Справа № 462/3042/14 Головуючий у 1 інстанції: Колодяжний С.Ю.
Провадження № 22-ц/783/4122/15 Доповідач в 2-й інстанції: ОСОБА_1
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 липня 2015 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого - судді Монастирецького Д.І.,

суддів: Кабаля І.І., Копняк С.М.,

секретаря Ясиновської Я.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Залізничного районного суду м. Львова від 14 квітня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення витрат на навчання доньки, -

в с т а н о в и л а:

08 травня 2014 року ОСОБА_2 звернулась з позовом в суд про стягнення з ОСОБА_3 на її користь витрат на навчання доньки ОСОБА_4 в розмірі 13000 грн. Свої вимоги мотивувала тим, що після розірвання шлюбу з ОСОБА_3 в 2002 році донька перебувала на повному її утриманні, відповідач не надавав коштів на її утримання, ухилявся від сплати аліментів. Після закінчення навчання в школі донька ОСОБА_4 вступила до Львівського інституту економіки і туризму, де навчалася з 01.09.2008 року по 31.05.2012 року. За навчання доньки вона сплатила 13000 грн. Вважає, що тягар оплати коштів за навчання повнолітнього сина, доньки є обовязком батьків згідно ст. 199 СК України, а відповідач не надавав жодної матеріальної допомоги для оплати навчання доньки. Зазначила, що в квітні 2014 року їй стало відомо, що ОСОБА_3 отримав спадщину після померлого батька і може здійснити відшкодування коштів на навчання дитини.

Оскаржуваним рішенням в задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення 13000 грн. витрат на навчання доньки ОСОБА_4 - відмовлено.

Рішення суду оскаржила ОСОБА_2, вважає його незаконним та таким, що підлягає скасуванню з огляду на те, що судом першої інстанції неповно зясовано обставини справи. Зазначає, що суд прийшов до необґрунтованих висновків про те, що вона не має права на отримання відшкодування понесених витрат на навчання у звязку з тим, що донька досягла повноліття 17 січня 2009 року та до суду не було предявлено позов про стягнення аліментів на час навчання до досягнення нею 23 річного віку. В даному випадку суд фактично зробив висновок про пропуск строку на звернення до суду, оскільки на момент звернення з позовом доньці виповнилось 23 роки, а навчання закінчено. Звертає увагу на те, що нормами чинного законодавства, що регулюють подібні відносини з приводу відшкодування витрат, повязаних з навчанням дитини після досягнення нею повноліття, не встановлено заборони звернутись з позовом до батька дитини після досягнення дитиною 23 річного віку, шляхом поновлення строку позовної давності. Крім цього, суд не повинен застосовувати позовну давність у разі її пропуску, якщо відповідач не зробить з цього приводу відповідної заяви. Така заява у матеріалах справи відсутня. Іншою підставою для відмови у задоволенні позовних вимог була відсутність державної реєстрації спадкових справ відповідачем на спадкове майно. Однак при вирішенні спору про право на відшкодування витрат не може бути підставою для відмови у задоволенні позовних вимог майнового характеру відсутність даних про наявність у відповідача майна. Також не погоджується з висновком суду про те, що нею не подано належних доказів про здійснення саме нею оплати за навчання доньки. Просить скасувати рішенняЗалізничного районного суду м. Львова від 14 квітня 2015 рокута ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити.

Сторони в судове засідання не з?явились, тому судова колегія вважає за необхідне у відповідності з вимогами ч. 2 ст. 305 ЦПК України проводити розгляд справи у їх відсутності, так як вони належним чином повідомлені про час та місце судового засідання та у відповідності до вимог ч. 2 ст. 197 ЦПК України розглядає справу без фіксування судового засідання технічними засобами.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, межі та доводи скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід відхилити.

Частиною 1 ст. 292 ЦПК України передбачено, що сторони та інші особи, які беруть участь у справі, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їх права та обовязки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Відповідно до статті 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до ст. ст. 15, 16 ЦК України, ст. 3 ЦПК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних прав, свобод чи інтересів у спосіб, передбачений законом або договором.

Захист цивільних прав це передбачені законом або договором способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Право визначення підстав і предмета позову належить позивачеві (ст. ст. 3, 10, 31 ЦПК України).

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Апеляційний суд досліджує докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку, або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами.

Згідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення.

Статтею 60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу.

Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі виникає спір.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів (ст. 57 ЦПК України).

За загальними положеннями ЦПК України обов'язок суду під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача та якими доказами вони підтверджуються; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки; оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів.

Крім того, важливим є визначення правовідносин сторін, які випливають із встановлених обставин. Саме визначення цих правовідносин дає можливість суду остаточно визначитись, яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Таким чином, рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а також правильно витлумачив ці норми.

