Справа №522/9946/15-ц
Провадження №2/522/6573/15
З А О Ч Н Е Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
10 серпня 2015 року Приморський районний суд міста Одеси в складі
Головуючого судді Шликова С.П.,
за участю секретаря Бондаренко Т.М.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду у місті Одесі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , Першого Приморського відділу державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції, третя особа: Одеська універсальна товарна біржа «Джип» про визнання договору купівлі продажу квартири дійсним та зняття арешту,-
Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до відповідачів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , Першого Приморського відділу державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції, третя особа: Одеська універсальна товарна біржа «Джип» про визнання договору купівлі продажу квартири дійсним та зняття арешту, мотивуючи свої вимоги наступним:
21.05.1996 року між ним та відповідачами було укладено договір купівлі продажу нерухомого майна, за яким відповідач ОСОБА_2 , яка діяла від імені ОСОБА_4 та відповідач ОСОБА_3 , яка діяла від свого імені та від імені ОСОБА_5 продали, а позивач придбав 420/1000 частин квартири, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 .
Вказаний договір купівлі продажу був зареєстрований на Одеській універсальній товарній біржі «Джип» у Журналі реєстрації біржових угод з нерухомістю, реєстраційний номер 96/0619 від 21.05.1996 року.
На момент укладення договору купівлі продажу, діючим законодавством не було передбачено нотаріальне посвідчення вказаного договору купівлі продажу нерухомого майна, тому у нотаріальній конторі вказаний договір не реєструвався, що на теперішній час, як вказує позивач, позбавляє його можливості здійснювати право власності своїм майном, а саме розпоряджатися нерухомістю на власний розсуд.
Просив суд визнати договір купівлі продажу нерухомого майна № 96/0619 від 21 травня 1996 року, укладений між ним та ОСОБА_2 , яка діяла від імені ОСОБА_4 на підставі довіреності та ОСОБА_3 , яка діяла від свого імені та від імені ОСОБА_5 на підставі довіреності, зареєстрований Одеською універсальною товарною біржею за реєстровим №96/0619 від 21.05.1996 року - дійсним.
21 липня 2015 року представник позивача Антонова К.В., яка діє в інтересах позивача ОСОБА_1 доповнила заявлені позовні вимоги та просила суд також зняти арешт з квартири АДРЕСА_2 , накладений постановою державного виконавця Першого Приморського відділу державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції Притуляки В.М. в рамках примусового виконання рішення суду, де боржником є колишній співвласник вказаної квартири ОСОБА_5 , мотивуючи свої вимоги тим, що вказана частина квартири, на яку постановою державного виконавця накладений арешт, належить позивачу на підставі договору купівлі продажу нерухомого майна від 21.05.1996 року, арешт на квартиру було накладено у 2012 році, що порушує право позивача на вільне розпорядження належним йому майном. (а.с. 51)
У судовому засіданні представник позивача підтримала заявлені та доповнені позовні вимоги та просила їх задовольнити, надавши суду аналогічні пояснення тим, що викладені у позовній заяві, а також у заяві про уточнення позовних вимог.
Відповідачі та представник співвідповідача Першого Приморського ВДВС ОМУЮ у судове засідання не з`явилися, були належним чином повідомлені про час і місце розгляду справи, від них не надійшло повідомлення про причини неявки, клопотань про відкладення справи від них до суду не надходило, тому враховуючи, що представник позивача не заперечує проти ухвалення заочного рішення, суд ухвалив, відповідно до ч.1 ст.224 ЦПК України, розглянути справу на підставі наявних у справі доказів з ухваленням заочного рішення.
Представник третьої особи до судового засідання не з`явився, про час, дату та місце розгляду справи був належним чином повідомлений, про причини неявки суд не повідомив, заяви про розгляд справи за його відсутністю на адресу суду не надходило.
Суд, заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи, вважає позов обґрунтованим і таким, що підлягає задоволенню з наступних підстав.
Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.
