У х в а л а

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 липня 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Журавель В.І., Закропивного О.В.,

Черненко В.А., Штелик С.П.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом прокурора м. Ірпеня Київської області в інтересах держави до Коцюбинської селищної ради Київської області, ОСОБА_3, ОСОБА_4, третя особа - комунальне підприємство «Святошинське лісопаркове господарство», про визнання недійсним рішення селищної ради, визнання недійсним державного акта на право власності на земельну ділянку та визнання права власності на земельну ділянку, за касаційною скаргою заступника прокурора Київської області на рішення апеляційного суду Київської області від 13 березня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У лютому 2013 року прокурор м. Ірпеня Київської області в інтересах держави звернувся до суду з позовом до Коцюбинської селищної ради Київської області, ОСОБА_3, ОСОБА_4, третя особа - комунальне підприємство «Святошинське лісопаркове господарство» (далі - КП «Святошинське лісопаркове господарство»), про визнання недійсним рішення селищної ради, визнання недійсним державного акта на право власності на земельну ділянку та визнання права власності на земельну ділянку.

Свої вимоги позивач мотивував тим, що рішенням Коцюбинської селищної ради від 25 грудня 2008 року було затверджено проект землеустрою та передано земельну ділянку площею 0,1500 га для будівництва і обслуговування будинку по АДРЕСА_1 у власність ОСОБА_3, яка на підставі вказаного рішення отримала державний акт на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_1 (кадастровий номер НОМЕР_2). На його думку, передача у власність ОСОБА_3 земельної ділянки відбулася з порушенням низки вимог чинного законодавства. Зокрема, надана відповідачу земельна ділянка знаходиться за межами смт Коцюбинське, яке не має генерального плану, а отже, селищна рада не мала права нею розпоряджатися. Крім того, спірна ділянка перебуває у постійному користуванні КП «Святошинське лісопаркове господарство» і відноситься до земель лісогосподарського призначення, що стверджується проектом організації лісового господарства і таксаційними описами ділянки. Отже, дана ділянка лісового фонду передана у власність ОСОБА_3 без її вилучення у встановленому порядку у КП «Святошинське лісопаркове господарство» та без зміни її цільового призначення. Крім того, при передачі ділянки у власність ОСОБА_3 проект землеустрою не проходив державну експертизу, що є порушенням ст. 9 Закону України «Про державну експертизу землевпорядної документації». Зазначав, що ОСОБА_3 провела відчуження спірної ділянки на підставі договору купівлі-продажу від 21 липня 2009 року ОСОБА_4, і на державному акті на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_1 зроблено відмітку про перехід права власності на земельну ділянку. Вважав, що укладений між відповідачами договір купівлі-продажу на підставі ст. 228 ЦК України є нікчемним правочином, оскільки порушує публічний порядок, а відтак не потребує визнання його недійсним. Таким чином, перехід права власності на земельну ділянку до ОСОБА_4 відбувся з порушенням вимог чинного законодавства. Просив позов задовольнити.

Рішенням Ірпінського міськрайонного суду Київської області від 27 червня 2013 року позов прокурора м. Ірпеня Київської області в інтересах держави задоволено частково.

Визнано недійсним рішення Коцюбинської селищної ради від 25 грудня 2008 року № 2201/25-5 «Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення та передачу у приватну власність земельної ділянки для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд по АДРЕСА_1».

Визнано недійсним державний акт на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_1, виданий на ім`я ОСОБА_3 на земельну ділянку площею 0,15 га, кадастровий номер НОМЕР_2, по АДРЕСА_1, цільове призначення якої для будівництва і обслуговування жилого будинку господарських будівель і споруд, з відміткою про перехід права власності до ОСОБА_4 та скасовано державну реєстрацію даного державного акта. У решті позову відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Київської області від 13 березня 2014 року рішення Ірпінського міськрайонного суду Київської області від 27 червня 2013 року в частині визнання недійсним державного акта на земельну ділянку та скасування його державної реєстрації скасовано та в цій частині ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову прокурора м. Ірпеня Київської області в інтересах держави відмовлено. У решті рішення залишено без змін.

У касаційній скарзі заступник прокурора Київської області просить скасувати рішення суду апеляційної інстанції, мотивуючи свою вимогу порушенням судом норм процесуального права й неправильним застосуванням норм матеріального права, а справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 12 червня 2014 року касаційну скаргу заступника прокурора Київської області відхилено, рішення апеляційного суду Київської області від 13 березня 2014 року залишено без змін.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 20 квітня 2015 року допущено до провадження Верховного Суду України зазначену справу.

Постановою Верховного Суду України від 3 червня 2015 року ухвалу колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 12 червня 2014 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду касаційної інстанції.

Касаційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами для касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати.

Зазначеним вимогам закону рішення апеляційного суду не відповідає.

Суд першої інстанції, задовольняючи частково позов і визнаючи незаконним рішення Коцюбинської селищної ради від 25 грудня 2008 року та недійсним державний акт на право власності на земельну ділянку, виходив із того, що це рішення прийняте Коцюбинською селищною радою з перевищенням її повноважень. Відмовляючи в задоволенні позову про визнання права власності держави на спірну земельну ділянку, суд визнав ці вимоги безпідставними.

