02.07.2015 Єдиний унікальний номер 205/8590/13-ц
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 липня 2015 року Ленінський районний суд м. Дніпропетровська у складі:

головуючого судді Залімської Н.В.,

при секретарі Єрьоменко Я.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпропетровську цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Обслуговуючого кооперативу «Житлово-будівельний кооператив № 251», ОСОБА_2, третя особа територіальна громада в особі Дніпропетровської міської ради про визнання права власності на частину квартири як спільного майна подружжя та визнання права власності в порядку спадкування за законом,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач 11 жовтня 2013 року звернувся до суду з вказаним позовом, в якому згідно уточнень зазначив, що 28 березня 2011 року померла його дружина ОСОБА_3, з якою він перебував у зареєстрованому шлюбі з 16 січня 1987 року. Після її смерті відкрилася спадщина на квартиру АДРЕСА_1, яка належала померлій на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно, виданого Виконавчим комітетом Дніпропетровської міської ради 19.10.2009 року. В 1978 році дружина як член ЖБК отримала вказану квартиру. За спільні кошти подружжя вносило пайові внески, більшу частину пайових внесків, в тому числі останній, сплатили перебуваючи у зареєстрованому шлюбі. За життя дружина не склала заповіту, тому спадкування належного їй майна повинно відбуватися за законом. Після смерті дружини єдиним спадкоємцем за законом першої черги є позивач. На час відкриття спадщини місце проживання позивача було зареєстровано за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_1, тож спадщину він прийняв відповідно до ч. 3 ст. 1268 ЦК України. При зверненні до Другої дніпропетровської державної нотаріальної контори для отримання свідоцтва про право на спадщину позивачу була надано постанова про відмову у вчиненні нотаріальних дій від 26.01.2015 року, оскільки не надано оригінал правовстановлюючого документа на квартиру. Позивач просив визнати за ним право власності на частину спільного майна подружжя, а саме, ? частину квартири, загальною площею 38,6 кв.м., житловою площею 19,3 кв.м., яка складається з коридору 1, санвузлу 2, кухні 3, шафи 4,5, житлової кімнати 6 та балкону I, розташованому за адресою: АДРЕСА_2; визнати за ОСОБА_1 право власності на ? частину квартири, загальною площею 38,6 кв.м., житловою площею 19,3 кв.м., яка складається з коридору 1, санвузлу 2, кухні 3, шафи 4,5, житлової кімнати 6 та балкону I, розташованому за адресою: АДРЕСА_2 в порядку спадкування за законом, після смерті дружини ОСОБА_3, померлої 28 березня 2011 року.

Позивач в судове засідання не зявився, про день і час проведення слухання справи повідомлявся належним чином. Надійшла письмова заява з проханням слухати справу у його відсутність, позовні вимоги підтримав та просив задовольнити.

Від ОСОБА_2 надійшла письмова заява з проханням слухати справу у її відсутність, позовну заяву не визнала в повному обсязі та просила відмовити в її задоволенні.

Представник Обслуговуючого кооперативу «Житлово-будівельний кооператив № 251» в судове засідання не зявився, про день і час проведення слухання справи сповіщався належним чином.

Представник територіальної громади в особі Дніпропетровської міської ради в судове засідання не зявився, про день і час проведення слухання справи сповіщався належним чином.

Відповідно до ч. 2 ст. 197 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Суд, вивчивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає задоволенню по наступних підставах.

Згідно ч.3 ст.10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

На підставі ч.1 ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Згідно ч.1 ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Судом встановлено, що квартира АДРЕСА_1 належить на праві приватної власності ОСОБА_3, на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно, видане Виконавчим комітетом Дніпропетровської міської ради 19.10.2009 року (а.с.6-8).

Встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_3 перебували у зареєстровано шлюбі з 16 січня 1987 року. Шлюб зареєстрований Красногвардійським відділом ЗАГС м. Дніпропетровська, актовий запис № 41 (а.с.5).

Згідно відповіді Обслуговуючого кооперативу «Житлово-будівельний кооператив № 251» вбачається, що пайові внески за квартиру АДРЕСА_1 були оплачені в розмірі 4561 руб. (а.с.164).

Як роз`яснено у п.6 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 вересня 1987 року № 9 «Про практику застосування судами законодавства про житлово-будівельнікооперативи», при розгляді спорів про поділ квартири між подружжям слід керуватися ст.146 ЖК України, ст.15 Закону «Про власність», п. 43 Примірного статуту ЖБК і законодавством про шлюб та сім'ю, враховуючи, що пай, внесений подружжям в ЖБК у період сумісного проживання за рахунок спільних коштів, а також за рахунок коштів, подарованих подружжю або одержаних ним у позичку, а після повної сплати пайового внеску - квартира, є їх спільним майном і підлягає поділу на загальних підставах, а внесений одним з подружжя до вступу в шлюб пай є його особистим майном.

Пунктами 1 і 2 розділу VII «Прикінцеві положення» Сімейного кодексу України встановлено, що цей Кодекс набирає чинності одночасно з набранням чинності Цивільним кодексом України. З вступом у дію Сімейного кодексу України втрачає чинність Кодекс про шлюб та сім'ю України.

Частиною 1 ст.58 Конституції України встановлено, що закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи.

У зв'язку із набранням Цивільним кодексом України чинності з 01.01.2004 року, Сімейний кодекс України набрав чинності також з 01.01.2004 року та нормами цього Кодексу регулюються відносини, які виникли починаючи з дня набрання ним чинності.

Таким чином, спірні правовідносини, які виникли до 01.01.2004р. регулюються нормами Кодексу про шлюб та сім'ю України.

Згідно ст. 22 КпШС України, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку.

Як зазначено в п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім'ю України» від 12.06.1998 р. №16 в редакції, що була чинна на момент виникнення та існування спірних відносин, вирішуючи спори між подружжям про майно, слід встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час придбання зазначеного майна. При цьому, належить виходити з того, що відповідно до ст.ст. 22, 25, 27-1 КпШС спільною сумісною власністю подружжя є нажите ними в період шлюбу рухоме і нерухоме майно, яке може бути об'єктом права приватної власності (крім майна, нажитого кожним із подружжя під час їх роздільного проживання при фактичному припиненні шлюбу). Майно, яке належало одному з подружжя, може бути віднесено до спільної сумісної власності укладеною при реєстрації шлюбу угодою (шлюбним контрактом) або визнано такою власністю судом з тих підстав, що за час шлюбу його цінність істотно збільшилася внаслідок трудових або грошових затрат другого з подружжя чи їх обох. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна й робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, вклади до кредитних установ; паєнагромадження в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; страхова сума, страхове відшкодування, сплачені за рахунок спільних коштів подружжя, страхові платежі, які були повернені при достроковому розірванні договору страхування або які міг би одержати один із подружжя в разі дострокового розірвання такого договору на час фактичного припинення шлюбу; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов'язальними правовідносинами.

Виходячи з вище наведеного суд, керуючись ст.ст. 22, 28 КпШС України, що діяв на час виникнення спірних правовідносин та виплати пайових внесків, дійшов до висновку про те, що пай, внесений подружжям ОСОБА_3 в ОК ЖБК № 251 у період сумісного проживання за рахунок спільних коштів, являється їх спільним майном. А тому ОСОБА_1 мав право на ? частину квартири АДРЕСА_1, оскільки квартира була придбана в період зареєстрованого шлюбу. Протилежне не спростовано відповідачами.

Враховуюче вищевикладене, суд вважає, що позовні вимоги ОСОБА_1 в частині визнання за ним права власності на ? частину квартири АДРЕСА_1, є законні та обґрунтовані, а тому підлягають задоволенню.