Згідно з ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.
Частиною 1 ст. 60 ЦПК України передбачено, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Частиною 2 тієї ж статті передбачено, що докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.
Частинами 3 та 4 ст. 2 ЦПК України передбачено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. Закон, який встановлює нові обов`язки, скасовує чи звужує права, належні учасникам цивільного процесу, чи обмежує їх використання, не має зворотної дії в часі.
У відповідності до ч. 3 ст. 5 ЦК України якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав і обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності.
Враховуючи той факт, що позивач у своїй позовній заяві посилається на те, що правовідносини між нею та відповідачами виникли з 21.05.1996 року, тому суд приходить до висновку, що застосуванню підлягають й норми матеріального права, які були чинними на той час.
Відповідно до ст. 227 ЦК УРСР від 18 липня 1963р. , який діяв на час виникнення спірних правовідносин 11 травня 1998 року, договір купівлі-продажу жилого будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією з сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору (стаття 47 УЦК УРСР).
У судовому засіданні встановлено, що 21 травня 1996 року між ОСОБА_2 , яка діяла від імені ОСОБА_4 на підставі довіреності № 7-1233 від 18.05.1996 року, посвідченої Першою Одеською держнотконторою, ОСОБА_3 , яка діяла від свого імені та від імені ОСОБА_5 на підставі довіреності від 16.05.1996 року, посвідченої військовою частиною № НОМЕР_1 , Вінницької області, смт. Стрижавка та ОСОБА_1 було укладено договір № 96/0916 купівлі продажу нерухомого майна, відповідно до умов якого ОСОБА_4 , ОСОБА_3 та ОСОБА_5 продали, а ОСОБА_1 придбав 420/1000 частин квартири за адресою: АДРЕСА_3 складається з 5 (п`яти) кімнат житловою площею 119,8 кв., за заявою власника відчужено: 420/1000 коридорів, 420/1000 кухні, 420/1000 туалету, 420/1000 ванної кімнати, загальною площею 74,9 кв.м, що складає 420/1000 частин всієї квартири. (п.п 1, 2)
Відповідно до п. 6 вказаного договору купівлі продажу нерухомого майна 420/1000 частин квартири продані за 600 (шістсот) млн.. карбованців, які отримані продавцем до підписання вказаного договору та належать новому власнику: ОСОБА_1 .
Пунктом 9 договору купівлі продажу нерухомого майна передбачено, що на виконання ст.. 227 ЦК України цей договір підлягає реєстрації у МБТІ м. Одеси на ім`я ОСОБА_1 .
Крім того, у відповідності до умов цього ж договору купівлі продажу, вказаний договір не підлягає нотаріальному посвідченню. (а.с. 7-9)
Також, відповідно до умов вищевказаного договору 21 травня 1996 року цей договір купівлі продажу зареєстрований у Журналі реєстрації біржових угод з нерухомістю Одеської універсальної товарної біржі «GIP» за № 96/0619 від 21.05.1996 року. (а.с. 5)
Крім того, у судовому засіданні встановлено, що 30 травня 1996 року 420/1000 частин квартири АДРЕСА_2 зареєстрований у МБТІ за реєстраційний записом АДРЕСА_4 за ОСОБА_1 . (а.с.10)
Відповідно до ст. 47 ЦК УРСР від 18 липня 1963р. нотаріальне посвідчення угод обов`язкове лише у випадках, зазначених у законі. Недодержання в цих випадках нотаріальної форми тягне за собою недійсність угоди з наслідками, передбаченими частиною другою статті 48 ЦК УРСР.
Відповідно до частини 2 ст. 48 ЦК УРСР від 18 липня 1963р. по недійсній угоді кожна з сторін зобов`язана повернути другій стороні все одержане за угодою, а при неможливості повернути одержане в натурі - відшкодувати його вартість у грошах, якщо інші наслідки недійсності угоди не передбачені законом.
