АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
Справа: № 619/4630/15-ц Головуючий 1-ї інстанції: Нечипоренко І.М.
Провадження: № 22-ц/790/1255/16 Доповідач: Піддубний Р.М.
Категорія: «договірні правовідносини»
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 лютого 2016 року м. Харків

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Харківської області в складі:

головуючого: судді Піддубного Р.М.,

суддів: Гуцал Л.В., Трішкової І.Ю.,

за участю секретаря: Новокщонової І.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1, який діє в інтересах ОСОБА_2, на рішення Дергачівського районного суду Харківської області від 10 грудня 2015 року по справі за позовом ОСОБА_2 до публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» про заборону вчиняти певні дії, -

встановила:

У листопаді 2015 року ОСОБА_1, який діяв в інтересах ОСОБА_2, звернувся до суду з позовом, мотивуючи який зазначив, що 18 вересня 2007 року між закритим акціонерним комерційним банком «ПриватБанк», правонаступником якого є публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (ПАТ «ПриватБанк»), та ОСОБА_2 було укладено кредитний договір № HAE2GK01270150, за умовами якого останній отримав кредит у розмірі 36 677, 66 доларів США та зобовязався повернути вказану суму частинами по 367, 39 доларів США щомісяця у строк до 17 вересня 2027 року, а також сплачувати проценти за користування кредитом.

Того ж дня, з метою забезпечення виконання зобовязань за кредитним договором між сторонами було укладено договір іпотеки № HAE2GK01270135, згідно з яким ОСОБА_2 передав банку в іпотеку належний йому на праві власності житловий будинок № 4 по вул. Шкільній в смт. Солоницівка Дергачівського району Харківської області.

Рішенням апеляційного суду Харківської області від 29 листопада 2012 року в рахунок погашення заборгованості ОСОБА_2 за кредитним договором від 18 вересня 2007 року у розмірі 322 762,64 грн. звернуто стягнення на предмет іпотеки - житловий будинок № 4 по вул. Шкільній у сел. Солоницівка Дергачівського району Харківської області із застосуванням процедури продажу, встановленої статтею 38 Закону України «Про іпотеку», для чого ПАТ КБ «ПриватБанк» надано право від імені ОСОБА_2 укласти договір купівлі-продажу вказаного будинку будь-яким способом з іншою особою-покупцем за початковою ціною реалізації, встановленою на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна на підставі оцінки, проведеної субєктом оціночної діяльності.

Заочним рішення Дергачівського районного суду Харківської області від 25 квітня 2014 виселено ОСОБА_2 та ОСОБА_3 із вказаного житлового будинку зі зняттям з реєстраційного обліку у територіальному органі державної міграції служби України.

Посилаючись на те, що відповідачем вчиняються дії, направлені на реалізацію іпотечного майна, ОСОБА_1, просив заборонити ПАТ КБ «ПриватБанк» на час дії Закону України № 1304-VІІ від 03 червня 2014 року «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» реалізовувати предмет іпотеки - житловий будинок № 4 по вулиці Шкільній в с. Солоницівка Дергачівського району Харківської області

Рішенням Дергачівського районного суду Харківської області від 10 грудня 2015 року в задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1, який діє в інтересах ОСОБА_2, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просив рішення скасувати, ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити.

Заслухавши доповідь судді, пояснення осіб, що зявилися, перевіривши законність та обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги.

Відповідно до ч.1 ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції виходив із недоведеності факту порушення ПАТ КБ «ПриватБанк» цивільних прав позивача, обраний ним спосіб захисту не передбачений нормами ЦК України, у звязку з чим відсутні підстави для задоволення заявленого ОСОБА_2 позову.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції.

Судовим розглядом встановлено, що 18 вересня 2007 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_2 було укладено кредитний договір № HAE2GK01270150, за умовами якого останній отримав кредит у розмірі 36 677, 66 доларів США та зобовязався повернути вказану суму частинами по 367, 39 доларів США щомісяця у строк до 17 вересня 2027 року, а також сплачувати проценти за користування кредитом.

Того ж дня, з метою забезпечення виконання зобовязань за кредитним договором між сторонами було укладено договір іпотеки № HAE2GK01270135, згідно з яким ОСОБА_2 передав банку в іпотеку належний йому на праві власності житловий будинок № 4 по вул. Шкільній в смт. Солоницівка Дергачівського району Харківської області.

Рішенням апеляційного суду Харківської області від 29 листопада 2012 року в рахунок погашення заборгованості ОСОБА_2 за кредитним договором від 18 вересня 2007 року у розмірі 322 762,64 грн. звернуто стягнення на житловий будинок № 4 по вул. Шкільній у сел. Солоницівка Дергачівського району Харківської області із застосуванням процедури продажу, встановленої статтею 38 Закону України «Про іпотеку», для чого ПАТ КБ «ПриватБанк» надано право від імені ОСОБА_2 укласти договір купівлі-продажу вказаного будинку будь-яким способом з іншою особою-покупцем за початковою ціною реалізації, встановленою на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна на підставі оцінки, проведеної субєктом оціночної діяльності.

Заочним рішення Дергачівського районного суду Харківської області від 25 квітня 2014 виселено ОСОБА_2 та ОСОБА_3 із вказаного житлового будинку зі зняттям з реєстраційного обліку у територіальному органі державної міграції служби України.

7 червня 2014 року набув чинності Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», згідно з пунктом 1 якого не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із статтею 4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно із статтею 5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов'язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що:

таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об'єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно;

загальна площа такого нерухомого житлового майна (об'єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. метрів для квартири та 250 кв. метрів для житлового будинку.

Поняття «мораторій» у цивільному законодавстві визначається як відстрочення виконання зобов'язання (пункт 2 частини першої статті 263 ЦК України).

Отже, мораторій є відстроченням виконання зобов'язання, а не звільненням від його виконання. Відтак установлений Законом України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» мораторій на стягнення майна, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті, не передбачає втрату кредитором права на звернення стягнення на предмет іпотеки (застави) у випадку невиконання боржником зобовязань за договором, а лише тимчасово забороняє примусово стягувати (відчужувати без згоди власника).

Рішення суду в частині звернення стягнення на предмет іпотеки на час дії Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» не підлягає виконанню.

Згідно із ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

За положенням ст. 4 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Захист цивільних прав це застосування цивільно-правових засобів з метою забезпечення цивільних прав.

Порушення права пов'язано з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково.

Таким чином, порушення, невизнання або оспорення субєктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту.

Перелік способів захисту цивільних прав наведено у ст. 16 ЦК України.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб'єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.

Відповідно до ст. 11 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності, які передбачають рівність прав сторін щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості та обовязок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з ч. 1 ст. 179 ЦПК предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи (причини пропуску строку позовної давності тощо) і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Заперечуючи проти задоволення позову, представник ПАТ КБ «ПриватБанк» зазначав, що враховуючи вимоги та обмеження, встановлені Законом України від 7 червня 2014 року, реалізація предмета іпотеки банком не проводиться.

Будь-яких належних та допустимих доказів на підтвердження порушення його цивільних прав позивачем не надано, а вимоги щодо заборони ПАТ КБ «ПриватБанк» реалізовувати предмет іпотеки нє є належним способом захисту цивільного права.

Оскільки судом першої інстанції не було порушено норм процесуального права, рішення суду відповідає вимогам матеріального права та встановленим обставинам справи, апеляційна скарга підлягає відхиленню, а рішення суду - залишенню без змін.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 308, 313 - 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1, який діє в інтересах ОСОБА_2, відхилити.

Рішення Дергачівського районного суду Харківської області від 10 грудня 2015 року залишити без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий

Судді