Ухвала

іменем україни

02 вересня 2015 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Гвоздика П.О.,

суддів: Євграфової Є.П., Євтушенко О.І.,

Іваненко Ю.Г., Наумчука М.І.,

розглянувши в судовому засіданні цивільну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Кей - Колект» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

за касаційною скаргою ОСОБА_3, поданою представником ОСОБА_4, на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 20 листопада 2014 року та ухвалу апеляційного суду Одеської області від 14 квітня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У лютому 2013 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Кей - Колект» (далі - ТОВ «Кей - Колект») звернулось до суду з позовом до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Посилалось на те, що 25 січня 2007 року між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» (далі - АКІБ «УкрСиббанк») та ОСОБА_3 укладений кредитний договір № 0, відповідно до якого останній наданий кредит в розмірі 51 000 доларів США зі сплатою 12,30 % річних строком до 25 січня 2028 року.

Відповідачка порушила умови виконання кредитного договору, у зв'язку з чим утворилась заборгованість у розмірі 80 247,91 доларів США, що еквівалентно 1 039 245,74 грн.

12 грудня 2011 року між АКІБ «УкрСиббанк» та ТОВ «Кей - Колект» укладений договір факторингу № 1, за яким останньому відступлено право вимоги за кредитними договорами, в тому числі і за кредитним договором № 0.

Оскільки ТОВ «Кей - Колект» набуло право вимоги до відповідача, позивач просив стягнути з відповідачки на свою користь заборгованість за кредитним договором в розмірі 1 039 245,74 грн.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 20 листопада 2014 року позовні вимоги задоволено. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ТОВ «Кей - Колект» заборгованість за кредитним договором в розмірі 1 039 245 грн 74 коп. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Ухвалою апеляційного суду Одеської області від 14 квітня 2015 року рішення Приморського районного суду м. Одеси від 20 листопада 2014 року залишено без змін.

У касаційній скарзі представник ОСОБА_3 - ОСОБА_4, просить скасувати оскаржувані рішення судів попередніх інстанцій та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позовних вимог відмовити, мотивуючи свої вимоги неправильним застосуванням судами норм матеріального права та порушенням норм процесуального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 335 ЦПК України суд касаційної інстанції в межах касаційної скарги перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні суду чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність чи недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, виходив з того, що позичальник порушив умови виконання кредитного договору, у зв'язку з чим утворилась заборгованість, яка підлягає стягненню на користь позивача.

Проте з такими висновками судів попередніх інстанцій погодитись не можна, виходячи з наступного.

За вимогами ст. ст. 213, 214 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного процесуального законодавства і всебічно перевіривши обставини, вирішив справу відповідно до норм матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а за їх відсутності - на підставі закону, що регулює подібні відносини, або керуючись загальними засадами і змістом законодавства України.

Обґрунтованим визнається рішення, у якому повно відображені обставини, що мають значення для даної справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні.

При ухваленні рішення суд зобов'язаний з'ясувати питання, зокрема, щодо: наявності обставин (фактів), якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та навести докази на їх підтвердження; наявності інших фактичних даних, які мають значення для вирішення справи; правовідносин, зумовлених встановленими фактами. У рішенні суду обов'язково повинні бути зазначені встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини.

Судами встановлено, що 25 січня 2007 року між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_3 укладений кредитний договір № 0, відповідно до якого останній надано кредит в розмірі 51 000 доларів США зі сплатою 12,30 % річних строком до 25 січня 2028 року.

Відповідачка порушила умови виконання кредитного договору, у зв'язку з чим утворилась заборгованість у розмірі 80 247,91 доларів США, що еквівалентно 1 039 245,74 грн.

12 грудня 2011 року між АКІБ «УкрСиббанк» та ТОВ «Кей - Колект» укладений договір факторингу № 1, за яким останньому відступлено право вимоги за кредитними договорами, в тому числі і за кредитним договором № 0.

Відповідно до ст. 512 ЦК України <nau://ukr/435-15|st512> кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Статтею 514 ЦК України <nau://ukr/435-15|st514> встановлено, що до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено за договором або законом.

Згідно зі ст. 516 ЦК України <nau://ukr/435-15|st516> заміна кредитора у зобов'язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов'язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. У цьому разі виконання боржником свого обов'язку первісному кредиторові є належним виконанням.

Відповідно до ст. 517 ЦК України <nau://ukr/435-15|st517> первісний кредитор у зобов'язанні повинен передати новому кредиторові документи, які засвідчують права, що передаються, та інформацію, яка є важливою для їх здійснення. Боржник має право не виконувати свого обов'язку новому кредиторові до надання боржникові доказів переходу до нового кредитора прав у зобов'язанні.