Суд апеляційної інстанції, частково скасовуючи рішення суду першої інстанції та відмовляючи в задоволенні позовних вимог про визнання недійсним державного акта на право власності на земельну ділянку, зазначив, що підставою для набуття громадянином права власності на земельну ділянку є укладення ним цивільно-правової угоди, а державний акт, що видається на підставі такої угоди, лише посвідчує право особи на земельну ділянку. Отже, без установлення судом недійсності правочину як правової підстави набуття громадянином земельної ділянки визнання недійсним державного акта, виданого на підставі цього правочину, у цьому разі є необґрунтованим.

Проте погодитись із такими висновками апеляційного суду не можна.

Судами установлено, що рішенням Коцюбинської селищної ради від 25 грудня 2008 року № 2201/25-5 затверджено проект землеустрою та передано у власність ОСОБА_3 земельну ділянку площею 0,15 га для будівництва й обслуговування будинку АДРЕСА_1. На підставі вказаного рішення 30 січня 2009 року ОСОБА_3 видано державний акт на право власності на земельну ділянку. 21 липня 2009 року ОСОБА_3 продала належну їй земельну ділянку ОСОБА_4, про що на державному акті зроблено відмітку про перехід права власності.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Частиною 1 статті 173 ЗК України визначено, що межа району, села, селища, міста, району у місті - це умовна замкнена лінія на поверхні землі, що відокремлює територію району, села, селища, міста, району у місті від інших територій. Відповідно до пункту «б» ч. 1 ст. 12 ЗК України до повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин на території сіл, селищ, міст належить передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб відповідно до цього Кодексу.

Згідно із ч. ч. 1, 2 ст. 116 ЗК України (у редакції, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин) громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом, або за результатами аукціону. Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.

Як передбачено ч. 1 ст. 122 ЗК України (у редакції, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин), сільські, селищні, міські ради передають земельні ділянки у власність або користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб.

Відповідно до ч. 1 ст. 125, ч. 1 ст. 126 ЗК України (у редакції, яка була чинною на час прийняття селищною радою рішення та отримання ОСОБА_3 державного акта на право власності на земельну ділянку) право власності ОСОБА_3 на земельну ділянку виникло з моменту отримання нею державного акта та його державної реєстрації.

Отже, оскільки зазначені норми встановлювали нерозривний зв'язок між виникненням права власності на земельну ділянку з обов'язковим одержанням її власником державного акта на право власності, суд апеляційної інстанції передчасно скасував рішення суду першої інстанції в частині визнання недійсним державного акта на право власності на земельну ділянку.

Висновок суду апеляційної інстанції про неправильне застосування місцевим судом вищенаведених норм матеріального права з огляду на те, що після переходу права власності на земельну ділянку до ОСОБА_4 на підставі договору купівлі-продажу, який судом не визнано недійсним, саме державний акт посвідчує його право власності, є передчасним, оскільки відповідно до ст. 125, ч. 2 ст. 126 ЗК України (у редакції, яка була чинною на час укладення договору купівлі-продажу) право власності на земельну ділянку виникає з моменту державної реєстрації цих прав. У разі набуття права власності на земельну ділянку за цивільно-правовою угодою воно посвідчується не державним актом, а відповідною цивільно-правовою угодою щодо відчуження земельної ділянки, укладеною в порядку, установленому законом.

Учинення в такому разі на державному акті відмітки про відчуження земельної ділянки на підставі договору купівлі-продажу не змінює суті такого державного акта як недійсного.

За таких обставин суд апеляційної інстанції неправильно застосував норми ст. ст. 125, 126 ЗК України (у редакції, яка була чинною на час укладення договору купівлі-продажу) та дійшов передчасного висновку про відмову в задоволенні позову про визнання недійсним державного акта на право власності на земельну ділянку.

Крім того, перелік правочинів, які є нікчемними та порушують публічний порядок, встановлено ст. 228 ЦК України.

Такими є правочини, що посягають на суспільні, економічні та соціальні основи держави, зокрема: правочини, спрямовані на використання всупереч закону комунальної, державної або приватної власності; правочини, спрямовані на незаконне відчуження або незаконне володіння, користування, розпорядження об'єктами права власності українського народу - землею як основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави, її надрами, іншими природними ресурсами (ст. 14 Конституції України); правочини щодо відчуження викраденого майна; правочини, що порушують правовий режим вилучених з обігу або обмежених в обігу об'єктів цивільного права тощо.

Також при кваліфікації правочину за ст. 228 ЦК України повинна враховуватись вина сторін або однієї з них у намірі порушити публічний порядок, проте наявність такої вини судом не встановлювалась.

На викладене вище суд апеляційної інстанції уваги не звернув та дійшов передчасного висновку про відмову у задоволенні позову про визнання недійсним державного акта на право власності на земельну ділянку та скасування його державної реєстрації.

Ураховуючи, що фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, апеляційним судом не встановлено, його рішення не відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для його скасування з передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу заступника прокурора Київської області задовольнити.

Рішення апеляційного суду Київської області від 13 березня 2014 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник

Судді: В.І. Журавель

О.В. Закропивний

В.А. Черненко

С.П. Штелик