ДАРНИЦЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД М.КИЄВА
провадження № 2/753/4131/15
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"16" липня 2015 р.Дарницький районний суд м. Києва в складі:

головуючої судді Сирбул О.Ф.

при секретарі Борисові М.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до комунального підприємства «Дирекція замовника з управління житлового господарства Дарницького району м. Києва», третя особа: Дніпровська районна в м. Києві державна адміністрація про стягнення матеріальної та моральної шкоди нанесеною бездіяльністю,

встановив:

ОСОБА_2 (надалі - Позивач) звернулася до суду з позовом до комунального підприємства «Дирекція замовника з управління житлового господарства Дарницького району м. Києва» (надалі - Відповідач), третя особа: Дніпровська районна в м. Києві державна адміністрація про стягнення матеріальної та моральної шкоди нанесеною бездіяльністю.

Свої позовні вимоги мотивувала тим, що Відповідач зволікав видати їй дублікат трудової книжки, яку вона втратила в 2000 році та вважає, що це є причиною виведення квартири з числа службових тільки у 2011 році (квартира отримана нею під час роботи на посаді двірника з січня 1990 року по січень 2000 року в «Державному комунальному підприємстві по утриманню житлового фонду Дарницького району м. Києва»).

В позовних вимогах посилаючись на ст.ст. 48, 237 КЗпП України просила суд стягнути з Відповідача на її користь матеріальну шкоду в розмірі 84 800,00 грн. та моральну шкоду в розмірі 5 000,00 грн. за систематичну бездіяльність.

В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_2 - ОСОБА_3 позовні вимоги підтримав з викладених підстав та просив позов задовольнити у повному обсязі.

В судовому засіданні представники відповідача комунального підприємства «Дирекція замовника з управління житлового господарства Дарницького району м. Києва» - Савченко Ганна Миколаївна, Матвієнко Наталія Іванівна проти позову заперечували, пояснили, що позовні вимоги не обґрунтовані, не доведені та просили у задоволені позову відмовити у повному обсязі.

Третя особа Дніпровська районна в м. Києві державна адміністрація в судове засідання не з'явилася, до суду надіслала лист та просила слухати справу у відсутності представника адміністрації та прийняти рішення відповідно до вимог чинного законодавства України (а.с. 118).

Дослідивши матеріали справи, вислухавши осіб, які приймали участь у розгляду справи, оцінивши надані докази, суд приходить до висновку, що у задоволені позову слід відмовити з наступних підстав.

Відповідно до ст. 237 КЗпП України, суд покладає на службову особу, винну в незаконному звільненні або переведенні працівника на іншу роботу, обов'язок покрити шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації у зв'язку з оплатою працівникові часу вимушеного прогулу або часу виконання нижчеоплачуваної роботи. Такий обов'язок покладається, якщо звільнення чи переведення здійснено з порушенням закону або якщо власник чи уповноважений ним орган затримав виконання рішення суду про поновлення на роботі.

Як визначено у ч. 1 ст. 47 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Згідно ст. 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Судом встановлено, що Позивач була звільнена з підприємства за власним бажанням, з нею роботодавець вчасно розрахувався та видав належну чином оформлену трудову книжку дана обставина Позивачем під час розгляду справи не заперечувалась.

З пояснень представника позивача в судовому засіданні вбачається, що Позивач перебуваючи у декретній відпустці, загубила оригінал трудової книжки.

Відповідно до ч. 1 та ч. 5 ст. 48 КЗпП України, трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника. Порядок ведення трудових книжок визначається Кабінетом Міністрів України.

Згідно п. 5.1. Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України та Міністерства соціального захисту населення України № 58 від 29.07.1993 р. особа, яка загубила трудову книжку (вкладиш до неї) зобов'язана негайно заявити про це власнику або уповноваженому ним органу за місцем останньої роботи.

Не пізніше 15 днів після заяви, а у разі ускладнення в інші строки власник або уповноважений ним орган видає працівнику іншу трудову книжку, вкладиш до неї (нових зразків) з написом «Дублікат» в правому верхньому куті першої сторінки.

В позовній заяви Позивач зазначає, що трудову книжку вона втратила в 2000 році під час переїзду з Києва до батьків в Бориспільській район Київської області і тільки в 2006 році звернулася до Відповідача за дублікатом.

Частиною 1 статті 60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

Позивачем не надано до суду жодних доказів, які б підтверджували її звернення до Відповідача з приводу заявлених в позовній заяві вимог, лише посилається на вихідний № Б - 565 та вихідний № 45/565, проте в матеріалах справи вони відсутні.

