Справа №576/1099/15-ц Головуючий у суді у 1 інстанції - Сапон О. В.
Номер провадження 22-ц/788/1320/15 Суддя-доповідач - Хвостик С. Г.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 липня 2015 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Сумської області в складі:

головуючого-судді - Хвостика С. Г.,

суддів - Левченко Т. А. , Околота Г. М.

з участю секретаря судового засідання - Чуприни В.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Апеляційного суду Сумської області апеляційну скаргу ОСОБА_3

на рішення Глухівського міськрайонного суду Сумської області від 05 червня 2015 року

в цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення аліментів на утримання повнолітньої непрацездатної дитини, -

в с т а н о в и л а:

У травні 2015 року позивачка ОСОБА_3 звернулась до суду з даним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що сторони перебували в зареєстрованому шлюбі, від якого мають сина ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, який є інвалідом І «Б» групи з дитинства, яка встановлена безтерміново.

Враховуючи, що непрацездатний повнолітній син потребує матеріальної допомоги, так як окрім потреби в їді, одягу, взутті його необхідно постійно лікувати, оздоровлювати, проводити профілактичні заходи, а державної допомоги, як і розміру її доходів, на все це недостатньо, позивач просила стягнути з відповідача ОСОБА_4 аліменти на утримання їх сина в розмірі 700 грн. щомісячно, починаючи з дня подачі позову і довічно, приймаючи до уваги, що батько може надавати таку матеріальну допомогу.

Рішенням Глухівського міськрайонного суду Сумської області від 05 червня 2015 року відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_3 у зв'язку з його необґрунтованістю.

Вказане рішення суду позивач оскаржила в апеляційному порядку.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3, посилаючись на неповне з'ясування судом першої інстанції обставин справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального та порушення норм процесуального права, просить рішення суду скасувати і ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

В доводах апеляційної скарги позивач зазначає, що помилковим є висновок суду першої інстанції про те, що державна допомога у розмірі 1423 грн. 50 коп. повністю задовольняє підтримання нормальної життєдіяльності інваліда першої групи, так як її син отримує допомогу лише в розмірі 949 грн., яка є недостатньою для придбання лікарських препаратів, обладнання для фізичного розвитку тощо. Щодо надбавки за догляд в сумі 474,50 грн., то ці кошти призначені саме їй, як особі, яка здійснює догляд за інвалідом. До того ж, вона ніде не працює, так як постійно доглядає за непрацездатним сином.

Також в апеляційній скарзі звернута увага і на ті обставини, що відповідач не надав жодних доказів щодо своєї неспроможності надавати допомогу повнолітньому непрацездатному сину, тому, на думку позивачки, він має також брати участь в утриманні дитини-інваліда.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника позивача ОСОБА_3 ОСОБА_6 про задоволення апеляційної скарги та представника відповідача ОСОБА_4 ОСОБА_7 - про залишення рішення суду без змін, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що сторони з 1996 року перебували в зареєстрованому шлюбі, який розірвано 25 лютого 2003 року (а.с.6).

Відповідач ОСОБА_4 є батьком ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, який згідно довідки МСЕК від 11 грудня 2014 року є інвалідом з дитинства першої «Б» групи безтерміново, внаслідок чого потребує постійного стороннього догляду, лікування в невропатолога 3 рази на рік та санаторно-курортного лікування (а.с.5, 7, 8, 9).

Син сторін перебуває на обліку в управлінні соціального захисту населення Глухівської районної державної адміністрації та відповідно до Закону України «Про державну соціальну допомогу інвалідам з дитинства та дітям-інвалідам», як інвалід І групи підгрупи «Б», отримує державну соціальну допомогу в розмірі 1423 грн. 50 коп., в тому числі, державна соціальна допомога - 949 грн., надбавка за догляд - 474 грн. 50 коп. (а.с.17).

Позивачка ОСОБА_3 зареєстрована і проживає по АДРЕСА_1 і, як повідомила сільська рада у довідках від 03 лютого 2015 року та 11 березня 2015 року, на території сільської ради земельної ділянки та земельного паю вона не має, в особистому селянському господарстві худобу не утримує, ніде не працює (а.с.10, 11).

Відмовляючи в позові, суд першої інстанції виходив з того, що позивачкою не надано доказів того, що повнолітня непрацездатна дитина сторін потребує матеріальної допомоги.

Однак, з таким висновком суду першої інстанції колегія суддів погодитись не може, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Положеннями ст. 198 СК України встановлено, що батьки зобов'язані утримувати своїх повнолітніх непрацездатних дочку, сина, які потребують матеріальної допомоги, якщо вони можуть таку матеріальну допомогу надавати.

З наведеного вбачається, що батьки зобов'язані утримувати своїх повнолітніх дочку, сина тільки за наявності передбачених в законі умов.

Отже, обов'язок батьків по утриманню повнолітніх дочки, сина виникає на підставі складу юридичних фактів: а) походження дочки, сина від батьків (кровне споріднення) або наявність між ними інших юридично значущих зв'язків (усиновлення, факт біологічного походження); б) непрацездатність дочки, сина; в) потреба дочки, сина в матеріальній допомозі; г) здатність батьків надавати матеріальну допомогу.

