У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

8 липня 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України

з розгляду цивільних і кримінальних справ в складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Журавель В.І., Хопти С.Ф.,

Черненко В.А., Штелик С.П.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом прокурора Шевченківського району м. Львова в інтересах держави в особі Львівської міської ради до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, треті особи: обласне комунальне підприємство Львівської міської ради «Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки», Львівське комунальне підприємство «Янів-405», управління комунальної власності департаменту економічної політики Львівської міської ради, про визнання договору купівлі-продажу недійсним та витребування майна від добросовісного набувача за касаційною скаргою ОСОБА_5 на рішення апеляційного суду Львівської області від 30 січня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У травні 2013 року прокурор Шевченківського району м. Львова звернувся до суду з указаним позовом, посилаючись на те, що на підставі заочного рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 6 липня 2009 року, ухваленого у справі № 2-1666/2009 за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_7 про усунення перешкод у користуванні нежитловим приміщенням, за ОСОБА_3 визнано право власності на нежитлове приміщення, розташоване за адресою: АДРЕСА_1. 24 липня 2009 року ОСОБА_3 уклала договір купівлі-продажу вказаного приміщення з ОСОБА_8, який 30 січня 2010 року відчужив спірне нерухоме майно на підставі договору дарування ОСОБА_9 У свою чергу, 2 березня 2010 року ОСОБА_9 уклала договір купівлі-продажу спірного приміщення зі ОСОБА_5, яка набула право власності на це нерухоме майно.

Проте відповідно до інформації, наданої Пустомитівським районним судом Львівської області, за № 2-16666/2009 значиться інша справа, а саме за позовом АП «Індекс банк» до ОСОБА_10 про стягнення заборгованості за кредитним договором, тоді як справа за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_7 про усунення перешкод у користуванні нежитловим приміщенням в провадженні Пустомитівського районного суду Львівської області протягом 2008-2009 років не перебувала. За даним фактом 27 січня 2012 року слідчим відділом Шевченківського районного відділу Львівського міського управління Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області порушено кримінальну справу, у ході розслідування якої встановлено, що вказане рішення суду від 6 липня 2009 року Пустомитівським районним судом Львівської області не ухвалювалось.

Таким чином, ОСОБА_3 набула право власності на спірне нерухоме майно за підробленим рішенням суду, на підставі якого зареєструвала право власності на це майно та у подальшому відчужила його. Відповідачка ОСОБА_11 добросовісно набула право власності на вказане нежитлове приміщення за рахунок держави, але без достатньої правової підстави.

Ураховуючи наведене, прокурор просив визнати договір купівлі-продажу від 24 липня 2009 року недійсним, скасувати державну реєстрацію права власності за ОСОБА_5 та визнати право власності на спірне нежитлове приміщення за територіальною громадою м. Львова в особі Львівської міської ради.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 18 серпня

2014 року у задоволенні позову прокурора Шевченківського району м. Львова відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Львівської області від 30 січня 2015 року рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове рішення, яким позов прокурора Шевченківського району м. Львова задоволено. Визнано недійсним договір купівлі-продажу нежилого приміщення за адресою: АДРЕСА_1, загальною площею 39,5 кв. м від 24 липня 2009 року, зареєстрований в реєстрі за № 1301, укладений між ОСОБА_3 та

ОСОБА_4 Скасовано державну реєстрацію права власності за

ОСОБА_5 на вказане нежиле приміщення, здійснену обласним комунальним підприємством Львівської міської ради «Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки» 24 березня 2010 року. Визнано право власності на нежиле приміщення за адресою: АДРЕСА_1, загальною площею 39,5 кв. м, за територіальною громадою м. Львова в особі Львівської міської ради. Зобов'язано ОСОБА_5 повернути спірне нежитлове приміщення в розпорядження територіальної громади м. Львова в особі Львівської міської ради. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У касаційній скарзі ОСОБА_5, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права й порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення суду апеляційної інстанції та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 324 ЦПК України підставами для касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що позивачем не доведено, що Львівська міська рада на час звернення до суду або на час первинної реєстрації права власності на спірне приміщення була належним власником цього майна, а тому відсутні підстави для визнання недійсним договору купівлі-продажу від 24 липня 2009 року та скасування державної реєстрації права власності ОСОБА_5 на нежитлове приміщення та визнання права власності за територіальною громадою м. Львова.

Скасовуючи рішення суду та задовольняючи позов, апеляційний суд виходив із того, що спірне нежитлове приміщення вибуло з володіння Львівської міської ради на підставі підробленого рішення суду, отже, поза волею власника, який має право витребувати його від добросовісного набувача - ОСОБА_5 за правилами ст. 388 ЦК України.

Проте повністю погодитись із таким висновком апеляційного суду не можна.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати.

Зазначеним вимогам закону рішення апеляційного суду не відповідає.

Судом установлено, що на підставі рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 6 липня 2009 року № 2-1666/2009 за ОСОБА_3 визнано право власності на нежитлове приміщення, розташоване за адресою: АДРЕСА_1.

Згідно договору купівлі-продажу від 24 липня 2009 року ОСОБА_3 відчужила ОСОБА_8 зазначене нежитлове приміщення.

Згідно договору дарування від 30 січня 2010 року ОСОБА_8 подарував ОСОБА_9 спірне нерухоме майно.

На підставі договору купівлі-продажу від 2 березня 2010 року ОСОБА_9 відчужила на користь ОСОБА_5 нежитлове приміщення, розташоване за адресою: АДРЕСА_1.