До матеріалів справи додано особисту переписку представника позивача з прокуратурою м. Києва, Інспекцією праці в м. Києві, Комітетом з питань боротьби з організованою злочинністю і корупцією Верховної Ради України, ГУ МВС України в м. Києві, яка не стосується предмету позову.

В матеріалах справи відсутній доказ звернення Позивача саме до Відповідача із заявами чи скаргами про видачу дублікату трудової книжки чи надання клопотання щодо виключення квартири з числа службових.

Позивачем до позовної заяви додано розрахунок завданої матеріальної шкоди, проте цей розрахунок нічим не підтверджується.

Посилання Позивача на те, що її батько пенсіонер, внаслідок порушення Відповідачем її прав, частково втратив зір, не є підставою для вимоги про стягнення матеріальної та моральної шкоди з Відповідача.

Як визначено у ст. 10 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

Отже, позовні вимоги в частині про стягнення матеріальної шкоди задоволенню не підлягають, так як не знайшли своє підтвердження в судовому засіданні.

Крім того, Позивач посилаючись на ст. 237-1 КЗпП просить також стягнути з Відповідача моральну шкоду в розмірі 5 000,00 грн.

Відповідно до ст. 237-1 КЗпП України, відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Відповідно до ст. 23 Цивільного кодексу України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Згідно ст. 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діяти чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.

Відповідно до загальних підстав цивільно - правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача та вини останнього в її заподіянні.

Враховуючи вищенаведене, досліджені в судовому засіданні докази в їх сукупності, суд вважає, що в судовому засіданні не знайшли свого підтвердження підстави стягнення моральної шкоди, оскільки не доведено факту заподіяння зі сторони Відповідача Позивачу моральних страждань, втрат немайнового характеру Позивачу. Позивачем не доведено, які негативні наслідки мають місце, у чому саме полягають моральні втрати, чим обґрунтовано розмір їх відшкодування.

Крім того, умовою відповідальності за моральну шкоду є неправомірне рішення, дія чи бездіяльність, внаслідок яких завдано моральну шкоду. Зобов'язання відшкодувати моральну (немайнову) шкоду виникає лише за умови, що вказана шкода ж безпосереднім наслідком певної протиправної дії (бездіяльності).

Відповідно до п. 7 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», заподіяна моральна шкода відшкодовується тій фізичній чи юридичній особі, права якої були безпосередньо порушені протиправними діями (бездіяльністю) інших осіб.

Проте Позивачем не доведено вини Відповідача в заподіянні йому моральних страждань будь-якого роду, не встановлено будь-якого причинно-наслідкового зв'язку із заподіянням шкоди, а згідно п. 6 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31 березня 1995 року, особа (фізична чи юридична) звільняється від відповідальності з відшкодування моральної шкоди, якщо доведе, що остання заподіяна не з її вини.

Враховуючи вищенаведене, суд приходить до висновку про безпідставність та необґрунтованість позовних вимог ОСОБА_2, так як судовому засіданні не було надано доказів, які б підтверджували доводи Позивача щодо вчинення Відповідачем неправомірних дій, направлених на заподіяння їй моральної шкоди, тому, враховуючи встановлені обставини та вимоги закону суд не вбачає підстав для задоволення моральної шкоди.

Суд, дослідивши матеріали справи, вислухавши осіб, які беруть участь у справі, приходить до висновку, що обґрунтування позовних вимог позивача є недоведеними та спростовуються матеріалами справи, приходить до висновку, що підстави для задоволення позову відсутні.

На підставі ст.ст. 24, 47, 48, 116, 237, 237-1 КЗпП України, ст.ст. 23, 1167 ЦК України, Постановою Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.1992 р. «Про практику розгляду судами трудових спорів», Постановою Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», керуючись ст.ст. 3, 10, 11, 57, 60, 88, 208, 209, 212- 215 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В :

Позов ОСОБА_2 до комунального підприємства «Дирекція замовника з управління житлового господарства Дарницького району м. Києва», третя особа: Дніпровська районна в м. Києві державна адміністрація про стягнення матеріальної та моральної шкоди нанесеною бездіяльністю - залишити без задоволення.

Рішення може бути оскаржено до Апеляційного суду м. Києва через Дарницький районний суд м. Києва шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення. У разі якщо рішення було проголошено без участі особи, яка її оскаржує, апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії рішення.

Суддя: