Номер провадження: 22-ц/785/5852/15
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
Доповідач Панасенков В. О.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16.07.2015 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі:

головуючого - судді Панасенкова В.О.,

суддів: Драгомерецького М.М.,

ОСОБА_2,

при секретарі: Добряк Н.І.,

за участю: відповідача ОСОБА_3, представника ПАТ «Укрсоцбанк» - ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» на ухвалу Київського районного суду м. Одеси від 20 травня 2015 року про призначення справи до розгляду щодо порушення правил виключної підсудності за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_3, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, ОСОБА_6, про визнання договору дарування квартири удаваним та стягнення заборгованості за договором купівлі-продажу,

в с т а н о в и л а:

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 26 травня 2014 року позов ОСОБА_5 задоволено. Суд визнав договір дарування від 10 липня 2008 року в частині дарування 1/3 частини квартири АДРЕСА_1, що належала ОСОБА_5 на праві власності, визнано удаваним та таким, що вчинений з метою приховання договору купівлі-продажу в цієї частині, визнав, що 10 липня 2008 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_3 був укладений договір купівлі-продажу 1/3 частини зазначеної квартири, стягнув з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_5 заборгованість за договором купівлі-продажу 1/3 частини квартири в розмірі 1700 Євро, що є еквівалентом 27019,12 грн. (т.1, а.с. 23-26).

Публічне акціонерне товариство «Укрсоцбанк» оскаржило рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку та просило рішення суду першої інстанції скасувати, посилаючись на те, що рішення суду першої інстанції стосується прав та обовязків Банку, оскільки 28 липня 2008 року між Банком та Приватним підприємством «ЄС-Сервіс» в особі директора ОСОБА_3 був укладений договір не відновлюваної кредитної лінії в межах максимального ліміту заборгованості позичальника за кредитом в сумі 660190 дол. США з кінцевим терміном погашення кредиту не пізніше 27 липня 2013 року. Одночасно в забезпечення виконання зобовязань за кредитним договором між банком та ОСОБА_3 укладено договір іпотек, за яким боржник та майновий поручитель ОСОБА_3, надав в іпотеку Банку квартиру АДРЕСА_1, що належала ОСОБА_3 на праві власності на підставі договору дарування від 10 липня 2008 року. У теперішній час ОСОБА_3 з метою ухилення від виконання взятих на себе зобовязань за кредитним договором визнає договір іпотеки недійсним (т.1, а.с. 30-35).

Рішенням апеляційного суду Одеської області від 20 січня 2015 року апеляційна скарга ПАТ «Укрсоцбанк» задоволена, рішення Київського районного суду м. Одеси від 26 травня 2014 року скасовано й ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_5 відмовлено (т.1, а.с. 181-185).

Позивач ОСОБА_5 оскаржив рішення апеляційного суду в касаційному порядку (т.2, а.с. 3-7).

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 15 квітня 2015 року касаційна скарга ОСОБА_5 задоволена частково, рішення Київського районного суду м. Одеси від 26 травня 2014 року та рішення апеляційного суду Одеської області від 20 січня 2015 року скасовані, справа передана на новий розгляд до суду першої інстанції (т.2, а.с. 85-86).

Ухвалою суду першої інстанції справа прийнята до провадження та призначений розгляд справи на 18 червня 2015 року (т.2, а.с. 89-90).

В апеляційній скарзі позивач, Банк, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права, просить ухвалу суду скасувати і постановити ухвалу про повернення позовної заяви позивачеві для подання належному суду за правилами виключної підсудності до Приморського районного суду м. Одеси (т.2, а.с.93-95).

Заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги позивача, Банку, пояснення на апеляцію відповідача ОСОБА_3, представника ПАТ «Укрсоцбанк» - ОСОБА_4, дослідивши матеріали справи, законність і обґрунтованість ухвали суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга позивача підлягає задоволенню частково за таких підстав.

Приймаючи справу до провадження, суд першої інстанції виходив з того, що спори між судами про підсудність не допускаються, тому справа має бути прийнята до провадження судом, якому вона надіслана.

Проте, з таким висновком суду першої інстанції погодитись в повному обсязі неможливо, виходячи з наступного.

Згідно із ч. 1 ст. 114 ЦПК України позови, що виникають з приводу нерухомого майна, предявляються за місцезнаходженням майна або основної його частини.

Як вбачається з матеріалів справи, спір стосується нерухомого майна, а саме, квартири АДРЕСА_1, яка розташована в Приморському районі м. Одеси.

