Справа № 343/419/15-ц
Провадження № 22-ц/779/1287/2015
Головуючий у 1 інстанції Лицур І. М.
Суддя-доповідач Мелінишин Г.П.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 серпня 2015 року м. Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Івано-Франківської області в складі:

головуючого Мелінишин Г.П.

суддів: Беркій О.Ю., Соколовського В.М.

секретаря Турів О.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості по кредитному договору, за апеляційною скаргою представника ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» на рішення Долинського районного суду від 05 травня 2015 року,-

в с т а н о в и л а :

У лютому 2015 року ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» звернувся в суд з позовом до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості по кредитному договору.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що 19.07.2004 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_2 укладено кредитний договір, згідно якого остання отримала кредит у розмірі 3 000,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою 36% річних та кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Оскільки відповідач належним чином не виконувала взяті на себе зобов'язання за вказаним кредитним договором, виникла заборгованість у розмірі 16 144,75 грн., яку позивач просив стягнути з неї на свою користь.

Рішенням Долинського районного суду від 05 травня 2015 року у задоволенні позову відмовлено за безпідставністю позовних вимог.

На рішення суду ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» подав апеляційну скаргу, в якій посилається на порушення норм матеріального та процесуального права. Зазначає, що суд першої інстанції прийшов до помилкового висновку щодо пропуску позовної давності. При цьому не врахував, що відповідно до умов договору сторони у письмовій формі домовились про збільшення позовної давності, зокрема встановили строк дії договору, що відповідає строку дії картрахунку. З часу укладення договору картка була перевипущена декілька разів, остання з яких видана на строк до травня 2015 року. Відтак перебіг позовної давності розпочинається з травня 2015 року та спливає в травні 2018 року. В той же час з позовом про стягнення заборгованості банк звернувся до суду в січні 2015 року, тобто в межах позовної давності.

Крім того, поза увагою суду залишилось і та обставина, що відповідач періодично з 2004 року до кінця 2013 року здійснювала погашення коштів за кредитом, останнє з яких відбулось 26.11.2013 року в сумі 573, 00 грн. А отже, мало місце переривання позовної давності.

З цих підстав апелянт просив рішення суду скасувати, ухвалити нове рішення про задоволення позову.

В засіданні апеляційного суду представник апелянта доводи апеляційної скарги підтримала з наведених у ній мотивів.

ОСОБА_2 в судове засідання не з'явилась будучи належним чином повідомленою, що не перешкоджає розгляду справи в її відсутності.

Вислухавши доповідача, пояснення представника апелянта, перевіривши матеріали справи колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає до задоволення з таких підстав.

Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не надано, а судом не здобуто доказів укладення між сторонами по справі 19.07.2004 року кредитного договору, а тому позовні вимоги є безпідставними.

Проте, погодитися з таким висновком місцевого суду колегія суддів не може, оскільки суд дійшов його із порушенням норм матеріального та процесуального права.

З матеріалів справи вбачається, що 24 лютого 2015 року ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» звернувся в суд з позовом до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості по кредитному договору. При цьому зі змісту позовної заяви вбачається, що заборгованість утворилась внаслідок невиконання відповідачем умов кредитного договору №б/н від 19.07.2004 року. В той же час, у доданій до позовної заяви анкеті-заяві на отримання кредитної картки дата укладення договору зазначена 12 серпня 2004 року. Саме починаючи із цієї дати і здійснено розрахунок заборгованості за договором.

Той факт, що фактично датою укладення кредитного договору є 12 серпня 2004 року, а інша дата зазначена помилково, ствердила в засіданні апеляційного суду і представник апелянта.

Відповідно судом встановлено, що 12 серпня 2004 року між ОСОБА_2 та ПАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК», укладено договір б/н про відкриття картрахунку та обслуговування платіжної карти Visa Classic № НОМЕР_2.

Згідно умов цього договору позичальник отримала кредит у розмірі 3 000,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Термін дії кредитної картки визначений липень 2006 року (а.с.7).

Пунктом 2 розділу І Умов та правил надання банківських послуг встановлено, що кредитним лімітом (кредитом, кредитною лінією) є розмір грошових коштів, наданих банком клієнту на строк, визначений у договорі, на умовах платності та зворотності (повернення).

Відповідно до пунктів 3.1.1., 5.4. розділу ІІ Умов та правил надання банківських послуг строк дії картки вказано на лицевій стороні картки (місяць і рік) і вона дійсна до останнього календарного дня вказаного місяця. Строк погашення процентів за кредитом визначено щомісячними платежами, а строк погашення кредиту в повному обсязі визначено останнім днем місяця, вказаного на картці (поле MONTH).

Відповідно до п. 6.2.2. Правил користування платіжною картою сторони погодили обов'язковий термін - дату погашення частини кредитного ліміту і сплати нарахованих процентів, погашення в розмірі 7% від поточної сумарної заборгованості по кредитному ліміту повинно проводитися до закінчення місяця, наступного за звітним.

З'ясовано, що в подальшому договір було пролонговано, кредитні ліміти збільшувалися, остання платіжна картка НОМЕР_3 за кредитним договором б/н від 12.08.2004 року видана у травні 2011 року з терміном дії до травня 2015 року (а.с.34).

Ні відповідачем, ні її представником ця обставина не заперечувалася.

Факт користувався відповідачем кредитними коштами та рух коштів по картковому рахунку підтверджується і випискою по рахунку (а.с.52-76).

Відповідно до положень ст. ст. 526, 527, 530 ЦК України зобов'язання повинні виконуватись належним чином і в установлений строк відповідно до умов договору та вимог закону.

Згідно ст. 629, 1048, 1049 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами. Позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором, позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором.

За змістом ст. 611 ЦК України в разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: 1) припинення зобов'язання внаслідок односторонньої відмови від зобов'язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; 2) зміна умов зобов'язання; 3) сплата неустойки; 4) відшкодування збитків та моральної шкоди.

Як вбачається із матеріалів справи, ОСОБА_2 належним чином не виконувала взяті на себе зобов'язання, останнє погашення (списання) боргу відбулося 28.11.2014 року. Внаслідок цього станом на 31 січня 2015 року позичальник допустила заборгованість в загальному розмірі 16 144,75 грн. Вказана сума, складається, зокрема: 6 782,03 грн. - заборгованість за кредитом, 8 359,20 грн. - заборгованість по процентах за користування кредитом, 6 933,21 грн. - заборгованість по процентам за користування кредитом, 1 184,12 грн. - заборгованість по комісії за користування кредитом, 500,00 грн. - штраф (фіксована частина), 744,99 грн. - штраф (процентна складова) (а.с.3-6, 38-51,52-76).

Як в ході розгляду справи судом першої інстанції, так і в апеляційному суді розмір цієї заборгованості відповідачем неспростовано.

Вирішуючи даний спір суд першої інстанції на порушення статей 212, 214 ЦПК України на зазначені вимоги закону уваги не звернув, не встановив, чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; у достатньому обсязі не визначився щодо характеру спірних правовідносин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Постановлене з порушенням норм матеріального та процесуального права рішення, що призвело до неправильного вирішення справи, не може залишатися в силі і підлягає до скасування з ухваленням нового рішення про задоволення позову.

Розподіл судових витрат слід покласти на сторін згідно ст. 88 ЦПК України.

Керуючись ст.ст. 307, 309, 313-314, 316, 317 ЦПК України, колегія суддів,-

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу представника ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» задовольнити.

Рішення Долинського районного суду від 05 травня 2015 року скасувати.

Ухвалити нове рішення, яким позов ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» задовольнити. Стягнути з ОСОБА_2 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1) заборгованість за кредитним договором б/н від 12 серпня 2004 року в розмірі 16 144, 75 грн., з яких: 6 782,03 грн. - заборгованість за кредитом; 6 933,61 грн. - заборгованість по процентах за користування кредитом; 1 184, 12 грн. - заборгованість по комісії за користування кредитом; 500,00 грн. - штраф (фіксована частина); 744,99 грн. - штраф (процентна складова).

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» 365,40 грн. понесених судових витрат.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, однак може бути оскаржено в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий Г.П. Мелінишин

Судді: О.Ю. Беркій

В.М. Соколовський