У х в а л а

іменем україни

08 липня 2015 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Червинської М.Є.,

суддів: Коротуна В.М., Мазур Л.М.,

Парінової І.К., Писаної Т.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до Релігійної громади Української Православної церкви ім. Преподобного Іова Почаївського в м. Дрогобичі, треті особи: Дрогобицька міська рада, Дрогобицьке міське управління Держкомзему України, про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою та відшкодування шкоди,

за касаційною скаргою Релігійної громади Української Православної церкви ім. Преподобного Іова Почаївського в м. Дрогобичі на рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 23 травня 2014 року та рішення апеляційного суду Львівської області від 26 лютого 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У лютому 2000 року ОСОБА_3 звернувся до суду з указаним позовом, який уточнив в процесі розгляду справи, та остаточно просив:

- зобов'язати відповідача розібрати кам'яну стіну по всій довжині ділянки з будинком;

- стягнути з відповідача на його користь вартість витрат на приведення земельної ділянки до попереднього стану, в якому вона знаходилась до знищення, відповідно до висновку земельно-технічної експертизи; стягнути вартість зрізаних кущів і дерев в розмірі 10 000 грн та моральну шкоду у розмірі 18 000 грн.

На обґрунтування позовних вимог посилався на те, що йому згідно з державним актом на право приватної власності від 10 червня 1998 року НОМЕР_1 належить земельна ділянка по АДРЕСА_1, яку він успадкував разом із будинком після смерті своєї матері у 1992 році.

Позивач зазначав, що приблизно у 1996 році за його земельною ділянкою почалось будівництво нової православної церкви без відповідних дозвільних документів та відведення земельної ділянки, а відповідно до оглядової схеми-плану ділянки під'їзні шляхи до будівельного майданчика були визначені повз його земельну ділянку, і жодних вилучень його земельної ділянки не передбачалось.

Вказав, що на вказаній земельній ділянці росли чотири ясені, п'ять фруктових дерев, п'ять саджанців яблунь та три кущі аґрусу, які знищені відповідачем, а також у квітні 1999 року було знесено і його жилий будинок та знято поверхневий грунт чорнозему, що, зокрема, підтверджується відповіддю Дрогобицького міського центру державного земельного кадастру, згідно з якою земельна ділянка позивача знищена майже повністю.

Позивач вважає, що в результаті незаконних дій відповідача йому завдана моральна шкода, оскільки знищення земельної ділянки, яка перейшла йому в спадщину від батьків, що має для нього важливе значення, викликало у нього нервові стреси.

З огляду на вказане вище просив задовольнити уточнені позовні вимоги у повному обсязі.

Рішенням Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 23 травня 2014 року позовні вимоги задоволено частково.

Зобов'язано Релігійну громаду Української Православної церкви ім. Преподобного Іова Почаївського в м. Дрогобичі розібрати кам'яну стіну по всій довжині ділянки з будинком.

Стягнуто з Релігійної громади Української Православної церкви ім. Преподобного Іова Почаївського в м. Дрогобичі на користь ОСОБА_3 вартість витрат на приведення земельної ділянки до попереднього стану, в якому вона знаходилась до знищення, відповідно до висновку земельно-технічної експертизи в розмірі 463 412 грн 00 коп.; завдану йому моральну шкоду в розмірі 10 000 грн та витрати за проведення експертиз в розмірі 3 349 грн 00 коп.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішенням апеляційного суду Львівської області від 26 лютого 2015 року апеляційну скаргу Релігійної громади Української Православної церкви ім. Преподобного Іова Почаївського в м. Дрогобичі задоволено частково, рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 23 травня 2014 року в частині стягнення вартості витрат на приведення земельної ділянки до попереднього стану, в якому вона знаходилась до знищення, відповідно до висновку земельно-технічної експертизи в розмірі 463 412 грн скасовано і ухвалено в цій частині нове рішення, яким стягнуто з Релігійної громади Української Православної церкви ім. Преподобного Іова Почаївського в м. Дрогобичі на користь ОСОБА_3 350 526 грн вартості відновлювальних робіт з приведення належної йому на праві власності земельної ділянки по АДРЕСА_1 у придатний для використання стан.

У задоволенні вимог ОСОБА_3 про відшкодування йому вартості знесеного будинку на земельній ділянці по АДРЕСА_1 відмовлено.

В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.

У касаційній скарзі Релігійна громада Української Православної церкви ім. Преподобного Іова Почаївського в м. Дрогобичі, посилаючись на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій і направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги та заперечення представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню з огляду на наступне.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до ч. 1 ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд першої інстанції, ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову, керувався приписами ст. ст. 30, 103, 104, 116 ЗК України в редакції 1990 року та врахував Порядок передачі земельних ділянок у приватну власність громадянам України і Постанову Верховної Ради України від 13 березня 1992 року «Про прискорення земельної реформи та приватизацію землі», а також виходив із відсутності порушень з боку Дрогобицького міськвиконкому при видачі ОСОБА_3 державного акта на право приватної власності на спірну земельну ділянку, дійшовши висновку про наявність правових підстав для стягнення з відповідача вартості відновлювальних робіт з приведення спірної земельної ділянки у придатний для використання стан у розмірі 463 412 грн, оскільки у зв'язку з проведенням відповідачем земельних робіт без згоди власника порушено право власності позивача.

