АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________
Провадження №22-ц/790/3998/15 Головуючий 1 інстанції
Справа № 644/9553/15 ОСОБА_1
Категорія: договірні Доповідач Гальянова І.Г.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 липня 2015 року судова колегія судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Харківської області в складі:

головуючого , судді: Гальянової І.Г.,

суддів: Колтунової А.І.,

ОСОБА_2,

за участю секретаря: Сватенко Н.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Харкові цивільну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_3, в особі представника ОСОБА_4, на рішення Орджонікідзевського районного суду м.Харкова від 13 березня 2015 року та додаткове рішення Орджонікідзевського районного суду м.Харкова від 03 квітня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики та за зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_5 про визнання правочину недійсним,-

ВСТАНОВИЛА :

24 вересня 2014 року ОСОБА_5 звернувсь до суду з позовом, в якому, з урахуванням уточнень позовних вимог, просив стягнути з відповідача на його користь заборгованість за договором позики в розмірі 72500,00 грн., інфляційні збитки у розмірі 12 662,96 грн. , три відсотки річних у розмірі 2 145, 21 грн. та збитки у вигляді упущеної вигоди в розмірі 87922, 20, а всього 175 230, 37 грн. та судові витрати у справі в розмірі 1752, 30 грн. ( а.с. 2-4, 54-55).

Як на підставу своїх вимог позивач посилавсь на те, що 09 листопада 2011 року уклав з відповідачем договір позики на суму 72500 грн., що було на той час еквівалентом 8970 доларів США на придбання відповідачем автомобіля, про що останній склав власноруч написану розписку та вказані грошові кошти зобов»язувався повернути у строк до 24 вересня 2013 року, але до теперішнього часу їх не повернув.

ОСОБА_3 вказані позовні вимоги не визнав та 21 січня 2015 року, в особі свого представника ОСОБА_4, звернувсь до суду з зустрічним позовом, в якому просив визнати вказаний договір позики недійсним та відмовити ОСОБА_5 в задоволенні позовних вимог, стягнувши з ОСОБА_5 на користь позивача за зустрічним позовом судові витрати у справі, а саме : витрати по сплаті судового збору в розмірі 243, 60 грн. та витрати на правову допомогу в розмірі 10 000 грн..

Як на підставу зустрічних позовних вимог, представник зазначає на те , що 09.11.2011 року ОСОБА_5, шляхом обману та зловживань довірою , повідомивши ОСОБА_3 неправдиві відомості про відсутність будь-якої відповідальності, недобросовісно використовуючи особливі довірчі з ОСОБА_3 відносини,засновані на особливому знайомстві ,викликавши у нього впевненість про необхідність укласти договір позики грошових коштів у розмірі 72 500 грн.,що еквівалентно 8970 доларів США, а також шляхом обману та зловживання довірою, отримав від нього відповідну розписку, хоча в дійсності ніяких грошових коштів у власність ОСОБА_3 не передавав. Укладання вказаного безготівкового договору позики було обумовлено наміром ОСОБА_5 придбати два автомобіля марки «Богдан 231040», які повинні були експлуатуватись ним у Херсонській області.

Представник ОСОБА_3 також зазначає, що ОСОБА_5 не бажав купувати та реєструвати вказані автомобілі на себе , а хотів експлуатувати та розпоряджатись ними на підставі довіреностей, виданих особами, на яких він оформить купівлю-продаж цих транспортних засобів та на яких зареєструє право власності.

Представник позивача за зустрічним також зазначає, що укладання зазначеного безготівкового договору позики було також обумовлено тим, що ОСОБА_5 отримував від ОСОБА_3 гарантію, що після оформлення на нього одного із автомобілів, він не привласнить цей транспортний засіб, а оформить на ОСОБА_5 довіреність щодо експлуатації та розпорядження цим автомобілем та після оформлення довіреності, договір позики буде розірвано та останній поверне ОСОБА_3 розписку.

Представник позивача за зустрічним позовом також зазначає, що 09.11.2011 року ОСОБА_5 здійснив купівлю-продаж вказаного автомобіля на ім»я ОСОБА_3 та зареєстрував за ним право власності на вказаний автомобіль. 05.12.2011 року ОСОБА_3 на вимогу ОСОБА_6 оформив у приватного нотаріуса довіреність на його ім»я на право керувати та розпоряджатись зазначеним автомобілем , 16.09.2014 року на підставі зазначеної довіреності ОСОБА_5,згідно довідки рахунку серії ВІА № 669811. продав вказаний автомобіль за 89030 грн. громадянину ОСОБА_7 та через три дні після його продажу звернувсь до суду з зазначеним позовом.

Рішенням Орджонікідзевського районного суду м.Харкова від 13 березня 2015 року позовні вимоги ОСОБА_5 задоволені частково. Суд стягнув з ОСОБА_3 на його користь 72500 грн. боргу та 2133, 28 грн. -3% річних від простроченої суми, витрати в розмірі 746, 00 по сплаті судового збору. В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовив та відмовив в задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_3.

