Справа № 740/935/15 Провадження № 22-ц/795/1365/2015 Категорія -цивільнаГоловуючий у I інстанції -Кобилецький І. Ф. Доповідач - Лакіза Г. П.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 липня 2015 року м. Чернігів

АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІГІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ у складі:

головуючого - суддіЛакізи Г.П.,
суддів:Скрипки А.А., Шевченка В.М.,
при секретарі:Саповець Л.С.,
за участю:представника відповідача ОСОБА_5,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою Державного комунального підприємства „Комунальний ринок" на рішення Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 05 червня 2015 року у справі за позовом Державного комунального підприємства „Комунальний ринок" до ОСОБА_6 про відшкодування шкоди, -

в с т а н о в и в:

Рішенням Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 05 червня 2015 року Державному комунальному підприємству „Комунальний ринок" відмовлено в задоволенні позову до ОСОБА_6 про відшкодування шкоди.

В апеляційній скарзі директор ДКП „Комунальний ринок" просить вказане рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги, посилаючись на те, що рішення було ухвалене без повного та всебічного з'ясування обставин, що мають значення для справи.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, апелянт зазначає, що приписи ст. 1166 ЦК України встановлюють загальні правила відшкодування завданої особі недоговірної шкоди та застосовуються до будь-яких випадків завдання шкоди, а тому позивач вважає, що ОСОБА_6 як колишній керівник підприємства повинна відшкодувати кошти, зайво нараховані та виплачені в якості заробітної плати ОСОБА_7

Крім того, апелянт зазначає, що суд першої інстанції при ухваленні рішення не врахував, що відповідач знаходилася в трудових відносинах не з ДКП „Комунальний ринок", а саме з Ніжинською міською радою.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника відповідача ОСОБА_5, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга не може бути задоволена, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 303 ЦПК України, під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Судом встановлено, що відповідач ОСОБА_6 з 26 березня 2013 року працювала на посаді директора Державного комунального підприємства „Комунальний ринок" відповідно до контракту № 60 від 25.03.2013 року, укладеному між нею та Ніжинською міською радою, розпорядження Ніжинської міської ради від 25 березня 2013 року № 18 про призначення та наказу № 55 від 26.03.2013 року про початок роботи (а.с.21-28).

Відповідно до розпорядження Ніжинського міського голови від 22 вересня 2014 року № 135 та наказу № 55 від 24 вересня 2014 року ОСОБА_6 звільнено з займаної посади директора ДКП „Комунальний ринок" згідно п.8 ч.1 ст.36 КЗпП України, на підставі п.п.6.5 Контракту № 60 від 25 березня 2013 року (а.с.29-30).

Згідно Акту від 29.01.2015 року за № 1-24/001 позапланової ревізії окремих питань фінансово-господарської діяльності ДКП „Комунальний ринок" за період часу з 01.07.2014 року по 30.11.2014 року, ревізією при перевірці законності нарахування та повноти виплати заробітної плати працівникам ДКП „Комунальний ринок" встановлено, що в порушення п.2 Постанови Кабінету Міністрів України № 245 "Про роботу за сумісництвом працівників державних підприємств, установ і організацій" електромонтеру ОСОБА_7, який працював за сумісництвом та перевищив тривалість роботи за сумісництвом на 2 години на день, за період з 01.07.2014 року по 30.11.2014 року зайво нараховано та виплачено заробітну плату в сумі 1682,99 грн., на яку було нараховано та перераховано до державних цільових фондів єдиний соціальний внесок у сумі 618,84 грн., що призвело до зайвої витрати коштів підприємства на загальну суму 2301,83 грн. Зазначено, що порушення допущено бувшим директором ДКП „Комунальний ринок" ОСОБА_6, якою були підписані накази про призначення працівників на посади за сумісництвом, та що таке порушення призвело до матеріальної шкоди (збитків) ДКП „Комунальний ринок" на загальну суму 2301,83 грн. (а.с.6-19).