Апеляційний суд, змінюючи рішення в частині розміру відшкодування і відмовляючи позивачу у задоволенні вимог про відшкодування вартості знесеного будинку, виходив із висновку додаткової судової будівельно-технічної експертизи від 05 листопада 2012 року, дійшовши обґрунтованого висновку про відсутність цивільно-правової відповідальності відповідача перед позивачем за шкоду, завдану йому знесенням житлового будинку, оскільки житловий будинок на спірній земельній ділянці був у аварійному стані упродовж 1992-1996 років та розібраний в 1996 році (а. с .13, т. 1), тобто раніше будівельних робіт відповідача.

Колегія суддів касаційного суду вважає, що рішення суду першої інстанції в незміненій частині та рішення апеляційного суду ухвалено із дотриманням норм матеріального і процесуального права з огляду на наступне.

Судами попередніх інстанцій установлено та підтверджується матеріалами справи, що ОСОБА_3 є власником земельної ділянки площею 0,0782 га з цільовим призначенням для обслуговування житлового будинку і господарських споруд, яка знаходиться по АДРЕСА_1 Львівської області, що підтверджується державним актом серії НОМЕР_2, виданим 10 червня 1998 року Дрогобицькою міською радою народних депутатів на підставі рішення виконкому Дрогобицької міської ради народних депутатів від 25 вересня 1997 року № 301 і зареєстрованим у Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за НОМЕР_1 (а. с. 7, 19, т. 1).

Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом від 26 лютого 1993 року та реєстраційного посвідчення за позивачем зареєстровано право власності на житловий будинок АДРЕСА_1 (а. с. 5, 6, т. 1).

З відповіді Дрогобицького міського центру державного земельного кадастру від 22 листопада 1999 року на звернення позивача вбачається, що в процесі будівництва церкви і під'їзної дороги до неї земельна ділянка ОСОБА_3 значно пошкоджена, із західної сторони знято грунт на площі 85 кв. м, із східної сторони від АДРЕСА_1 вивезено грунт глибиною від 2,5 до 3,2 м на площі близько 324 кв. м, тобто приблизно вивезено 923 куб. м грунту, в результаті чого ділянка знищена майже повністю, понівечена бульдозером, понищені фруктові дерева та ясені (а. с. 9-10, т. 1).

Разом з тим з відповіді заступника міського голови, директора Департаменту міського господарства від 08 вересня 2003 року вбачається, що протягом 1992-1996 років житловий будинок АДРЕСА_1 знаходився у ветхому, а потім у аварійному стані і в 1996 році був розібраний (а. с. 13, т. 1).

Відповідно до ч. 2 ст. 152 Земельного кодексу (далі - ЗК України) власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування збитків.

Захист прав громадян на земельні ділянки здійснюється шляхом: визнання прав; відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; визнання угоди недійсною; визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; відшкодування заподіяних збитків; застосування інших, передбачених законом способів (ч. 3 ст. 152 ЗК України).

Суд апеляційної інстанції, ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову, мотивовано виходив з того, що із часу звернення позивача до суду з вказаним позовом будівельні роботи тривали, і площа знищеної земельної ділянки позивача збільшилась порівняно з 1999 роком, при цьому на ній було споруджено кам'яну огорожу для церкви та іконолавку, підтвердженням чого є висновки проведених у процесі розгляду цієї справи судових будівельно-технічних експертиз від 25 серпня 2004 року, 15 березня 2005 року та 05 листопада 2012 року (а. с. 56-59, 82-86, 96-98, т.1, а. с 100-109, т. 2).

З висновку додаткової судової будівельно-технічної експертизи від 05 листопада 2012 вбачається, що відновлення земельної ділянки позивача до попереднього стану можливе за умови знесення побудованого комплексу у складі будівлі з кам'яним мурованим парканом та ліквідації площадки з покриттям нижчого типу для проходів та стоянки автомобілів; для приведення до придатного стану земельної ділянки для її використання з цільовим призначенням необхідно завезти материкового ґрунту - 1839 куб. м і родючого шару ґрунту - 255 куб. м.

Вартість відновлювальних робіт з приведення земельної ділянки позивача у придатний для використання згідно з її цільовим призначенням стан на час проведення експертизи становила 350 526 грн (а. с. 100-114, т. 2).

З огляду на викладене вище колегія суддів касаційного суду вважає, що суд апеляційної інстанції з дотриманням вимог ст. ст. 212-214, 303, 315 ЦК України повно, всебічно та об'єктивно встановив фактичні обставини, що мають значення для правильного вирішення справи, та, врахувавши висновок додаткової судової будівельно-технічної експертизи від 05 листопада 2012 року, дійшов обґрунтованого висновку про часткове задоволення позову, оскільки знищення відповідачем під час будівництва церкви належної на праві власності позивачу земельної ділянки підтверджено матеріалами справи та не спростовано відповідачем, в той час як знищення (знесення) саме відповідачем будинку, розташованого на цій земельній ділянці, не доведено позивачем належними та допустимими доказами.

Докази та обставини, на які посилається заявник у касаційній скарзі, спростовуються матеріалами справи та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судами попередніх інстанцій були дотримані норми матеріального та процесуального права.

Доводи, наведені в касаційній скарзі, фактично зводяться до переоцінки доказів та незгоди заявника з висновками судів першої та апеляційної інстанцій щодо їх оцінки.

Зважаючи на вищевикладене та керуючись ст. ст. 336, 337, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу Релігійної громади Української Православної церкви ім. Преподобного Іова Почаївського в м. Дрогобичі відхилити.

Рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 23 травня 2014 року в незміненій частині та рішення апеляційного суду Львівської області від 26 лютого 2015 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий М.Є. Червинська

Судді: В.М. Коротун

Л.М. Мазур

І.К. Парінова

Т.О. Писана