не проживають з літа 2011 року. З квартири вони забрали всі особисті речі, їх фактичне місце проживання позивачу не відомо. Позивач вважає що факт реєстрації відповідачів в спірній квартирі порушують його право на володіння та розпорядження майном та просив ухвалити рішення суду яким визнати ОСОБА_2 та ОСОБА_3 такими, що втратили право на користування житловим приміщенням квартиру АДРЕСА_1.

14.10.2014 року судом було ухвалено по справі заочне рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_1 було задоволено.

25.12.2014 року відповідач ОСОБА_2 подала до суду заяву про перегляд заочного рішення.

Ухвалою Самарського районного суду від 20.01.2015 року було скасовано заочне рішення від 14.10.2014 року.

29.04.2015 року ОСОБА_2 звернулась до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_1, треті особи: КП «Житлове господарство» Самарського району» Дніпропетровської міської ради, Управління у справах дітей Самарської районної в м. Дніпропетровську Ради про усунення перешкод у користуванні жилим приміщенням. Свої позовні вимоги обґрунтувала тим, що відповідно до рішення адміністрації ЗК ДЗГШО було надано ордер №39 від 29.04.1980 року для вселення батька її чоловіка ОСОБА_4, матері її чоловіка ОСОБА_5, сестри її чоловіка ОСОБА_3, брата її чоловіка ОСОБА_1, та її чоловіка ОСОБА_3 до квартири АДРЕСА_2. 15.10.1988 року вона уклала шлюб з ОСОБА_3, одразу після чого вселилася до спірної квартири та зареєструвала місце свого проживання. З того часу вона постійно проживає в спірній квартирі, іншого житла в неї не має, всі її речі знаходяться за вищезазначеною адресою, а тому вона не могла втратити право користування спірною квартирою. 14.05.2007 року її чоловік помер, однак вона залишилася проживати у спірній квартирі. В 2012 році вона народила сина ОСОБА_6, який одразу після народження вселився до спірної квартири та проживає там разом з нею. В 2015 році, коли вона почала займатися реєстрацією місця проживання її малолітнього сина, їй стало відомо про існування заочного рішення суду, яким її було визнано такою, що втратила право користування жилим приміщенням. Після засідання 30.03.2015 року вона повернулася додому та виявила, що замки на вхідних дверях змінені, її особисті речі гроші та продукти залишилися в квартирі. Наразі вона змушена ночувати у знайомих. Позивач зверталася до Самарського районного відділу МВС України, до КП «ЖГ Самарського району» до Самарської районної в м. Дніпропетровську Ради із заявами про відновлення її порушеного права на проживання у спірній квартирі, однак отримала відповіді з пропозицією звертатись до суду. Позивач ОСОБА_2 просила суд ухвалити рішення, яким усунути їй перешкоди у користуванні жилим приміщенням, а саме вселити її та її малолітнього сина ОСОБА_6 в квартиру АДРЕСА_3

Позивач та його представник в судовому засіданні свої позовні вимоги підтримали в повному обсязі та просили їх задовольнити на підставі обставин, викладених у позовній заяві. Проти задоволення зустрічних позовних вимог заперечували в повному обсязі.

Відповідач ОСОБА_2 в судовому засіданні заперечувала проти задоволення первісних позовних вимог, та просила зустрічний позов. Пояснила, що вона постійно проживає у спірній квартирі, де також з народження проживає і її малолітня дитина. З березня 2015 року вона не може потрапити до квартири, оскільки позивач змінив замки. В квартирі знаходяться її речі та речі її дитини. Де проживає її старший син ОСОБА_7, їй не відомо, т.я. вони майже не спілкуються.

Представник відповідача в судовому засіданні заперечувала проти задоволення первісних позовних вимог та підтримала зустрічний позов і просила його задовольнити на підставі викладених у заяві обставин.

Відповідач ОСОБА_3 в судове засідання не зявився, про час та місце судового розгляду повідомлявся належним чином.

Представник третьої особи - Органу опіки та піклування Виконкому Самарської районної у м. Дніпропетровську ради просили прийняти рішення, враховуючи інтереси дитини.

