УХВАЛА

іменем україни

9 вересня 2015 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ в складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Гулька Б.І., Хопти С.Ф.,

Черненко В.А., Штелик С.П..

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом прокурора м. Луцька в інтересах малолітнього ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про зобов'язання вчинити дії за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 12 червня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Волинської області від 24 березня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У травні 2014 року прокурор м. Луцька звернувся до суду з указаним позовом в інтересах малолітнього ОСОБА_3, посилаючись на те, що ОСОБА_4 у порушення ст. ст. 7, 9, 22 Закону України «Про захист тварин від жорстокого поводження» тривалий час утримує велику кількість домашніх тварин у квартирах, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1, а саме котів і собак, які належним чином не доглянуті, внаслідок чого постійно створюють шум та сморід у будинку, заважають нормальному проживанню сусідам у їх власних квартирах. Також ОСОБА_4 порушує всі допустимі норми та правила утримання домашніх тварин. Крім того, відповідачем не дотримуються норми співжиття, що призводить до порушення прав та законних інтересів співмешканців будинку по АДРЕСА_1 та, зокрема, малолітнього ОСОБА_3 Позивач зазначав, що 28 грудня 2013 року під час проведення огляду місця події у вказаних квартирах виявлено 81 кота та 2 собак. Унаслідок зазначених дій відповідачки неповнолітній ОСОБА_3, який є дитиною-інвалідом, змушений проживати в нестерпних умовах, що загрожує його життю та здоров'ю. Шум, що створюють домашні тварини відповідачки, заважає дитині спати, відволікає від навчання, оскільки в силу свого захворювання останній навчається вдома.

Ураховуючи наведене, прокурор просив заборонити відповідачці утримувати тварин у належних їй квартирах, зобов'язати її звільнити квартири від усіх домашніх тварин, передати усіх вилучених тварин комунальному підприємству «Ласка».

Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 12 червня 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Волинської області від 24 березня 2015 року, позов прокурора м. Луцька в інтересах малолітнього ОСОБА_3 задоволено частково. Зобов'язано ОСОБА_4 звільнити квартири АДРЕСА_1 від усіх домашніх тварин та передати усіх вилучених тварин комунальному підприємству «Ласка». Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У касаційній скарзі ОСОБА_4, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права й порушення норм процесуального права, просить скасувати вказані судові рішення.

Касаційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частково задовольняючи позов, суд першої інстанції, з яким погодився й апеляційний суд, виходив із того, що, утримуючи у своїх квартирах кількість котів та собак, яка перевищує допустимі санітарні норми, та утримуючи тварин без належних дозволів та умов утримання, відповідачка порушила права малолітнього ОСОБА_3 на належні умови проживання у власній квартирі та права на повагу до приватного життя.

Проте повністю погодитись із такими висновками судів не можна.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати.

Зазначеним вимогам закону судові рішення не відповідають.

Відповідно до ст. 9 Закону України «Про захист тварин від жорстокого поводження» особа, яка утримує домашню тварину, зобов'язана дотримуватися санітарно-гігієнічних норм експлуатації жилого приміщення, де утримується домашня тварина, та норм співжиття. Домашніх тварин дозволяється утримувати у квартирах. Правила утримання домашніх тварин установлюються органами місцевого самоврядування.

Пунктом 4.1 Правил утримання тварин у м. Луцьку, затверджених рішенням Луцької міської ради від 24 листопада 208 року № 32/35, домашніх тварин дозволяється утримувати в квартирах, де проживає одна сім'я (за умовами згоди усіх членів сім'ї), а також у будинку у кількості не більше трьох дорослих особин, при можливості забезпечення тваринам належних умов утримання, відповідно до вимог цих Правил.

Вирішуючи спір, суди виходили з того, що, утримуючи у власних квартирах кількість тварин, що перевищує допустимі санітарні норми, без належного догляду за ними та за відсутності можливості забезпечення їх належними умовами для проживання, ОСОБА_4 порушує вимоги Закону України «Про захист тварин від жорстокого поводження», та, крім того, порушує права інших мешканців будинку на належні та безпечні для здоров'я умови проживання у власній квартирі. Отже, суд зобов'язав відповідачку звільнити квартири АДРЕСА_1 від усіх домашніх тварин.

При цьому суди не врахували таке.

Відповідно до протоколу огляду місця події від 28 грудня 2013 року у квартирах АДРЕСА_1 було виявлено 81 кота 2 собак та в квартирі АДРЕСА_1 виявлено 2 собаки.

Згідно з протоколом огляду місця події від 13 березня 2014 року у зазначених квартирах виявлено 10 котів та одну собаку.

Тобто, дані про кількість наявних у квартирах відповідачки є суперечливими.

Крім того, у абз. 1, 6 п. 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення» судам роз'яснено, що резолютивна частина повинна мати вичерпні, чіткі, безумовні й такі, що випливають зі встановлених фактичних обставин, висновки по суті розглянутих вимог і залежно від характеру справи давати відповіді на інші питання, зазначені у ст. ст. 215-217 ЦПК України.

Суд не має вирішувати питання про права та обов'язки осіб, не залучених до участі у справі, оскільки це є порушенням норм процесуального права, які тягнуть за собою безумовне скасування рішення суду (п. 4 ч. 1 ст. 311, п. 4 ч. 1 ст. 338 ЦПК України).

Суди зазначене не врахували та, зобов'язавши ОСОБА_4 передати вилучених тварин комунальному підприємству «Ласка», яке не було залучено до участі у справі, тим самим вирішили права та обов'язки цього підприємства. Крім того, суди не дали оцінку тому, чи згідно Статуту вказане підприємство є притулком для тварин, чи до його діяльності не відноситься знищення безпритульних тварин, що є порушенням норм чинного законодавства.

Крім того, резолютивна частина рішення суду не є чіткою, оскільки суди, зобов'язавши відповідачку звільнити квартири від домашніх тварин та передати усіх вилучених тварин КП «Ласка», не конкретизували, яких саме тварин та в якій кількості слід вилучити та передати підприємству для того, щоб судове рішення можна було реально виконати.

Ураховуючи те, що фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, судами не встановлені, судові рішення не відповідають вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для їх скасування з передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити.

Рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 12 червня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Волинської області від 24 березня 2015 року скасувати, справу передати на новий розгляд до першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник

Судді: Б.І. Гулько

С.Ф. Хопта

В.А. Черненко

С.П. Штелик