У Х В А Л А

іменем україни

03 червня 2015 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Ткачука О.С.,

суддів: Висоцької В.С., Кафідової О.В.,

Писаної Т.О., Умнової О.В.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5, третя особа - відділ Державної виконавчої служби Волочиського районного управління юстиції Хмельницької області, про визнання права власності на майно, виключення майна з акту опису та звільнення з-під арешту за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення апеляційного суду Хмельницької області від 20 січня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У червні 2014 року ОСОБА_3 звернулася до суду з указаним позовом, посилаючись на те, що з 12 липня 1986 року перебуває із ОСОБА_4 у зареєстрованому шлюбі. За час шлюбу вони придбали автомобіль марки Renault Magnum AE 390, 1998 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1, та напівпричіп марки Schwarzmuller SPA3E, 1999 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_2, які є спільним майном подружжя. Рішенням господарського суду Хмельницької області від 13 грудня 2011 року з фізичної особи - підприємця ОСОБА_4 на користь фізичної особи - підприємця ОСОБА_5 стягнуто заборгованість у розмірі 96 тис. грн. Постановами державного виконавця відділу Державної виконавчої служби Волочиського районного управління юстиції Хмельницької області (далі - ВДВС Волочиського РУЮ Хмельницької області) від 31 жовтня 2012 року та від 14 листопада 2012 року на зазначене майно накладено арешт.

Враховуючи викладене, позивачка просила визнати за нею право власності на Ѕ частину вказаного вище майна та зняти з нього арешт.

Рішенням Волочиського районного суду Хмельницької області від 18 листопада 2014 року позов ОСОБА_3 задоволено. Визнано за ОСОБА_3 право власності на Ѕ частину автомобіля марки Renault Magnum АЕ 390, 1998 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1, та на Ѕ частину напівпричепа марки Schwarzmuller SPA3E, державний номерний знак НОМЕР_2, знявши з них арешт, накладений постановами ВДВС Волочиського РУЮ Хмельницької області від 01 жовтня 2012 року та від 14 листопада 2012 року. Розподілено судові витрати.

Рішенням апеляційного суду Хмельницької області від 20 січня 2015 року рішення в частині зняття арешту змінено. Знято арешт з Ѕ частини автомобіля марки Renault Magnum АЕ 390, 1998 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1, та Ѕ частини напівпричепа марки Schwarzmuller SPA3E, державний номерний знак НОМЕР_2, накладених постановами ВДВС Волочиського РУЮ Хмельницької області від 01 жовтня 2012 року та від 14 листопада 2012 року. В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.

У касаційній скарзі ОСОБА_3 просить скасувати рішення апеляційного суду, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, й залишити рішення суду першої інстанції в силі.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив із того, що спірне майно було придбано ОСОБА_3 та ОСОБА_4 за час шлюбу та є спільним сумісним майном подружжя по Ѕ частині за кожним, а тому арешт з цього майна підлягає зняттю.

Змінюючи рішення районного суду та знімаючи арешт з Ѕ частини спірного майна, апеляційний суд виходив із того, що саме ця частина належить позивачеві, а інша частина майна, яка належить боржникові у виконавчому провадженні, ОСОБА_4, має бути залишена під арештом для подальшого проведення виконавчих дій.

Проте повністю з таким висновком апеляційного суду погодитись не можна.

Статтею 213 ЦПК України передбачено, що рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Таким вимогам закону рішення апеляційного суду не відповідає.

Судами встановлено, що з 12 липня 1986 року ОСОБА_3 та ОСОБА_4 перебувають у зареєстрованому шлюбі, за час якого придбали автомобіль марки Renault Magnum AE 390, 1998 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1, та напівпричіп марки Schwarzmuller SPA3E, 1999 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_2.

Рішенням господарського суду Хмельницької області від 13 грудня 2011 року з фізичної особи - підприємця ОСОБА_4 на користь фізичної особи - підприємця ОСОБА_5 стягнуто заборгованість у розмірі 96 тис. грн.

Постановами державного виконавця ВДВС Волочиського РУЮ Хмельницької області від 31 жовтня 2012 року та від 14 листопада 2012 року на зазначене вище майно накладено арешт.

Пред'являючи позов, ОСОБА_3 посилалась на те, що спірне майно було придбано за час шлюбу і їй як подружжю належить Ѕ його частина.