Звертаючись до суду, позивач зазначив, що порушення п.2 Постанови КМУ від 03.04.1993 року № 245 „Про роботу за сумісництвом працівників державних підприємств, установ і організацій" допущене з вини відповідача, а тому, посилаючись на вимоги ст.1166 ЦК України, просив відшкодувати шкоду й стягнути з ОСОБА_6 2301,83 грн.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог Державного комунального підприємства „Комунальний ринок" про стягнення збитків, завданих внаслідок неправомірних дій, суд першої інстанції виходив з того, що положення ст. 1166 ЦК України щодо відшкодування шкоди не можуть бути застосовані в даному випадку, оскільки між сторонами існували трудові правовідносини, які регулюються спеціальними нормами закону, а саме КЗпП України; що не доведена наявність вини відповідача у заподіянні підприємству шкоди, та не встановлено факту заподіяння шкоди (збитків) підприємству.

Такі висновки суду ґрунтується на законі та відповідають обставинам справи, і з ними погоджується апеляційний суд, виходячи з наступного.

В обґрунтування заявлених вимог позивач посилається в позовній заяві та в апеляційній скарзі на положення статей 22 та 1166 ЦК України.

Стаття 1166 ЦК України встановлює загальні правила відшкодування завданої особі недоговірної шкоди.

За умовами ч.1 ст.1166 ЦК України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Частина 2 статті 22 ЦК України містить поняття збитків, якими є:

- втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки);

- доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Суд першої інстанції вірно зазначив, що спірні правовідносини регулюються не загальними нормами ЦК України, а трудовим законодавством. Так, позивач зазначав, що відповідач ОСОБА_6 допустила порушення п. 2 постанови Кабінету Міністрів України від 03 квітня 1993 р. №245 "Про роботу за сумісництвом працівників державних підприємств, установ і організацій" під час виконання нею своїх трудових обов'язків на посаді директора ДКП «Комунальний ринок». Відтак, заподіяння шкоди підприємству, за доводами позивача, є наслідком порушення відповідачем її трудових обов'язків. За таких обставин суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що спірні правовідносини регулюються спеціальними нормами законодавства - ст.ст. 130-133 КЗпП України, а не загальними, якими є ст.ст. 22 та 1166 ЦК України.

Доводи апеляційної скарги про те, що відповідачка знаходилась у трудових правовідносинах не з ДКП «Комунальний ринок», а з Ніжинською міською радою, спростовуються наявними у справі доказами щодо прийняття на роботу ОСОБА_6 на посаду директора ДКП «Комунальний ринок» та звільнення її з цієї посади. Оскільки ДКП «Комунальний ринок» є комунальним підприємством, що є спільній власності міської територіальної громади м. Ніжина Чернігівської області, виходячи з вимог чинного законодавства, Ніжинською міською радою як уповноваженою особою власника підприємства видавались відповідні розпорядження про укладення та припинення з ОСОБА_6 трудового договору, але при цьому ОСОБА_6 перебувала у трудових правовідносинах саме з ДКП «Комунальний ринок».

Згідно з ч. 1 ст. 3 КЗпП України трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форми власності, виду діяльності і галузевої належності регулює законодавство про працю, а не ЦК України, а тому посилання апелянта про застосування в даному випадку ст.1166 ЦК України, як на підставу відшкодування шкоди, не відповідає вимогам закону.

Відповідно до ст.130 КЗпП України, працівники несуть матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації внаслідок порушення покладених на них трудових обов'язків. При покладенні матеріальної відповідальності права і законні інтереси працівників гарантуються шляхом встановлення відповідальності тільки за пряму дійсну шкоду, лише в межах і в порядку передбачених законодавством, і за умови, коли така шкода заподіяна підприємству, установі, організації винними протиправними діями (бездіяльністю) працівника. Ця відповідальність, як правило обмежується певною частиною заробітку працівника і не повинна перевищувати повного розміру заподіяної шкоди, за винятком випадків, передбачених законодавством.

Так, п.2 ч.1 ст.133 КЗпП України передбачено, що у відповідності до законодавства обмежену матеріальну відповідальність несуть керівники підприємств, установ, організацій та їх заступники, а також керівники структурних підрозділів на підприємствах, в установах, організаціях та їх заступники - у розмірі заподіяної з їх вини шкоди, але не більше свого середнього місячного заробітку, якщо шкоду підприємству, установі, організації заподіяно зайвими грошовими виплатами.

Статтею 134 КЗпП України передбачено вичерпний перелік випадків у разі яких, відповідно до законодавства працівники несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини підприємству, установі, організації.