Представник третьої особи - КП «ЖГ Самарського району» Дніпропетровської міської ради в судове засідання не зявився, надіслав на адресу суду заяву про розгляд справи у його відсутність.

Вислухавши пояснення сторін, допитавши свідків та дослідивши письмові матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов ОСОБА_1 підлягає задоволенню, а у задоволенні зустрічного позову слід відмовити з наступних підстав.

Відповідно до ч.1 ст.71 Житлового Кодексу України при тимчасовій відсутності наймача та членів його сімї за ними зберігається житлове приміщення протягом шести місяців.

В судовому засіданні було встановлено, що ордер на квартиру АДРЕСА_4 було видано 29.04.1980 року батьку позивача ОСОБА_4 на сімю з 5 осіб (а.с.4).

Як вбачається з довідки КП «Житлове господарство Самарського району» ДМР від 05.06.2014 року, у спірній квартирі зареєстровані; позивач ОСОБА_1, його неповнолітня донька ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_2, та відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 (а.с.37).

15.10.1988 року між ОСОБА_9 братом позивача, та відповідачем ОСОБА_2 було укладено шлюб, що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу (а.с. 102). Від шлюбу у них народилась дитина - ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_3 (а.с. 101).

ОСОБА_9 помер 14 травня 2007 року, що підтверджується копією свідоцтва про смерть (а.с.132).

Як вбачається з актів від 03.02.2014 року та 06.06.2014 року відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 не мешкають у спірній квартирі з 2011 року (а.с. 39-40).

Допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_10 пояснив, що він з 2001 року до 2013 року був сусідом позивача та вони мешкали на одній площадці. Йому відомо, що відповідачі раніше проживали у спірній квартирі, однак через деякий час після смерті чоловіка, ОСОБА_11 разом з сином ОСОБА_7 зїхали з спірної квартири та більше їх він там не бачив.

Допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_12 пояснив, що має дружні стосунки з позивачем та часто буває у нього в квартирі. Відповідача ОСОБА_2 останні раз він бачив у спірній квартирі, коли ще був живий її чоловік. Приблизно у 2011 році ОСОБА_2 зібрала свої речі і зїхала з спірної квартири, а її син ОСОБА_7 десь біля 6 місяців ще проживав у спірній квартирі, а потім переїхав до своєї бабусі. В квартирі позивача він не бачив речей відповідачів. Малолітню дитину відповідача він ніколи не бачив. Чому ОСОБА_2 та ОСОБА_3 пішли з квартири, йому не відомо, однак їх ніхто не виганяв.

Допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_13 пояснив, що він товаришує з позивачем і майже кожен день буває у нього вдома. У спірній квартирі зараз мешкає позивач зі своєю родиною. Відповідачі у спірній квартирі не проживають приблизно з 2011 року, їх речей у квартирі немає.

Допитана в судовому засіданні свідок ОСОБА_14 пояснила, що вона товаришує з дружиною позивача та часто буває у них у вдома. У спірній кватирі проживає позивач, його дружина та діти. Відповідачі не мешкають у цій квартирі приблизно з 2010-2011 року. Відповідач ОСОБА_2 добровільно зїхала з квартири, т.к. познайомилася з чоловіком та переїхала до нього, а її син ОСОБА_7 ще деякий час залишався у цій квартирі, але згодом також переїхав до своєї бабусі. Речей відповідачів в квартирі не має.

Свідок ОСОБА_15 пояснив, що він у 2011 році робив у квартирі позивача ремонт. В квартирі проживає позивач ОСОБА_1 та його дружина Марина та їх діти, дівчинка і хлопчик. На протязі декількох місяців, поки він працював у квартирі, відповідача та її дітей він не разу не бачив.

Таким чином, суд знаходить встановленим той факт, що відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 у 2011 році добровільно покинули квартиру АДРЕСА_4 та з того часу без поважної причини не проживають там, що є підставою для визнання них такими, що втратили право користування вказаним житловим приміщенням.

Суд критично ставиться до пояснень відповідача ОСОБА_2 про те, що вона постійно разом з малолітньою дитиною проживає у спірній квартирі, оскільки вони спростовуються наведеними вище доказами. Крім того, ОСОБА_2 сама в судовому засіданні не заперечувала той факт, що її син ОСОБА_3 не проживає у спірній квартирі, а мешкає у своєї бабусі.