Колегія суддів приходить до переконання, що дане рішення суду відповідає зазначеним вимогам закону.

Судом першої інстанції встановлені наступні обставини та відповідні їм правовідносини.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірвано у судовому порядку 05.02.2002 року (а.с. 23).

Донька сторін ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 24), зареєстрована та проживає разом з матір'ю АДРЕСА_1 (а.с. 7) і, згідно даних довідки № 350 від 01.04.2014 року, з 01.09.2008 року до 30.06.2013 року навчалася у Львівському інституті економіки і туризму, сума плати за навчання 13000 грн. сплачена в повному розмірі (а.с. 25).

Відповідно до ст. 180 СК України батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття, а у випадках, передбачених ст. ст. 198, 199 цього Кодексу, - і своїх повнолітніх дочку, сина. Стягнення аліментів на повнолітніх сина, доньку, з підстав, передбачених ст. ст. 198, 199 СК України, здійснюється у судовому порядку за новою позовною заявою.

Правовідносини щодо обов'язку батьків з утримання повнолітніх доньки, сина регулюються главою 16 СК України та є відмінними від правовідносин з утримання батьками неповнолітніх дітей, що припиняються з досягненням сином, донькою повноліття.

Згідно вимог ст. 199 СК України, якщо повнолітні дочка, син продовжують навчання і у зв'язку з цим потребують матеріальної допомоги, батьки зобов'язані утримувати їх до досягнення двадцяти трьох років за умови, що вони можуть надавати матеріальну допомогу. Право на утримання припиняється у разі припинення навчання.

Як вбачається із роз'яснень, даних в п. 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» № 3 від 15.05.2006 року обов'язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчатися після досягнення повноліття (незалежно від форми навчання), виникає за обов'язкової сукупності таких юридичних фактів: досягнення дочкою, сином віку, який перевищує 18, але є меншим 23 років; продовження ними навчання; потреба у зв'язку з цим у матеріальній допомозі; наявність у батьків можливості надавати таку допомогу.

Відповідно до ч. 3 ст. 199 СК право на звернення до суду з позовом про стягнення аліментів мають самі дочка, син, які продовжують навчатися, а також той із батьків, з яким вони проживають.

Згідно ст. 200 СК України суд визначає розмір аліментів на повнолітніх дочку, сина у твердій грошовій сумі і (або) у частці від заробітку (доходу) платника аліментів з урахуванням обставин, зазначених у ст. 182 цього Кодексу. При визначенні розміру аліментів з одного з батьків суд бере до уваги можливість надання утримання другим з батьків, своїми дружиною, чоловіком та повнолітніми дочкою, сином.

Звертаючись до суду з даним позовом ОСОБА_2 покликається, зокрема, на положення ст. ст. 198, 199 СК України, при цьому просить стягнути витрати на навчання доньки в період з 01.09.2008 року до 30.06.2013 року у розмірі 13000 грн.

Між тим, згідно наданих документів, донька сторін ОСОБА_4 досягла повноліття 17.01.2009 року, а 23-річного віку 17.01.2014 року. Як встановлено в судовому засіданні, ні вона, ні її мати - позивач у даній справі після досягнення ОСОБА_4 повноліття не звертались в порядку ст. 199 СК України з позовом в суд про стягнення аліментів з ОСОБА_3 на утримання доньки на час навчання до досягнення нею двадцяти трьох років. Даний позов подано лише 08.05.2014 року, тобто після того, як ОСОБА_4 30.06.2013 року закінчила навчання і 17.01.2014 року їй виповнилось двадцять три роки.

Відповідно до ст. 201 СК України до відносин між батьками і донькою, сином щодо надання їм утримання застосовуються норми ст. ст. 187, 189-192 і 194-197 цього Кодексу.

Так, згідно ст. 191 СК України, аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред'явлення позову. Аліменти за минулий час можуть бути присуджені, якщо позивач подасть суду докази того, що він вживав заходів щодо одержання аліментів з відповідача, але не міг їх одержати у зв'язку з ухиленням останнього від їх сплати. У цьому разі суд може присудити аліменти за минулий час, але не більш як за три роки.

З аналізу зазначеної статті випливає, що аліменти за минулий час можуть бути стягнені у випадку надання позивачем доказів про вжиття заходів щодо одержання аліментів з відповідача та ухилення його від надання утримання дитині.

Таким чином, позивач має надати суду докази: вжиття заходів щодо одержання аліментів з відповідача та ухилення відповідача від надання утримання дитині. Тобто, саме позивач має надати суду докази того, що, вчиняючи дії тим чи іншим способом, відповідач свідомо прагнув ухилитися від виконання обов'язку по утриманню дитини.