У відповідності до п.6 постанови Пленуму Верховного суду України від 29 грудня 1992 року №14 „Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками", до зайвих грошових виплат відносяться, зокрема, суми стягнення штрафів, заробітної плати, виплачені звільненому працівникові у зв'язку з затримкою з вини службової особи видачі трудової книжки, розрахунку, неправильним формулюванням причин звільнення, тощо.

Відповідно до роз'яснень п.3 вищевказаної Постанови Пленуму ВСУ суд у кожному випадку зобов'язаний вживати передбачених законом заходів до всебічного, повного й об'єктивного з'ясування обставин, від яких згідно зі статтями 130, 135-3, 137 КЗпП України залежить вирішення питання про покладення матеріальної відповідальності та про розмір шкоди, що підлягає відшкодуванню. Зокрема, з'ясовувати: наявність прямої дійсної шкоди та її розмір; якими неправомірними діями її заподіяно і чи входили до функцій працівника обов'язки, неналежне виконання яких призвело до шкоди; в чому полягала його вина; в якій конкретно обстановці заподіяно шкоду; чи були створені умови, які забезпечували б схоронність матеріальних цінностей і нормальну роботу з ними; який майновий стан працівника. Якщо шкоду заподіяно кількома працівниками, в рішенні суду має бути зазначено, які конкретно порушення трудових обов'язків допустив кожен працівник, ступінь його вини та пропорційна їй частка загальної шкоди, за яку до нього може бути застосовано відповідний вид і межі матеріальної відповідальності.

З матеріалів справи вбачається, що розпорядженням Ніжинського міського голови № 92 від 04 липня 2014 р. директора ДКП „Комунальний ринок" ОСОБА_6 було тимчасово відсторонено від роботи за посадою директора з 07 липня 2014 року, на період проведення перевірки діяльності підприємства, а тимчасове виконання обов'язків директора ДКП „Комунальний ринок" було покладено на головного бухгалтера підприємства ОСОБА_9 (а.с.70). Згідно ж Акту ревізії від 29.01.2015 року за № 1-24/001 порушення відбулось за період з 01.07.2014 року по 30.11.2014 року, тобто фактично за період, який відповідач не виконувала свої трудові обов'язки.

Таким чином, позивач не надав суду належних та допустимих доказів того, що нарахування коштів в якості заробітної плати ОСОБА_7 т аєдиного чоціального внеску та їх виплата відбулись з вини відповідача.

Відповідно до ст.102-1 КЗпП України працівники, які працюють за сумісництвом, одержують заробітну плату за фактично виконану роботу.

Пунктом 2 постанови Кабінету Міністрів України від 03 квітня 1993 року №245 "Про роботу за сумісництвом працівників державних підприємств, установ і організацій" установлено, що тривалість роботи за сумісництвом не може перевищувати чотирьох годин на день і повного робочого дня у вихідний день. Загальна тривалість роботи за сумісництвом протягом місяця не повинна перевищувати половини місячної норми робочого часу. Оплата праці сумісників провадиться за фактично виконану роботу.

Судом встановлено, що електромонтер ОСОБА_7 працював за сумісництвом у ДКП «Комунальний ринок», за період з 01.07.2014 року по 30.11.2014 року фактично працював по 6 годин на день, чим перевищив тривалість роботи за сумісництвом на 2 години на день. Оплата його праці була проведена за фактично виконану роботу - 6 годин на день. Статтею 43 Конституції України працівнику гарантується право на своєчасне отримання винагороди за працю.

За таких обставин, коли оплата праці електромонтера ОСОБА_7 була проведена за фактично виконану ним роботу, вірним та обґрунтованим є висновок суду першої інстанції про те, що 1682,99 грн. виплаченої йому заробітної плати та 618,84 грн. єдиного соціального внеску, нарахованого на заробітну плату, не можна вважати зайвими грошовими виплатами підприємства та збитками (шкодою).

Оскаржуване рішення ґрунтується на повно та всебічно досліджених доказах, оцінка яких проведена у відповідності до положень ст.ст.57-66 ЦПК України, і доводи апеляційної скарги не містять передбачених законом підстав для скасування вірного по суті рішення.

За таких обставин, відповідно до ст. 308 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313, 314, 315, 317, 319 ЦПК України апеляційний суд, -

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу Державного комунального підприємства „Комунальний ринок" - відхилити.

Рішення Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 05 червня 2015 року - залишити без змін.

Ухвала суду набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий:Судді: