Справа №150/977/14-ц
Провадження по справі №2/150/8/15
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 лютого 2015 року с. Мазурівка

Чернівецький районний суд Вінницької області в складі:

головуючої: судді Цимбалюк Л.П.,

при секретарі Діденко А.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа без самостійних вимог ОСОБА_3 про стягнення боргу, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до районного суду із вищевказаним позовом, посилаючись на те, що у 2008 році ОСОБА_1 продав ОСОБА_2 належний йому автомобіль ВАЗ-2107 червоного кольору за суму еквівалентну 2000 доларів США. Однак, ОСОБА_2 в повному обсязі не розрахувався із ОСОБА_1 за придбаний автомобіль, тому позивач просить стягнути в примусовому порядку із відповідача 1700 доларів США, що на день звернення до суду еквівалентно національній валюті в розмірі 22017,55 гривень.

Позивач та його представник - адвокат Богданова С.Д., яка діє на підставі угоди про надання правової допомоги, в судовому засіданні свої вимоги підтримує та просить їх задоволити. Пояснив, що у 2008 році продав ОСОБА_2 належний йому автомобіль ВАЗ-2107 червоного кольору за 2000 доларів США. На той час у ОСОБА_2 коштів не було, тому ОСОБА_1, будучи протягом багатьох років у дружніх стосунках з останнім, погодився на те, що ОСОБА_2 сплатить обумовлену суму коштів в кінці цього ж року. Однак, ОСОБА_2 коштів за придбаний автомобіль не сплатив, пояснюючи це відсутністю грошей. Автомобіль ВАЗ-2107 ОСОБА_2 забрав з гаража ОСОБА_5, у якого вказаний автомобіль перебував на зберіганні. ОСОБА_2 пообіцяв розрахуватися із ОСОБА_1 за придбаний автомобіль наприкінці 2009 року, на що ОСОБА_1 погодився. У 2010 році ОСОБА_1 стало відомо, що ОСОБА_2 має намір продати автомобіль ВАЗ-2107 ОСОБА_6 та розрахується із ОСОБА_1 за придбаний автомобіль. Від ОСОБА_6 позивач дізнався про те, що вона придбала автомобіль у ОСОБА_2 за 2500 доларів США, але у неї була залишено 2200 доларів США, які ОСОБА_2 погодився взяти та сказав їй, щоб решту 300 доларів США остання віддала ОСОБА_1 в рахунок погашення боргу ОСОБА_2 Нею було передано ОСОБА_1 зазначену суму коштів. У грудні 2012 року ОСОБА_2 повідомив ОСОБА_1, що в повному обсязі уже розрахувався з останнім за придбаний автомобіль, тому позивач зрозумів, що ОСОБА_2 не має наміру повертати заборговані кошти, сума яких становить 1700 доларів США.

Відповідач в судовому засіданні позовні вимоги не визнає, заперечує проти їх задоволення. Пояснив, що у 2008 році придбав у ОСОБА_1 автомобіль ВАЗ-2107 за грошові кошти у розмірі 2000 доларів США. Після отримання технічного паспорта на транспортний засіб ОСОБА_2 стало відомо про те, що власником автомобіля ВАЗ-2107 являється мешканка АДРЕСА_3 ОСОБА_3, до якої ОСОБА_2 звернувся з проханням документально оформити автомобіль на його ім*я. ОСОБА_3 як власник даного транспортного засобу передала ОСОБА_2 генеральне доручення з правом продажу. ОСОБА_2 домовився із ОСОБА_6 про продаж автомобіля ВАЗ-2107 за грошові кошти в розмірі 2500 доларів США. Однак, в ОСОБА_7 в наявності було лише 2200 доларів США, тому ОСОБА_2 погодився взяти ці кошти, а решту 300 доларів США сказав, щоб вона віддала ОСОБА_1, так як він йому заборгував зазначену суму коштів. ОСОБА_2 стверджує, що він обіцяні кошти повернув у 2010 році, однак, ОСОБА_1 забажав збільшення вартості автомобіля, тому й вимагає від нього ще додаткової сплати коштів.

Третя особа без самостійних вимог ОСОБА_3, повідомлена належним чином про день, час та місце розгляду цивільної справи, до суду не з*явилася, не повідомивши про причини своєї неявки.