У відповідності з ч. 2 ст.47 ЦК УРСР від 18 липня 1963р., який діяв на час укладення угоди купівлі-продажу спірного житлового будинку, якщо одна з сторін повністю або частково виконала угоду, що потребує нотаріального посвідчення, а друга сторона ухиляється від нотаріального оформлення угоди, суд вправі за вимогою сторони, яка виконала угоду, визнати угоду дійсною. В цьому разі наступне нотаріальне оформлення угоди не вимагається.
Згідно з п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду УРСР від 28.04.1978 року № 3 «Про судову практику в справах про визнання угод недійсними» (із змінами згідно з постановою Пленуму Верховного Суду від 25.05.98 року № 15), яка діяла на час виникнення спірних правовідносин, з підстав недодержання нотаріальної форми визнаються недійсними тільки угоди, які відповідно до чинного законодавства підлягають обов`язковому нотаріальному посвідченню, зокрема, договори довічного утримання; застави, купівлі-продажу, в тому числі при придбанні на біржових торгах) міни або дарування жилого будинку (квартири) чи його (її) частини; дарування іншого майна на суму понад 500 крб. і валютних цінностей на суму понад 50 крб.
Якщо така угода виконана повністю або частково однією з сторін, а друга сторона ухиляється від її нотаріального оформлення, суд на підставі ч. 2 ст. 47 ЦК УРСР за вимогою сторони, яка виконала угоду, її правонаступників або прокурора вправі визнати угоду дійсною. Однак це правило не може бути застосовано, якщо сторонами не було досягнуто згоди з істотних умов угоди або для укладення її були в наявності передбачені законом обмеження (наприклад, статтями 105, 114 ЦК).
Крім того, у відповідності до ст. 224 ЦК УРСР від 18 липня 1963р. за договором купівлі-продажу продавець зобов`язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов`язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму.
У судовому засіданні встановлено, що договір купівлі продажу нерухомого майна № 96/0619 від 21.05.1996 року, укладений між ОСОБА_2 , яка діяла від імені ОСОБА_4 на підставі довіреності, ОСОБА_3 , яка діяла від свого імені та від імені ОСОБА_5 на підставі довіреності з однієї сторони та ОСОБА_1 з другої сторони виконано сторонами повністю, претензій до відповідачів (продавців за контрактом) ОСОБА_1 не має.
Також, у судовому засіданні було встановлено, що ОСОБА_1 вважав, що укладений договір є законним, оскільки згідно ст. 15 Закону України від 10.12.1991 року № 1956-XII «Про товарну біржу» угоди, зареєстровані на біржі, нотаріальному посвідченню не підлягають.
Судом встановлено, що будь-які перешкоди для нотаріального посвідчення договору на час його укладення були відсутні, договір не був посвідчений нотаріально в зв`язку із неправильним тлумаченням на той час ст. 15 Закону України «Про товарну біржу», згідно якого угоди, зареєстровані на біржі, не підлягають нотаріальному посвідченню, що не виключало дотримання при його укладенні вимог ст. 227 ЦК УРСР 1963р.
Відповідно до п. 4 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України від 16 січня 2003 року, який діє з 01 січня 2004 року, Цивільний кодекс України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення ЦК України застосовуються до тих прав і обов`язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності.
Крім того, статтею 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.
Згідно з ч.ч. 1-4 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Власність зобов`язує.
У відповідності до ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Згідно зі ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.
Частинами 1 та 2 ст. 60 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього
арешту. У разі прийняття судом рішення про зняття арешту з майна арешт з майна знімається за постановою державного виконавця не пізніше наступного дня, коли йому стало відомо про такі обставини. Копія постанови про зняття арешту з майна надсилається боржнику та органу (установі), якому була надіслана для виконання постанова про накладення арешту на майно боржника.