Разом з тим, позивачкою не надано належних і допустимих доказів, що нею за минулий період після досягнення донькою ОСОБА_4 повноліття вживались заходи для одержання аліментів з відповідача у зв'язку з її навчанням, а ОСОБА_3 ухилявся від надання утримання повнолітній доньці.

Як вбачається з довідки Державної виконавчої служби у Франківському районі м. Львова № в-з/15214 від 19.12.2006 року, ОСОБА_2 не отримувала за виконавчим листом Залізничного районного суду м. Львова від 22.02.1996 року присуджені на її користь аліменти від ОСОБА_3 на утримання доньки ОСОБА_4 з червня по час видачі довідки, у зв'язку з ухиленням боржника від сплати аліментів (а.с. 65).

Проте, вказана довідка не може братись судом до уваги, оскільки наведені у такій дані стосуються періоду до досягнення дитиною повноліття.

При стягненні аліментів за минулий час застосовуються загальні правила визначення розміру аліментів, які можуть бути присуджені в частці від заробітку (доходу) платника і (або) у твердій грошовій сумі, однак, позивачка просить стягнути витрати на навчання в загальній сумі 13000 грн., що не відповідає вимогам закону.

Крім цього, ОСОБА_2 не надала суду належних доказів на підтвердження того, що саме вона оплатила за навчання доньки 13000 грн., так як у наданій довідці № 350 від 01.04.2014 року (а.с. 25), на яку посилається позивачка, лише вказана сума плати за навчання 13000 грн. і що така сплачена в повному розмірі.

Суд першої інстанції також критично оцінив покликання позивачки та її представника на те, що відповідач отримав спадщину від померлого батька, у зв'язку з чим матеріально забезпечений і може здійснити відшкодування коштів на навчання доньки, оскільки суду не представлено доказів того, що ОСОБА_3 оформив свої права на спадкове майно після смерті спадкодавця ОСОБА_5 та отримав відповідні документи.

Таким чином, враховуючи все вищенаведене, суд першої інстанції дійшов висновку, що позивачкою не доведено підставність та обґрунтованість своїх позовних вимог, а відтак правильно відмовив у задоволенні позову ОСОБА_2

Колегія суддів погоджується з висновками районного суду, оскільки суд правильно застосував правові норми та ухвалив правильне по суті і справедливе рішення, дійшовши його на основі повно зясованих обставин, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених дослідженими в судовому засіданні доказами, з дотриманням норм матеріального й процесуального права.

Статтею 11 ЦПК України передбачено обов'язок суду розглядати цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог.

Відповідно до положень ст. 199 ч. 2 СК України право на утримання припиняється у разі припинення навчання, тобто невід'ємно пов'язане із навчанням, отже із закінченням навчання припиняється це право.

Вирішуючи спір в межах заявлених вимог та відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції правильно виходив з того, що: позивачка ОСОБА_2 просить стягнути витрати на навчання доньки ОСОБА_4 в період з 01.09.2008 року до 30.06.2013 року у розмірі 13000 грн., проте нею не заявлено вимоги про стягнення аліментів на утримання повнолітньої доньки, яка продовжує навчання; ОСОБА_4 досягла повноліття 17.01.2009 року, а 23-річного віку 17.01.2014 року. Ні вона, ні її мати - позивачка у даній справі після досягнення ОСОБА_4 повноліття не звертались в порядку ст. 199 СК України з позовом в суд про стягнення аліментів з ОСОБА_3 на утримання повнолітньої доньки на час навчання до досягнення нею двадцяти трьох років. Даний позов подано лише 08.05.2014 року, тобто після того, як ОСОБА_4 30.06.2013 року закінчила навчання і 17.01.2014 року їй виповнилось двадцять три роки; позивачкою не надано належних і допустимих доказів, що нею за минулий період після досягнення донькою ОСОБА_4 повноліття у відповідності до ч. 2 ст. 191 СК України вживались заходи для одержання аліментів з відповідача у зв'язку з її навчанням, а ОСОБА_3 ухилявся від надання утримання повнолітній доньці.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 фактично зводяться до переоцінки доказів і незгоди скаржника з висновками суду першої інстанції та їх оцінкою, такі висновків суду не спростовують, а тому підстав для її задоволення немає.

Будь яких інших належних та допустимих доказів для спростування рішення суду першої інстанції, передбачених статтями 57, 58, 59 ЦПК України, які б мали доказове значення та заслуговували на увагу, чи порушень норм процесуального права, які можуть бути підставою для скасування або зміни рішення, відповідно до ч. 3 ст. 309 ЦПК України, апелянтом не представлено.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення з одних лише формальних міркувань.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 305 ч. 2, 307 ч. 1 п. 1, 308, 313, 314 ч. 1 п. 1, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Залізничного районного суду м. Львова від 14 квітня 2015 рокузалишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий: Монастирецький Д.І.

Судді: Кабаль І.І.

ОСОБА_6