У пунктах 2, 41, 42 постанови №3 Пленуму «Про деякі питання юрисдикції загальних судів та визначення підсудності цивільних справ» від 01 березня 2013 року Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ розяснив, що відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції 1950 року кожен при вирішенні спору щодо його цивільних прав та обовязків має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи в суді, до підсудності якого вона віднесена процесуальним законом (стаття 8 Закону № 2453-VI).

Вирішуючи питання про відкриття провадження у справі, суди повинні перевірити належність справ до їх юрисдикції та підсудності.

Цивільна юрисдикція це визначена законом сукупність повноважень судів щодо розгляду цивільних справ, віднесених до їх компетенції (стаття 15 ЦПК). Підсудність визначає коло цивільних справ у спорах, вирішення яких належить до повноважень конкретного суду першої інстанції (статті 108114 ЦПК).

Перелік позовів, для яких визначено виключну підсудність (стаття 114 ЦПК) є вичерпним і розширеному тлумаченню не підлягає.

Місцезнаходження нерухомого майна має бути підтверджено документально.

У разі конкуренції правил підсудності (наприклад, при обєднанні позовів, на один з яких поширюється дія правила про виключну підсудність) мають застосовуватися правила виключної підсудності.

Виключну підсудність встановлено для позовів, що виникають із приводу нерухомого майна (частина перша статті 114 ЦПК). Згідно з положеннями статті 181 ЦК до нерухомого майна належать: земельні ділянки, а також обєкти, розташовані на них, переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни їх призначення. Наприклад, це позови про право власності на таке майно; про право володіння і користування ним (стаття 358 ЦК); про поділ нерухомого майна, що є у спільній частковій власності та виділ частки із цього майна (статті 364, 367 ЦК); про поділ нерухомого майна, що є у спільній сумісній власності та виділ частки із цього майна (статті 370, 372 ЦК); про право користування нерухомим майном (визначення порядку користування ним); про право, яке виникло із договору найму жилого приміщення, оренди тощо; про визнання правочину з нерухомістю недійсним; про звернення стягнення на нерухоме майно предмет іпотеки чи застави; розірвання договору оренди землі; стягнення орендної плати, якщо спір виник з приводу нерухомого майна; про усунення від права на спадкування та визначення додаткового строку для прийняття спадщини.

З матеріалів справи вбачається, що предметом позову ОСОБА_5 є визнання правочину дарування квартири АДРЕСА_1 удаваним (т.1, а.с. 5).

У п. 27 постанови Пленуму «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06 листопада 2009 року Верховний Суд України зазначив, що позови про визнання недійсними правочинів щодо нерухомого майна та застосування наслідків недійсності предявляються відповідно до частини першої статті 114 ЦПК за місцезнаходженням майна або основної його частини. Кваліфікація обєктів як нерухомого майна здійснюється відповідно до статей 181, 190 та 191 ЦК. При цьому за місцезнаходженням нерухомого майна повинні предявлятися також позови про визнання недійсними правочинів щодо нерухомого майна, яке буде створено в майбутньому (щодо інвестиційних договорів про будівництво нерухомого майна, договорів про участь у фонді фінансування будівництва тощо).

Аналізуючи зазначені норми права, розяснення Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ та Пленуму Верховного Суду України, перевіряючи матеріали справи, колегія суддів вважає, що позов ОСОБА_5 має бути розглянутий не за правилами загальної підсудності, передбаченої ч. 1 ст. 109 ЦПК України, а за правилами виключної підсудності, передбаченої ч. 1 ст. 114 ЦПК України за місцем знаходження нерухомого майна: квартири АДРЕСА_1, яка розташована в Приморському районі м. Одеси. При цьому у даному випадку не застосовується правило про заборону передачі справи, яка вже розглядається судом.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про те, що у даному випадку застосовується правило про заборону передачі справи, яка вже розглядається судом, тому у відповідності до п. 3 ч. 1 ст. 312 ЦПК України ухвала суду підлягає скасуванню з передачею питання на новий розгляд до того ж суду.

Ухвала апеляційного суду не перешкоджає подальшому провадженню у справі і з огляду на вимоги ч. 1 ст. 324 ЦПК України оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Керуючись ст. ст. 303, 307 ч. 2 п. 4, 312 ч. 1 п. 3, 313, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області, -

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» задовольнити, ухвалу Київського районного суду м. Одеси від 20 травня 2015 року скасувати, передати питання на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили негайно з моменту проголошення і подальшому оскарженню не підлягає.

Судді апеляційного суду Одеської області: В.О. Панасенков

ОСОБА_7

ОСОБА_2