У матеріалах справи відсутні докази повідомлення боржника про заміну первісного кредитора. Крім того, матеріали справи не містять доказів переходу права вимоги саме за кредитним договором, який укладений з відповідачем, а тому висновок судів про те, що ТОВ «Кей-Колект» має право вимоги до відповідача, є передчасним та таким, що не ґрунтується на вимогах закону.

Вказана обставина має значення для вирішення справи, оскільки між правовими інститутами відступлення права вимоги (цесії) та факторингом є відмінності.

Відповідно до ст. 4 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» <nau://ukr/2664-14|st4> до фінансових послуг належать операції з факторингу.

Статтею 21 вказаного Закону встановлено, що державне регулювання ринків фінансових послуг здійснюється щодо ринків фінансових послуг - Національною комісією, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг (Нацкомфінпослуг).

Згідно з п. 13 положення «Про Національну комісію, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг», затвердженого Указом Президента України від 23 листопада 2011 року, Нацкомфінпослуг у межах своїх повноважень на основі та на виконання Конституції та законів України, актів і доручень Президента України, актів Кабінету Міністрів України видає розпорядження, організовує і контролює їх виконання.

Так, відповідно до п. п. 1.2 розпорядження від 3 квітня 2009 року № 231, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 23 квітня 2009 року за № 0373/16389 «Про віднесення операцій з фінансовими активами до фінансових послуг», до фінансової послуги факторингу віднесено - набуття права грошової вимоги, у тому числі права вимоги, яке виникне в майбутньому, до боржників - суб'єктів господарювання за договором, на якому базується таке відступлення.

У порушення вказаних вимог закону суд першої інстанції не перевірив наявність у фактора прав на придбання права відступної вимоги до фізичної особи - не суб'єкта господарювання.

При винесенні рішення суд першої інстанції не з'ясував, яка саме сума заборгованості за кредитним договором від 25 січня 2007 року № 0 була передана новому кредитору, оскільки такі дані в матеріалах справи відсутні.

Як вбачається з матеріалів справи, 24 жовтня 2014 року представник відповідача подав заяву про застосування позовної давності.

У своєму рішенні суд першої інстанції зазначив, що такі доводи судом не беруться до уваги, оскільки строк дії договору не закінчився, а остаточний строк дії повернення кредиту не настав.

Проте такі висновки суду є неправильними виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов'язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події (ч. 1 ст. 530 ЦК України).

Згідно із ч. 2 ст. 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст. 1048 цього Кодексу.

Отже, сторони кредитного договору встановили строки виконання боржником окремих зобов'язань (внесення щомісячних платежів), що входять до змісту зобов'язання, яке виникло на основі цього договору.

За змістом ч. 3 ст. 254 ЦК України строк, що визначений місяцями, спливає у відповідне число останнього місяця строку.

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України).

Перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку. Після переривання перебіг позовної давності починається заново (ч. 1, 3 ст. 264 ЦК України).

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України).

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1, ст. 261 ЦК України).

За зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. За зобов'язаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред'явити вимогу про виконання зобов'язання. Якщо боржникові надається пільговий строк для виконання такої вимоги, перебіг позовної давності починається зі спливом цього строку (ч. 5 ст 261 ЦК України).

Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться в ст. ст. 252 - 255 ЦК України.

При цьому початок перебігу позовної давності пов'язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (ст. 261 ЦК України).

За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Як вбачається з розрахунку заборгованості, позичальник у 2008 році припинив оплату чергових платежів, а кредитор звернувся до суду з вимогами про стягнення заборгованості за кредитом у лютому 2013 року, надавши розрахунок заборгованості станом на 13 грудня 2012 року, який в подальшому уточнив станом на 19 вересня 2014 року.

Оскільки умовами кредитного договору установлені окремі самостійні зобов'язання, які деталізують обов'язок боржника повернути весь борг частинами та встановлюють самостійну відповідальність за невиконання цього обов'язку, то право кредитора вважається порушеним з моменту недотримання боржником строку погашення кожного чергового траншу, а отже, і початок перебігу позовної давності за кожний черговий платіж починається з моменту порушення строку його погашення.

Така ж правова позиція висловлена в постанові Верховного Суду України від 19 листопада 2014 року (справа № 6-160цс14).

Апеляційний суд у свою чергу на такі порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права уваги не звернув, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги належним чином не перевірив та ухвалив рішення, що не відповідає вимогам законності і обґрунтованості.

Оскільки допущені судами порушення норм матеріального та процесуального права призвели до неправильного вирішення справи, рішення судів першої та апеляційної інстанцій підлягають скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336 <nau://ukr/1618-15|st336/>, 338 ЦПК України колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3, подану представником ОСОБА_4, задовольнити частково.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 20 листопада 2014 року та ухвалу апеляційного суду Одеської області від 14 квітня 2015 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий П.О. Гвоздик
Судді:Є.П. Євграфова О.І. Євтушенко Ю.Г. Іваненко М.І. Наумчук