Свідок ОСОБА_7 суду пояснила, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 домовились про продаж автомобіля ВАЗ-2107 за грошові кошти в розмірі 2500 доларів США. Однак, в ОСОБА_7 в наявності було лише 2200 доларів США, тому ОСОБА_2 погодився взяти ці кошти, а решту 300 доларів США сказав, щоб вона віддала ОСОБА_1, так як він йому заборгував зазначену суму коштів. Через місяць ОСОБА_7 принесла грошові кошти ОСОБА_1, на що останній поскаржився їй, що ОСОБА_2 не повертає йому решту обіцяних коштів в розмірі 1700 доларів США.

Свідок ОСОБА_8 - батько відповідача, суду пояснив, що йому невідомо у кого його син ОСОБА_2 придбав автомобіль ВАЗ-2107 та за яку суму коштів. Транспортний засіб продано ОСОБА_2 односельчанці ОСОБА_7

З*ясувавши позицію сторін, заслухавши пояснення свідків, дослідивши та оцінивши письмові докази у справі, суд приходить до висновку, що в задоволенні позову слід відмовити, ґрунтуючись на наступних підставах.

Як зазначено в позові у 2008 році ОСОБА_1 продав ОСОБА_2 належний йому автомобіль ВАЗ-2107 червоного кольору за суму еквівалентну 2000 доларів США.

Оскільки, у ОСОБА_2 коштів на той час не було, ОСОБА_1, будучи протягом багатьох років у дружніх стосунках з останнім, погодився на те, що ОСОБА_2 сплатить обумовлену суму коштів в кінці цього ж року.

Однак, ОСОБА_2 коштів за придбаний автомобіль не сплатив, пояснюючи це відсутністю грошей. Автомобіль ВАЗ-2107 ОСОБА_2 забирав з гаража ОСОБА_5, у якого вказаний автомобіль перебував на зберіганні.

ОСОБА_2 пообіцяв розрахуватися із ОСОБА_1 за придбаний автомобіль наприкінці 2009 року, на що ОСОБА_1 погодився.

У 2010 році ОСОБА_1 стало відомо, що ОСОБА_2 має намір продати автомобіль ВАЗ-2107 ОСОБА_6 та розрахується із ОСОБА_1 за придбаний автомобіль.

Пізніше від ОСОБА_6 позивачу стало відомо про те, що вона придбала автомобіль у ОСОБА_2 за суму еквівалентну 2500 доларів США, але у неї була залишена сума еквівалентна 2200 доларів США, які ОСОБА_2 погодився взяти та сказав їй, щоб решту, тобто 300 доларів США остання віддала ОСОБА_1 в рахунок погашення боргу ОСОБА_2 Нею було передано ОСОБА_1 зазначену суму коштів, на що останній повідомив їй, що ОСОБА_2 заборгував ОСОБА_1 суму еквівалентну 1700 доларів США.

У грудні 2012 року ОСОБА_2 повідомив ОСОБА_1, що в повному обсязі уже розрахувався з останнім за придбаний автомобіль, тому позивач зрозумів, що ОСОБА_2 не має наміру повертати заборговані кошти.

13 лютого 2013 року ОСОБА_1 звернувся із заявою до Чернівецького РВ УМВС України у Вінницькій області про притягнення ОСОБА_2 до кримінальної відповідальності. Кримінальне провадження внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань 13.02.2014 року за №0000072 за знаками кримінального правопорушення, передбаченого ст.190 ч.1 КК України.

Згідно постанови старшого слідчого Чернівецького РВ УМАВС України у Вінницькій області від 29.03.2014 року кримінальне провадження №0000072 від 13.02.2013 року закрито, у зв*язку із встановленням відсутності в діях ОСОБА_2 складу кримінального правопорушення, передбаченого ст.190 ч.1 КК України /а.с. 6/.

Відповідно до ч.1 ст.509 ЦК України зобов*язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов*язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, сплатити гроші, тощо), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов*язку.

Відповідно до ч.2 ст.509 ЦК України зобов*язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Частиною 1 статті 11 ЦК України встановлено, що цивільні права та обов*язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов*язки.