Пояснення відповідача також спростовуються копією титульної сторінки амбулаторної картки малолітнього ОСОБА_6 сина відповідачки, з якої вбачається, що він перебуває на обліку по вул. Роторній, 12/15 в м. Дніпропетровську (а.с. 166).

Квартира №15 за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Роторна, б.12 належить ОСОБА_16 батьку малолітньої дитини відповідача (а.с.104, 165).

Враховуючи викладені обставини суд приходить до висновку, що пояснення відповідача про постійне проживання у спірній квартирі не відповідають дійсності.

Суд критично ставиться до показань свідків ОСОБА_17 та ОСОБА_18, які суду пояснили, що неодноразово бачили відповідача з дитиною у поїзді, де знаходяться спірна квартира, оскільки як вбачається з їх показі, дані факти мали місце наприкінці 2014 року та початку 2015 року, тобто вже після того, як відповідач дізналася про наявність позову про визнання її такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Крім того, вказані свідки не були у спірній квартирі, у звязку з чим не можуть достовірно знати хто там проживає.

Як вбачається з наданих відповідачам в якості доказів копій її звернень до правоохоронних органів та органів виконавчої влади та відповідей на них з приводу вселення у спірну квартиру, усі вказані звернення були подані на протязі лютого-квітня 2015 року, тобто вже після того, як відповідач дізналася наявність зазначеного позову.

Таким чино, суд приходить до висновку, що з 2011 року відповідачі не мешкають у спірній квартирі. А лише після того, як ОСОБА_2 дізналася про наявність заочного рішення суду від 14.10.2014 року, вона почала намагатися вселитися в неї.

Про те, що відповідач ОСОБА_2 мешкала не у спірній квартирі, а за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Роторна, 12/15, свідчить також і відповідь на її звернення з КП «Житлове господарство Самарського району» ДМР від 06.06.2014 року, де зазначена її адреса: м. Дніпропетровськ, вул. Роторна, 12/15 (а.с.68).

Не приймає суд до уваги також й покази свідків ОСОБА_19 та ОСОБА_20, оскільки вони стосуються періоду з лютого по травень 2015 року, тобто вже після звернення позивача до суду.

Відповідно до положень ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу.

Так, суд критично ставиться до пояснень відповідача ОСОБА_2 щодо наявності факту чинення їй перешкод у користуванні власністю, оскільки, як вбачається з матеріалів справи звертатися до правоохоронних органів з цього приводу вона почала вже під час розгляду справи, вибравши даний спосіб в якості захисту своїх інтересів, що дає можливість зробити висновок, що до визнання її та ОСОБА_3 такими, що втратили право користування квартирою, будь-які перешкоди їй не чинилися, та вона мала вільний доступ до квартири, однак не користувалася нею.

За таких обставин, суд вважає за необхідне відмовити ОСОБА_2 у задоволенні позовних вимог щодо усунення перешкод у користуванні квартирою, оскільки позивачем в судовому засіданні не було надано належних доказів на підтвердження вказаних обставин.

Враховуючи вищенаведене, бурчи до уваги досліджені в судовому засіданні докази, покази свідків, суд приходить до висновку про обґрунтованість вимог позивача ОСОБА_1, а тому вважає за необхідне задовольнити позовні вимоги та визнати відповідачів таким, що втратили право користування жилим приміщенням, та відмовити в задоволенні зустрічних вимог відповідача ОСОБА_2

Керуючись ст.71 Житлового кодексу України, ст.ст. 4-8, 10, 11, 18, 57-60, 208, 209, 212-215, 218 Цивільного процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 задовольнити.

Визнати ОСОБА_2 та ОСОБА_3, такими, що втратили право користування житловим приміщенням в квартирі АДРЕСА_4.

У задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_2 відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 в рівних частках на користь ОСОБА_1 витрати зі сплати судового збору в сумі 243,60 грн.

Рішення може бути оскаржено до апеляційного суду Дніпропетровської області через суд першої інстанції шляхом подачі в 10 денний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги.

Суддя О.П.Румянцев