Згідно з витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно, виданого обласним комунальним підприємством Львівської обласної ради «Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки» від 24 березня 2010 року № 25667159 право власності на нежитлове приміщення за адресою: АДРЕСА_1 зареєстровано за ОСОБА_5 на підставі договору купівлі-продажу від 2 березня 2010 року.

Також судами встановлено, що Пустомитівським районним судом Львівської області рішення від 6 липня 2009 року у справі № 2-1666/2009, на підставі якого за ОСОБА_3 визнано право на спірне нежитлове приміщення, не ухвалювалось.

Апеляційний суд врахував наведене та вважав, що ОСОБА_3 набула право власності на нежитлове приміщення за адресою: АДРЕСА_1 на підставі підробленого рішення суду, на підставі якого зареєструвала право власності на це майно, а, відтак, договір купівлі-продажу від 24 липня 2009 року, за умовами якого ОСОБА_3 відчужила спірне приміщення ОСОБА_8, є недійсним.

При цьому апеляційний суд не врахував таке.

Відповідно до ч. 1 ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні в натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

У п. 10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» судам роз'яснено, що реституція як спосіб захисту цивільного права (ч. 1 ст. 216 ЦК України) застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним чи який визнано недійсним. У зв'язку з цим вимога про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, за правилами реституції може бути пред'явлена тільки стороні недійсного правочину.

Згідно зі ст. 330 ЦК України майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до ст. 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього.

Право особи, яка вважає себе власником майна, не підлягає захистові шляхом задоволення позову до чергового добросовісного набувача з використанням правового механізму, установленого ст. ст. 215, 216 ЦК України. Норма ч. 1 ст. 216 ЦК України не може застосовуватись як підстава позову про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, яке було відчужене третій особі. Не підлягають задоволенню позови власників майна про визнання недійсними наступних правочинів щодо відчуження цього майна, які були вчинені після недійсного правочину.

У цьому разі майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача - з підстав, передбачених ч. 1 ст. 388 ЦК України.

Зазначена правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року № 6-95цс13, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для усіх судів України.

Апеляційний суд зазначене не врахував, не взяв до уваги те, що Львівська міська рада, в інтересах якої з даним позовом звернувся прокурор Шевченківського району м. Львова, не була стороною договору купівлі-продажу від 24 липня 2009 року, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_4, який міська рада оспорила.

Також не можна погодитись з висновком апеляційного суду щодо визнання Львівської міської ради власником спірного майна та його витребування з володіння ОСОБА_5, оскільки не оцінені наявні у справі докази.

З довідки управління комунальної власності Департаменту комунальної власності Львівської міської ради від 29 серпня 2014 року № 2302-2582 вбачається, що будинок АДРЕСА_1 було включено до реєстру житлових приміщень згідно рішення виконавчого комітету Шевченківської районної ради № 192 від 14 квітня 1997 року. Також з цієї довідки вбачається, що вказаний будинок належить територіальній громаді м. Львова.

Апеляційний суд, вважав, що згідно з цією довідкою власником спірного нерухомого майна є Львівська міська рада.

При цьому апеляційний суд не звернув увагу на те, що будинок АДРЕСА_1 є багатоквартирним, проте у ньому можуть бути як житлові, так і нежитлові приміщення, які перебувають у приватній власності. Нежиле приміщення - це частина нерухомої речі (будівлі), що є механічним з'єднанням певної сукупності частин, самостійне юридичне існування яких неможливе,

У Законі України «Про об'єднання співвласників багатоквартирного будинку», Законі України « Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» визначено, що нежитлове приміщення - це ізольоване приміщення в багатоквартирному будинку, що не належить до житлового фонду і є самостійним об'єктом нерухомого майна.

Апеляційний суд вказане не врахував, не дав оцінку тому, що ОСОБА_5 отримала дозвіл (Декларацію про початок виконання будівельних робіт) від Інспекції державного архітектурно-будівельного контролю у Львівській області на проведення реконструкції нежитлового приміщення по АДРЕСА_1.

Для отримання ОСОБА_5 вказаного дозволу Департаментом містобудування Львівської міської ради були видано наказ від 29 жовтня 2010 року № А-371, яким затверджено ОСОБА_5 вимоги архітектурно-планувальної частини проекту реконструкції нежитлових приміщень по АДРЕСА_1 під салон весільних суконь з влаштуванням окремого входу на місці існуючого віконного отвору.

Управлінням охорони історичного середовища Львівської міської ради надано висновок від 9 серпня 2010 року № 04/2482 щодо можливості архітектурних перетворень в історичному ареалі міста при реконструкції приміщень квартири АДРЕСА_1 під салон весільних суконь.

Також між Львівською міською радою та ОСОБА_5 було укладено договір про встановлення земельного сервітуту на земельну ділянку по АДРЕСА_1.

Апеляційний суд у порушення ст. ст. 212-214, 316 ЦПК України не звернув уваги на вказані докази, не перевірив, чи належало спірне нежитлове приміщення на праві власності Львівській міській раді.

Ураховуючи, що апеляційним судом не встановлені всі фактичні обставини від яких залежить правильне вирішення справи, та допущені порушення норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, рішення апеляційного суду відповідно до ст. 338 ЦПК України підлягає скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_5 задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Львівської області від 30 січня 2015 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник

Судді: В.І. Журавель

С.Ф. Хопта

В.А. Черненко

С.П. Штелик