03.12.2015 Єдиний унікальний номер 205/1402/15-ц
З А О Ч Н Е Р І Ш Е Н Н Я
03 грудня 2015 року Ленінський районний суд м. Дніпропетровська в складі:
головуючого судді Остапенко Н.Г.
при секретарі Шевцовій М.А.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпропетровську цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приват Банк» до ОСОБА_1 про виселення,
У лютому 2015 року позивач звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про виселення.
В судове засідання представник позивача не зявився, про день місце та час проведення судового засідання сповіщений належним чином. Письмово просив справу розглядати за його відсутності, позовні вимоги підтримав в повному обсязі, проти заочного розгляду справи не заперечував.
В судове засідання відповідач не зявився. Про день місце та час розгляду справи сповіщений належним чином. Про причини своєї неявки суд не повідомив, письмових заяв від нього не надходило.
Зі згоди представника позивача суд ухвалює рішення про заочний розгляд справи, що відповідає положенням статті 224 ЦПК України.
Суд, вивчивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав.
Судом встановлено, що 24.01.2008 року позивач та відповідач уклали кредитний договір №DNU0GA00001571 (а.с.4-5).
Рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 18 червня 2013 року було вирішено в рахунок погашення заборгованості ОСОБА_1 за кредитним догвоором від 24.01.2008 року, звернути стягнення на предмет іпотеки, а саме домоволодіння №5б, яке розташоване по вул. Ватутіна в м. Дніпропетровську, загальною площею 44,40 кв.м., на земельній ділянці площею 909 кв.м. (а.с.10-12).

Рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 17 вересня 2013 року рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 18 червня 2013 року в частині задоволених позовних вимог ПАТ КБ Приват Банк змінено, виклавши абзац 4 резолютивної частини у наступній редакції: Визначити початкову ціну продажу предмету іпотеки у розмірі 155 540 грн. (а.с.34-36).

Згідно копії довідки від 15.03.2013 року, ОСОБА_1 проживає та зареєстрований за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.29).

Як вбачається з відомостей адресно-довідкового підрозділу ГУДМС УДМС України в Дніпропетровській області, ОСОБА_1Є, ІНФОРМАЦІЯ_2 зареєстрований за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_3 без номера з 13.10.1997 року (а.с.37).

18.12.2014 року за №30.1.0.0/2-811 на адресу відповідача була направлена вимога про виселення із житлового будинку загальною площею 44,40 кв.м., житловою площею 23,70 кв.м., розташованого за адресою: Дніпропетровська область м. Дніпропетровськ, вул. Ватутіна, буд. 5б, разом із усіма незареєстрованими у предметі іпотеки членами сімї та іншими мешканцями та надано тридцятиденний строк для добровільного виселення (а.с.13,14).

Вищевказану вимогу було передано в Поштамп ЦПЗ №1 ДД УДППЗ 24 грудня 2014 року, що підтверджується реєстром №5453 поштових відправлень рекомендованих листів з повідомленням (а.с.16).

Так, в судовому засіданні встановлено, що ОСОБА_1 надав в іпотеку нерухоме майно, а саме: домоволодіння, загальною площею 44,40 житловою площею 23,70 кв.м., яке розташоване за адресою: Дніпропетровська обл., м. Дніпропетровськ, вул. Ватутіна, буд. 5б.

За змістом частини першої статті 575 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) та статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека як різновид застави, предметом якої є нерухоме майно, це вид забезпечення виконання зобовязання, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобовязання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, передбаченому цим Законом.

Відповідно до статті 589 ЦК України, частини першої статті 33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобовязання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобовязанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону.

Загальне правило про звернення стягнення на предмет застави (іпотеки) закріплене у статті 590 ЦК України й передбачає можливість такого звернення на підставі рішення суду в примусовому порядку, якщо інше не встановлено договором або законом.

Крім того, правове регулювання звернення стягнення на іпотечне майно передбачено Законом України «Про іпотеку».

Згідно із частиною третьою статті 33 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі рішення суду здійснюється відповідно до статті 39 Закону України «Про іпотеку».

Так, згідно із частинами першою, другою статті 39 цього Закону у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки суд за заявою іпотекодержателя виносить рішення про виселення мешканців за наявності підстав, передбачених законом, якщо предметом іпотеки є житловий будинок або житлове приміщення.

Згідно ч. 1, 2 ст. 40 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на передане в іпотеку житлове приміщення чи житловий будинок є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом. При розгляді позову іпотекодержателя про виселення мешканців із житлового будинку чи житлового приміщення в разі задоволення вимог про звернення стягнення на предмет іпотеки суд має враховувати таке.

Частинами 2 і 3 ст.40 Закону України «Про іпотеку» встановлений певний порядок дій банку: після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Нормою, яка встановлює порядок виселення із займаного житлового приміщення, є стаття 109 ЖК Української РСР, у частині першій якої передбачені підстави виселення.

Частина третя статті 109 ЖК Української РСР регулює порядок виселення громадян.

Відповідно до частини другої статті 109 ЖК Української РСР громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.

Таким чином, частина друга статті 109 ЖК Української РСР встановлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення.

Відповідно до п.43 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» при розгляді позову іпотекодержателя про виселення мешканців із житлового будинку чи житлового приміщення в разі задоволення вимог про звернення стягнення на предмет іпотеки суд має враховувати, що примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду тільки за певних умов: якщо мешканці добровільно не звільнили житловий будинок чи житлове приміщення, на яке звернуто стягнення як на предмет іпотеки, протягом одного місяця з дня отримання письмової вимоги іпотекодержателя або нового власника або в інший погоджений сторонами строк.

Таким чином, суд приходить до висновку, що вимога позивача про виселення відповідача з житлового будинку, розташованого за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Ватутіна, буд. 5б є законною, обґрунтованою та підлягає задоволенню, оскільки ОСОБА_1 було передано в іпотеку нерухоме майно.

Відповідно до вимог ч.1 ст.88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати, тому, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сума судового збору у розмірі 365,40 грн.

На підставі вищевикладеного, керуючись ст. ст. 10, 11, 57-61, 88, 209, 212-215, 224 ЦПК України, ст.ст. 526, 527, 530 ЦК України, ст. ст. 39-40 Закону України «Про іпотеку», ст.109 Житлового кодексу України, ст.7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні, суд, -

В И Р І Ш И В :

Позовну заяву Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приват Банк» до ОСОБА_1 про виселення задовольнити.

Виселити ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_4, ІПН: НОМЕР_1 з житлового будинку №5б по вул. Ватутіна, в м. Дніпропетровську.

Стягнути з ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_4, ІПН: НОМЕР_1 на користь Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» судові витрати у розмірі 365,40 грн.

Заочне рішення може бути переглянуто судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом десяти днів з дня отримання його копії.

Суддя Н.Г. Остапенко