Додатковим рішенням Орджонікідзевського районного суду м.Харкова від 03 квітня 2015 року суд стягнув з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_5 12662, 96 грн. інфляційних втрат за несвоєчасне виконання грошового зобов»язання та 127,00 грн. витрат по сплаті судового збору.

В апеляційних скаргах представник ОСОБА_3- ОСОБА_4 просить скасувати вказані рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким задовольнити зустрічні позовні вимоги ОСОБА_3 та відмовити ОСОБА_5 в задоволенні його позовних вимог.

Доводи апеляційної скарги обгрунтовує неповним з»ясуванням судом обставин, які мають значення для справи та невідповідністю висновків суду обставинам справи та наявним у справі доказам. Апелянт зазначає, що суд не дослідив та не надав оцінки довіреності, яка була надана ОСОБА_3 - ОСОБА_5 на право керувати на розпоряджатись зазначеним автомобілем, документи, що свідчать про продаж ОСОБА_8 вказаного автомобіля та іншим документам, які свідчить про безгрошовість вказаного договору позики .

Заслухавши доповідь судді, пояснення представників сторін, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційних скарг, судова колегія приходить до висновку, що апеляційні скарги підлягають частковому задоволенню з таких підстав.

Згідно до вимог ч.1 ст. 303 ЦПК України, під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Рішення суду першої інстанції в частині відмови ОСОБА_5 в задоволенні позовних вимог в апеляційному порядку сторонами не оскаржується, а тому законність і обгрунтованість рішення суду першої інстанції в цій частині судом апеляційної інстанції не перевіряється.

Задовольняючи частково вказані позовні вимоги позивача та стягуючи з ОСОБА_3 та користь ОСОБА_5 72500 грн. боргу за договором позики , 2133, 28 грн. -3% річних від простроченої суми, та додатковим рішенням від 03 квітня 2015 року, стягуючи з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_5 інфляційні втрати в розмірі 12662, 96 грн., суд першої інстанції, з посиланням на вимоги ч.1 ст. 1049, ч.2 ст. 625 ЦК України, виходив з доведеності позивачем вказаних позовних вимог. Відмовляючи ОСОБА_3 в задоволенні зустрічних позовних вимог щодо визнання договору позики недійсним , суд першої інстанції виходив з відсутності підстав для задоволення таких вимог.

Однак повністю погодитись з таким висновком суду не можна.

Так, судом першої інстанції встановлено та підтверджено наявними у справі доказами, що 09 листопада 2011 року між сторонами був укладений в простій письмовій формі договір позики на суму 72500,00 грн. для придбання автомобіля марки Богдан 231040, кузов № НОМЕР_1 231040CI.2011156 , двигун № НОМЕР_2 та про факт отримання вказаних грошових коштів відповідач за первісним позовом видав власноруч написану ним розписку, які зобов»язувався повернути в строк до 24 вересня 2013 року. ( а.с.4, 154).

Таким чином, цільовим призначенням надання позивачем за первісним позовом відповідачу вказаних грошових коштів, є саме придбання ОСОБА_9 вказаного вище автомобіля.

Згідно зі статтею 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до статті 1047 ЦК України, договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Матеріали справи також свідчать про те, що ОСОБА_3В придбав вказаний транспортний засіб та 11.11.2011 року зареєстрував його на своє ім»я ( а.с.81).

Згідно до вимог ст. 1051 ЦК України, позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватись на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Це положення не застосовується до випадків, коли договір був укладений під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості представника позичальника з позикодавцем або під впливом тяжкої обставини.

В ч.1 ст. 230 ЦК України встановлено, що якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша ст. 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкоджати вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Згідно до ч.1 ст. 229 ЦК України істотне значення має помилка щодо природи правочину. Прав та обов»язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом.

В пункті 19 роз»ясень, які містяться в Постанові Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними зазначено» що правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від посилки, ознакою обману є умисел у діях однієї із сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману , і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов»язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може грунтуватись на припущеннях.

В порушення вказаних норм матеріального та процесуального права, ОСОБА_3 не надав суду доказів, які б свідчили як щодо безгрошовості зазначеного договору позики, так і щодо його вчинення під впливом обману з боку ОСОБА_5 Більш того, підписання ним як зазначеного договору позики, так і видача позивачу за первісним позовом розписки про отримання 72 500,00 грн. для купівлі саме вказаного транспортного засобу , його купівля та реєстрація на ім»я ОСОБА_3 свідчать досягнення ними згоди на укладання саме такого договору , а обман щодо мотивів вчинення вказаного правочину, не є підставою для визнання його недійсним чи безгрошовим.

З огляду на наведене, судова колегія погоджується з висновком суду, як що до наявності виниклих між сторонами на підставі зазначеного договору позики позикових правовідносин , так і щодо відмови ОСОБА_3 в задоволенні зустрічних позовних вимог.

Доводи, викладені представником ОСОБА_3 в апеляційній скарзі вказаних висновків суду не спростовують та не дають підстав для скасування чи зміни рішення в частині відмови в задоволенні його зустрічних позовних вимог .

За таких обставин рішення суду першої інстанції від 13 березня 2015 року в частині відмови ОСОБА_3 в задоволенні зустрічних позовних вимог підлягає залишенню його без змін.

Між тим, судова колегія не може погодитись з висновком суду щодо невиконання ОСОБА_3 зобов»язань за зазначеним договором позики та стягнення з нього на користь ОСОБА_5 заборгованості за вказаним кредитним договором та застосування до виниклих між сторонами правовідносин ч.2 ст. 625 ЦК України, яка передбачає відповідальність боржника за порушення грошового зобов»язання та стягнення з відповідача за первісним позовом на користь ОСОБА_5 3% річних та інфляційних втрат, виходячи з наступного.

Як свідчать матеріали справи та представниками сторін в судовому засідання суду апеляційної інстанції не заперечується, що 05 грудня 2011 року , тобто менш ніж через місяць, після укладання зазначеного договору позики, ОСОБА_3 видав ОСОБА_5 нотаріально посвідчену довіреність строком до 05 грудня 2015 року, якою уповноважив останнього представляти його інтереси в органах нотаріату, комісійних магазинах, органах Державтоінспекції, комісіях або в будь-яких інших підприємствах, установах, організаціях незалежно від їх підпорядкування і форм власності з усіх без винятку питань, пов»язаних з експлуатацією та розпорядженням (продаж, обмін, здача в оренду) належного йому транспортного засобу ( а.с.75).

Матеріали справи також свідчать про те, та ця обставина також не заперечується в судовому засідання суду апеляційної інстанції представником ОСОБА_5, що16 вересня 2014 року позивач за первісним позовом, на підставі зазначеної довіреності, наявності належного на праві власності ОСОБА_3 зазначеного автомобіля та свідоцтва про його реєстрацію, продав зазначений вище транспортний засіб ОСОБА_7 за 89 030 ,00 грн. ( а.с.98-105).

Згідно до вимог ст. 599 ЦК України , зобов»язання припиняються виконанням, проведеним належним чином.

При цьому, ОСОБА_5 взагалі не надано доказів, які б свідчили про те, що маючи з 05 грудня 2011 року зазначену довіреність як на право експлуатації , так і на право розпорядження належним ОСОБА_3 зазначеним вище вказаним транспортним засобом, він не мав можливості до 16 вересня 2014 року його продати , повернувши собі грошові кошти в розмірі 72500,00 грн., отримані у нього ОСОБА_3 саме на придбання цього транспортного засобу.

Вказані обставини справи та вимоги норм матеріального права свідчать про те, що зобов»язання ОСОБА_3 щодо повернення позивачу отриманих від нього грошових коштів на придбання вказаного вище транспортного засобу були ним виконані ще 05 грудня 2011 року, шляхом передачі позивачу за первісним позовом вказаного автомобіля за нотаріально посвідченою довіреністю , з наданням йому права як на експлуатацію, так і на розпорядження зазначеним автомобілем, а тому припинили свою дію.

З огляду на наведене, підстави для стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_5 як заборгованості за договором позики, так і 3% річних та інфляційних втрат, відсутні.

Суд першої інстанції на вказані обставини справи , вимоги норм матеріального права уваги не звернув та прийшов до помилкового висновку щодо наявності підстав для стягнення з відповідача за первісним позовом на користь ОСОБА_5 вказаної заборгованості за договором позики з рахування 3% річних та інфляційних втрат.

З огляду на наведене рішення суду першої інстанції від 13 березня 2015 року в цій частині та додаткове рішення від 03 квітня 2015 року підлягає скасуванню, як таке, що ухвалено судом першої інстанції з порушення вказаних норм матеріального права , при невідповідності висновків суду обставинам справи та наявним у справі доказам ( пункти 3, 4 ч.1 ст. 309 ЦПК України), з ухваленням в цій частині нового рішення про відмову ОСОБА_5 в задоволенні позовних вимог з зазначених вище підстав.

Оскільки ж позовні вимоги ОСОБА_5 задоволенню не підлягають, то у відповідності до вимог ст. 88 ЦПК України , відсутні підстави для стягнення з ОСОБА_3 на його користь витрат по сплаті ним судового збору за подачу вказаної позовної заяви до суду.

Керуючись ст.ст. 303, 309, 316, 317, 319, 218 ЦПК України. судова колегія,-

ВИРІШИЛА:

Апеляційні скарги ОСОБА_3, в особі представника ОСОБА_4, задовольнити частково.

Змінити рішення Орджонікідзевського районного суду м.Харкова від 13 березня 2015 року в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_5 та скасувати додаткове рішення Орджонікідзевського районного суду м.Харкова від 03 квітня 2015 року.

Відмовити ОСОБА_5 в задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Рішення суду від 13 березня 2015 року в частині відмови ОСОБА_3 в задоволенні зустрічних позовних вимог, залишити без змін.

Рішення суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржено в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий, суддя:

Судді :