Статтею 629 ЦК України встановлено, що договір є обов*язковим для виконання сторонами.

В судовому засіданні знайшов своє підтвердження той факт, що сторонами дотримано вимоги положень статті 629 ЦК України, тобто ОСОБА_1 як продавцем передано автомобіль ВАЗ-2107, а ОСОБА_2 як покупцем прийнято вказаний транспортний засіб, за придбання якого мав передати ОСОБА_1 грошові кошти в розмірі 2000 доларів США.

Так, у 2008 році ОСОБА_1 домовився про продаж належного йому автомобіля ВАЗ-2107, червоного кольору зі своїм товаришем - ОСОБА_2 за 2000 доларів США. Однак, ОСОБА_2, пояснюючи це тим, що у нього на той час не було таких коштів, пообіцяв сплатити кошти за отриманий автомобіль в кінці 2008 року, на що ОСОБА_1 дав свою згоду, не бажаючи погіршувати дружні стосунків між ними.

Пізніше ОСОБА_2 забрав в своє користування автомобіль з гаража ОСОБА_5, мешканця АДРЕСА_1, де автомобіль перебував на зберіганні.

Домовленість між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 щодо продажу автомобіля ВАЗ-2107 підтверджується показами свідка ОСОБА_5, даними на стадії досудового розслідування, які містяться в матеріалах кримінального провадження, оглянутих в судовому засіданні.

В кінці 2008 року ОСОБА_2 гроші не повернув, мотивуючи це перебуванням в скрутному фінансовому становищі, однак, обіцяв повернути кошти пізніше. Через рік ОСОБА_1 грошових коштів так і не отримав, однак, зробив доручення на право користування автомобілем на ім'я ОСОБА_2 та його дружини.

Як пояснив ОСОБА_2 після отримання технічного паспорта на транспортний засіб ОСОБА_2 стало відомо про те, що власником автомобіля ВАЗ-2107 являється мешканка АДРЕСА_3 ОСОБА_3, до якої ОСОБА_2 звернувся з проханням документально оформити автомобіль на його ім*я. ОСОБА_3 як власник даного транспортного засобу передала ОСОБА_2 генеральне доручення строком на 10 років з правом продажу.

Однак, в судовому засіданні встановлено, що доручення видане на п*ять років.

15 січня 2010 року ОСОБА_2 вирішив продати автомобіль ВАЗ-2107 ОСОБА_6, мешканці АДРЕСА_2 та пообіцяв з отриманих коштів повернути борг ОСОБА_1

З пояснень ОСОБА_7 вбачається, що вона та ОСОБА_2 домовились про продаж автомобіля ВАЗ-2107 за грошові кошти в розмірі 2500 доларів США. Однак, в ОСОБА_7 в наявності було лише 2200 доларів США, тому ОСОБА_2 погодився взяти ці кошти, а решту 300 доларів США сказав, щоб вона віддала ОСОБА_1, так як він йому заборгував зазначену суму коштів. Через місяць ОСОБА_7 принесла грошові кошти ОСОБА_1, на що останній поскаржився їй, що ОСОБА_2 не повертає йому решту обіцяних коштів в розмірі 1700 доларів США. З показів ОСОБА_1, встановлено, що ОСОБА_1 решту грошей він так і не отримав.

З пояснень ОСОБА_2 вбачається, що він обіцяні кошти повернув у 2010 році, однак, ОСОБА_1 забажав збільшення вартості автомобіля, тому й вимагає від нього ще додаткової сплати коштів.

Як вбачається з оглянутого в судовому засіданні кримінального провадження за №0000072 13 лютого 2013 року ОСОБА_1 звернувся із заявою до Чернівецького РВ УМВС України у Вінницькій області про притягнення ОСОБА_2 до кримінальної відповідальності. Кримінальне провадження внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань 13.02.2014 року за №0000072 за знаками кримінального правопорушення, передбаченого ст.190 ч.1 КК України.

На підставі зібраних та досліджених доказів старшим слідчим СВ Чернівецького РВ УМВС України у Вінницькій області Ільченко М.О. 29 березня 2014 року винесено постанову про закриття кримінального провадження №0000072 від 13.02.2013 року, у зв*язку із відсутністю в діях ОСОБА_2 складу кримінального правопорушення, передбаченого ст.190 ч.1 КК України, на підставі п.2 ч.1 ст.284 КПК України.