За правилами ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Частиною 1 ст. 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Частиною 1 ст. 73 СК України встановлено, що за зобов'язаннями одного з подружжя стягнення може бути накладено лише на його особисте майно і на частку у праві спільної сумісної власності подружжя, яка виділена йому в натурі.

Відповідно до ст. 60 Закону України «Про виконавче провадження» та роз'яснень, наданих у п. 24 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року № 6 «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судових рішень у цивільних справах» вимоги осіб щодо належності їм, а не боржникові майна, на яке накладено арешт, вирішуються шляхом пред'явлення ними відповідно до правил судової юрисдикції позову до боржника та особи, в інтересах якої накладено арешт, про визнання права власності на це майно і зняття з нього арешту.

У п. 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 серпня 1976 року № 6 «Про судову практику в справах про виключення майна з опису» (зі змінами та доповненнями) судам роз'яснено, що розмір часток подружжя у спільному майні і яке конкретно майно має бути йому виділено суд визначає з врахуванням всього нажитого майна, включаючи і те, на яке за законом не може бути звернено стягнення за виконавчими документами і яке не підлягає конфіскації. Разом з цим на частку кожного з подружжя має бути виділено як майно, що підлягало опису, так і майно, що не підлягало опису.

Зазначені обставини згідно зі ст. 60 ЦПК України зобов'язана довести та сторона, яка посилається на них як на підставу своїх вимог чи заперечень, зокрема, поданням відповідних належних і допустимих доказів, заявленням клопотання про забезпечення позову з метою додаткового опису майна тощо.

Пунктом 7 цієї ж постанови роз'яснено, що в тих випадках, коли предметом позову є частка в спільній сумісній власності на неподільну річ, на яку звертається конфіскація або стягнення на користь організації, питання про виключення цієї речі з опису (при відсутності іншого спільного майна) вирішується відповідно до законодавства про власність і роз'яснень Пленуму Верховного Суду України, даних у п. 7 постанови від 22 грудня 1995 року № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності». При цьому суд з урахуванням конкретних обставин може виключити річ з акта опису і стягнути з позивача в доход держави чи на користь організації грошову компенсацію за частку, що припадає боржнику, або залишити річ в описові, зобов'язавши відповідну державну податкову інспекцію або організацію виплатити позивачу відповідну частину її вартості.

При визначенні розміру частки у майні, що належить подружжю, частки боржника у спільній сумісній власності, а також частки неподільної речі суд має виходити з дійсної вартості цього майна на день ухвалення рішення. Дійсна вартість майна визначається її ринковою вартістю, яка діє на день ухвалення рішення суду. Якщо оцінка окремого виду майна є складною або позивач чи відповідач оспорюють зазначену в описі оцінку майна, суд для визначення дійсної вартості арештованого (описаного) майна за клопотанням сторони у справі може призначити відповідну експертизу.

Відповідно до ч. 2 ст. 183 ЦК України неподільною є річ, яку не можна поділити без втрати її цільового призначення.

Суд апеляційної інстанції на зазначене уваги не звернув, у порушення ст. ст. 212-214, 303, 316 ЦПК України не встановив усього нажитого подружжям ОСОБА_3 майна, не перевірив, чи можливо поділити спільне сумісне майно подружжя, визнавши за позивачкою право власності на майно (відповідної вартості) у праві спільної сумісної власності, на яке не накладено арешт і яке не підлягає конфіскації, не дав оцінки посиланням позивачки на те, що вона позбавлена можливості реалізовувати свої права власності та користування спірним майном, яке є неподільним, оскільки воно поміщене на штраф-майданчик як арештоване майно (1/2 частина у кожному транспортному засобі).

При цьому апеляційний суд не звернув уваги на можливість виключення майна з акта опису і стягнення з позивачки в доход держави чи на користь стягувача грошової компенсації за частку, що припадає боржнику, або щодо залишення майна під арештом, зобов'язавши відповідний орган виплатити позивачу відповідну частину її вартості.

Ураховуючи те, що фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, судом апеляційної інстанції не встановлені, рішення апеляційного суду не відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для його скасування з передачею справи на новий апеляційний розгляд.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Хмельницької області від 20 січня 2015 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.С. Ткачук

Судді: В.С. Висоцька

О.В. Кафідова

Т.О. Писана

О.В. Умнова