Далі встановлено, що ОСОБА_3 28 березня 2011 року померла (а.с.4). Після її смерті відкрилася спадщина на ? частину квартири АДРЕСА_1.

Згідно ст.ст.1216, 1217 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Відповідно до ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Відповідно до ст. 1261 ЦК України, у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

Встановлено, що спадкоємцем першої черги після смерті ОСОБА_3 є її чоловік ОСОБА_1, який відповідно до ст. 1268 ЦК України фактично прийняв спадщину, оскільки проживав та був зареєстрований разом зі спадкодавцем на день її смерті (а.с.10).

Згідно матеріалів спадкової справи № 647/2011, заведеної другою дніпропетровською державною нотаріальною конторою, вбачається, що після смерті ОСОБА_3, померлої 28 березня 2011 року, з заявами про прийняття спадщини звернулися: 26 липня 2011 року рідна сестра померлої ОСОБА_2 та 02 серпня 2011 року чоловік померлої ОСОБА_1 (а.с.37-59).

Разом з тим, позивач на даний час позбавлений можливості отримати свідоцтво про право на спадщину, оскільки згідно постанови про відмову у вчиненні нотаріальних дій від 26.01.2015 року № 237/02-31 Другої Дніпропетровської державної нотаріальної контори, ОСОБА_1 відмовлено у видачі на його імя свідоцтва про право на спадщину після померлої дружини, у звязку з відсутністю правовстановлюючих документів на спадкове майно (а.с.155).

Так, згідно ч.1 ст. 1296 ЦК України, спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину.

Як зазначає позивач він має лише фотокопію свідоцтва про право власності на нерухоме майно.

Тобто, аналізуючи здобуті по справі докази, суд приходить до висновку, що ОСОБА_1 в порядку ст. ст. 1268, 1269 ЦК України прийняв спадщину після смерті дружини ОСОБА_3, померлої 28 березня 2011 року та успадкував ? частину квартири АДРЕСА_1 і тому вважає, що позовні вимоги є законними і такими, що підлягають задоволенню.

Враховуючи вищевикладене суд вважає, що позовні вимоги законні, обґрунтовані та підлягають задоволенню.

Керуючись ст. ст. 22, 28 КпШС України, .6 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 вересня 1987 року № 9 «Про практику застосування судами законодавства про житлово-будівельні кооперативи», п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім'ю України» від 12.06.1998 р. №16 в редакції, що була чинна на момент виникнення та існування спірних відносин, Постановою № 7 Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 р. «Про судову практику у справах про спадкування», ст. ст. 1216,1217,1218 1220, 1261, 1268, 1269 ЦК України, ст.ст. 10, 11, 57-60, 212-215 ЦПК України, суд -

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до Обслуговуючого кооперативу «Житлово-будівельний кооператив № 251», ОСОБА_2, третя особа територіальна громада в особі Дніпропетровської міської ради про визнання права власності на частину квартири як спільного майна подружжя та визнання права власності в порядку спадкування за законом задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на частину спільного майна подружжя, а саме, ? частину квартири, загальною площею 38,6 кв.м., житловою площею 19,3 кв.м., яка складається з коридору 1, санвузлу 2, кухні 3, шафи 4,5, житлової кімнати 6 та балкону I, розташовану за адресою: АДРЕСА_2.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на ? частину квартири, загальною площею 38,6 кв.м., житловою площею 19,3 кв.м., яка складається з коридору 1, санвузлу 2, кухні 3, шафи 4,5, житлової кімнати 6 та балкону I, розташовану за адресою: АДРЕСА_2 в порядку спадкування за законом, після смерті дружини ОСОБА_3, померлої 28 березня 2011 року.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Апеляційного суду Дніпропетровської області через Ленінський районний суд м. Дніпропетровська шляхом подачі в 10-денний строк з дня його проголошення апеляційної скарги.

Суддя Н.В. Залімська