При цьому, суд при встановленні потреби непрацездатної дочки, сина у матеріальній допомозі має брати за основу прожитковий мінімум і вирішувати справу з урахуванням всієї сукупності фактичних обставин (залежно від ступеня непрацездатності, місця проживання, інших умов життя особи).

Також у п. 17 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», який кореспондується зі ст.182 СК України, судам роз'яснено, що при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров'я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 4) інші обставини, що мають істотне значення.

У ч. 1 ст. 200 СК України йдеться про те, що суд визначає розмір аліментів на повнолітніх дочку, сина у твердій грошовій сумі і (або) у частці від заробітку (доходу) платника аліментів з урахуванням обставин, зазначених у ст. 182 цього Кодексу.

Як вбачається з матеріалів справи, факт непрацездатності повнолітнього сина сторін, який є інвалідом першої групи «Б» з дитинства, в тому числі з вадами опорно-рухового механізму, доведений матеріалами справи.

Також встановлено, що він проживає разом з позивачкою, яка є його матір'ю, в сільській місцевості та потребує постійного стороннього догляду.

В той же час, позивачка ОСОБА_3 ніде не працює, так як доглядає за непрацездатним сином і отримує державну допомогу у вигляді надбавки на догляд в сумі 474,50 грн., в особистому селянському господарстві худобу не утримує, тобто іншого доходу, окрім державної допомоги, не має, враховуючи, що іншого судом і не встановлено, на території сільської ради, де вона проживає, земельної ділянки та земельного паю не має.

Із зазначеного вбачається, що джерелом існування повнолітнього непрацездатного сина сторін на даний час є державна соціальна допомога та допомога матері.

Однак, для покращення умов життя ОСОБА_5 потребує, окрім необхідного, також лікувально-оздоровчих та профілактичних заходів, що вбачається з відповідних медичних висновків (а.с.49, 50-51), тому придбання позивачкою для нього тренажерів у вигляді електричної бігової доріжки та велотренажеру вартістю 3700 грн. та 3299 грн., відповідно, є необхідним, з урахуванням медичних рекомендацій (а.с.13, 14, 15).

За таких обставин, колегія суддів дійшла висновку, що є доведеним той факт, що повнолітній непрацездатний син сторін потребує матеріальної допомоги, у зв'язку з чим висновок суду першої інстанції про протилежне є помилковим.

Що стосується матеріальної можливості батька утримувати свого повнолітнього непрацездатного сина, то відповідач, у свою чергу, не довів належними і допустимими доказами обставин того, що виходячи з його матеріального, сімейного стану чи стану здоров'я він не має такої можливості, враховуючи і те, що ще до 15 грудня 2014 року, тобто до досягнення його сином повноліття, сплачував аліменти на його утримання в сумі по 300 грн. щомісячно, що вбачається із постанови органу виконавчої служби від 17 грудня 2014 року про закінчення виконавчого провадження (а.с.48).

На підставі вищевикладеного, беручи до уваги розмір прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність, який відповідно до ст.7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2015 рік» з 01 січня 2015 року становить 949 грн., виходячи з принципу розумності і справедливості, а також враховуючи загально визнаний факт здорожчення рівня життя, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції про відмову у задоволенні позову є помилковим, тому необхідно його скасувати і ухвалити нове, яким частково задовольнити позов ОСОБА_3 і стягнути з відповідача ОСОБА_4 на користь позивача аліменти на утримання повнолітнього непрацездатного сина ОСОБА_5 в розмірі по 400 грн. щомісячно, починаючи з 20 травня 2015 року, тобто з дня подачі позовної заяви, і безстроково.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.367 ЦПК України підлягає задоволенню вимога позивачки про допущення негайного виконання рішення суду в межах стягнення аліментів за один місяць, тобто в сумі 400 грн.

Отже, апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Судові витрати підлягають розподілу в порядку, встановленому ст.88 ЦПК України.

Оскільки вимоги апеляційної скарги задоволені на 57,14%, тому з відповідача в дохід держави підлягає стягненню судовий збір за розгляд справи в суді першої інстанції в сумі 139,19 грн. (243,60 грн. * 57,14%), а також судовий збір за апеляційний перегляд рішення суду першої інстанції в сумі 69,60 грн. (121,80 грн. * 57,14%), враховуючи, що позивач звільнена від сплати судового збору на підставі п.3 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір».

Керуючись ст.ст. 307 ч.1 п.2, 309 ч.1 п.п.1, 3, 4, 314 ч.2, 316 ЦПК України, колегія суддів, -

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Глухівського міськрайонного суду Сумської області від 05 червня 2015 року в даній справі скасувати.

Позовні вимоги ОСОБА_3 задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 щомісячно аліменти в розмірі 400 грн. на утримання повнолітнього непрацездатного сина ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, починаючи з 20 травня 2015 року, безстроково.

Допустити негайне виконання рішення суду в частині стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць.

Стягнути з ОСОБА_4 в дохід держави судовий збір за розгляд справи в суді першої інстанції в сумі 139 грн. 19 коп., а також судовий збір за апеляційний перегляд рішення суду першої інстанції в сумі 69 грн. 60 коп.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення і з цього часу може бути оскаржено в касаційному порядку протягом двадцяти днів до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий -

Судді -