Відповідно до наданої суду інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна № 38488550 від 03.06.2015 року, 01.06.2012 року постановою державного виконавця Першого Приморського відділу державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції ВП №30089107 накладено арешт на майно ОСОБА_5 , у тому числі й на 1/3 частину квартири АДРЕСА_2 . (а.с. 36)
У зв`язку з тим, що у судовому засіданні було встановлено, що 21.05.1996 року ОСОБА_3 , яка діяла у тому числі й від імені ОСОБА_5 продала належну йому на праві власності частину квартири АДРЕСА_2 , умови договору купівлі продажу нерухомого майна були виконані у повному обсязі, як продавцями, так і покупцем нерухомого майна, будь яких претензій один до одного сторони не мають, суд приходить до висновку, що арешт на 1/3 частину спірної квартири, накладений постановою державного виконавця Першого Приморського ВДВС ОМУЮ 01.06.2012 року в рамках примусового виконання судового рішення про стягнення заборгованості зі ОСОБА_5 є таким, що порушує права позивача ОСОБА_1 , а тому підлягає зняттю.
За таких обставин, суд вважає позов обґрунтованим та таким, що підлягає задоволенню у повному обсязі, з визнанням зазначеного біржового договору купівлі продажу 420/1000 частин квартири за адресою: АДРЕСА_1 дійсним, оскільки з приведених вище доказів вбачається, що між ОСОБА_1 , ОСОБА_6 , яка діяла від імені ОСОБА_4 на підставі довіреності та ОСОБА_7 , яка діяла від свого імені та від імені ОСОБА_5 на підставі довіреності був укладений вищевказаний договір купівлі - продажу, при цьому покупець ОСОБА_1 в повному обсязі виконав умови угоди, нотаріальне посвідчення договору в даний час неможливо в зв`язку з тим, що відповідачі ухиляються від його нотаріального посвідчення, а накладений постановою державного виконавця Першого Приморського ВДВС ОМУЮ від 01.06.2012 року арешт на 1/3 частину спірної квартири, яка належала ОСОБА_5 є таким, що порушує права законного власника квартири.
Вирішуючи відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України, питання щодо розподілу судових витрат, суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для їх розподілу, оскільки такі вимоги позивачем не заявлялися.
На підставі викладеного, керуючись ст..ст. 5, Прикінцевими та перехідними положеннями ЦК України, ст..ст. 47,48, 224, 227 ЦК УРСР, ст.. 15 Закону України від 10.12.1991 року «Про товарну біржу», ст.ст. 2, 10, 11, 60, 61, 88, 212, 213, 214, 215,224-226,294 ЦПК України суд, -
Позов ОСОБА_1 - задовольнити.
Визнати договір купівлі продажу нерухомого майна № 96/0619 від 21 травня 1996 року, укладений між ОСОБА_2 , яка діяла від імені ОСОБА_4 , ОСОБА_3 , яка діяла від свого імені та від імені ОСОБА_5 та ОСОБА_1 , зареєстрований Одеською Універсальною Товарною Біржею «GIP» за реєстровим №96/0619 від 21.05.1996 року, за яким ОСОБА_2 , яка діяла від імені ОСОБА_4 та ОСОБА_3 , яка діяла від свого імені та від імені ОСОБА_5 продали, а ОСОБА_1 придбав 420/1000 частин квартири за адресою: АДРЕСА_3 складається з 5 (п`яти) кімнат житловою площею 119,8 кв., за заявою власника відчужено: 420/1000 коридорів, 420/1000 кухні, 420/1000 туалету, 420/1000 ванної кімнати, загальною площею 74,9 кв.м, що складає 420/1000 частин всієї квартири дійсним.
Скасувати арешт квартири АДРЕСА_2 , накладений на підставі постанови державного виконавця Першого Приморського відділу державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції Притуляка В.М. від 01.06.2012 року серії ВП №30089107 про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження.
Заочне рішення може бути оскаржене позивачем в апеляційному порядку до Апеляційного суду Одеської області шляхом подачі в десятиденний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом десяти днів з дня отримання його копії.
Суддя