Факт заволодіння чужим майном або правом на майно шляхом обману чи зловживання довірою не знайшов свого підтвердження на стадії досудового розслідування, що свідчить про відсутність об'єктивної сторони кримінального правопорушення, передбаченого ст. 190 КК України.

Не погодившись із постановою старшого слідчого СВ Чернівецького РВ УМВС України у Вінницькій області про закриття кримінального провадження, ОСОБА_1 звернувся зі скаргою (в порядку ст.303 КПК України) до Чернівецького районного суду Вінницької області, в якій просив скасувати вище зазначену постанову від 29.03.2014 року та відновити досудове слідство у кримінальному провадженні №0000072 від 13.02.2013 року, зобов*язати старшого слідчого провести належну досудову перевірку по його заяві та прийняти законне рішення за результатами перевірки, про що свідчать матеріали за скаргою ОСОБА_1 (справа №150/850/14-к (провадження по справі №1-кс/150/158/14), оглянуті в судовому засіданні. За результатами розгляду скарги ОСОБА_1 слідчим суддею Суперсоном С.П. 23.09.2014 року постановлено ухвалу про залишення скарги без задоволення, оскільки, старшим слідчим було проведено усі необхідні слідчі дії для з*ясування обставин кримінального правопорушення та відшукання винних осіб, тому постанова старшого слідчого про закриття кримінального провадження є законною та обґрунтованою. Ухвала слідчого судді Чернівецького районного суду про залишення скарги ОСОБА_1 без задоволення не оскаржувалась та набрала законної сили 29.09.2014 року /а.с. 7/.

Відповідачем ставиться питання про застосування позовної давності, тривалість якої спливла, що є самостійною підставою для відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1

При вирішенні питання щодо застосування позовної давності судом враховується наступне.

Статтею 257 ЦК України встановлено загальну позовну давність тривалістю у три роки.

Відповідно до ч.1 ст.261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Частиною 4 статті 267 ЦК України встановлено, що сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

В матеріалах справи відсутні належні та достатні докази, на підставі яких можна було б обчислювати перебіг позовної давності, відсутня розписка про повернення ОСОБА_2 боргу за придбаний у ОСОБА_1 автомобіль.

За таких обставин суд приходить до висновку про неможливість застосування позовної давності.

Відповідно до п.3 ч.1 ст.208 ЦК України у письмовій формі належить вчиняти правочини фізичних осіб між собою на суму, що перевищує у двадцять і більше разів розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян.

Однак, договір купівлі - продажу транспортного засобу між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено в порушення положень статті 208 ЦК України в усній формі, без нотаріального посвідчення та державної реєстрації, що підтверджено сторонами в судовому засіданні.

Крім того, ОСОБА_1 є неналежним позивачем, оскільки, первинним власником автомобіля ВАЗ-2107, який є предметом договору купівлі - продажу, укладеного між ОСОБА_1 та ОСОБА_2, являється ОСОБА_3, мешканка АДРЕСА_3, про що свідчить свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_1, видане 10.07.1999 року Жмеринським МРЕВ УДАІ Вінницької області.

Відповідно до ч.4 ст.60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ч.1 ст.212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об*єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Позивачем відповідно до вимог ч.1 ст.60 ЦПК України належним чином не доведено обставини, на які він посилається як на підставу своїх вимог щодо стягнення з відповідача боргу за придбаний транспортний засіб в розмірі 1700 доларів США, що еквівалентно 22017,55 грн. на день звернення до суду.

На підставі вище викладеного, суд в силу статті 212 ЦПК України приходить до висновку про відмову в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1

Керуючись ст., ст. 10, 11, 60, 209, 212-215 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовити в повному обсязі.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до апеляційного суду Вінницької області протягом десяти днів з дня його проголошення.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Апеляційна скарга, подана після закінчення установлених строків, залишається без розгляду, якщо апеляційний суд за заявою особи, яка її подала, не знайде підстав для поновлення строку.

Повний текст рішення відповідно до вимог ч.3 ст.209 ЦПК України складено 19.02.2015 року.

Суддя: Цимбалюк Л.П.