УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

9 вересня 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Червинської М.Є.,

суддів: Леванчука А.О., Мазур Л.М.,

Писаної Т.О., Юровської Г.В.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до Державного агентства резерву України про стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду за касаційною скаргою Державного агентства резерву України на рішення Заводського районного суду м. Запоріжжя від 28 листопада 2014 року та ухвалу апеляційного суду Запорізької області від 1 квітня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У вересні 2014 року ОСОБА_3 звернувся до суду з указаним позовом, посилаючись на те, що він з 30 червня 1993 року працював директором державної організації «Комбінат «Зірка». 6 квітня 2009 року наказом Державного комітету України з державного матеріального резерву він був звільнений з посади директора державної організації «Комбінат «Зірка». Рішенням Заводського районного суду м. Запоріжжя від 26 серпня 2009 року, яке набрало законної сили, його було поновлено на роботі. Рішення про поновлення на роботі до цього часу не виконано. З моменту набрання чинності судовим рішенням про поновлення його на роботі, він неодноразово звертався до суду з позовами про стягнення середнього заробітку за затримку виконання рішення про поновлення на роботі. Останнім рішенням Заводського районного суду м. Запоріжжя від 2 грудня 2013 року його позов було задоволено та стягнуто з відповідача середній заробіток за час затримки виконання рішення суду за період з 24 січня 2013 року по 31 жовтня 2013 року включно в сумі 35 832 грн 38 коп. Посилаючись на зазначені обставини, позивач просив суд стягнути з Державного агентства резерву України на його користь середній заробіток за час затримки виконання рішення суду в сумі 40 288 грн 22 коп. за період з 1 листопада 2013 року по 15 вересня 2014 року.

Рішенням Заводського районного суду м. Запоріжжя від 28 листопада 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Запорізької області від 1 квітня 2015 року, позов задоволено. Стягнуто з Державного агентства резерву України на користь ОСОБА_3 середній заробіток за час затримки виконання рішення суду за період з листопада 2013 року по жовтень 2014 року в сумі 40 288 грн 22 коп..

У касаційній скарзі Державне агентство резерву України просить скасувати судові рішення, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, та ухвалити нове рішення про відмову в позові.

Заслухавши доповідь судді судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, дослідивши матеріали справи та перевіривши наведені в скарзі доводи, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Суд першої інстанції, задовольняючи позов, з висновками якого погодився апеляційний суд, виходив із того, що затримка виконання рішення суду про поновлення позивача на роботі сталася з вини відповідача, тому на підставі ст. 236 КЗпП України останній зобов'язаний виплатити позивачу середній заробіток за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі.

Проте повністю з такими висновками судів погодитись не можна.

Судами установлено, що з 30 червня 1993 року ОСОБА_3 працював директором комбінату «Зірка» на підставі контракту, укладеного з Державним комітетом України з державного матеріального резерву, як органом управління.

Згідно з ч. 3 ст. 21 КЗпП України особливою формою трудового договору є контракт, в якому строк його дії, права, обов'язки і відповідальність сторін (в тому числі матеріальна), умови матеріального забезпечення і організації праці працівника, умови розірвання договору, в тому числі дострокового, можуть встановлюватися угодою сторін. Сфера застосування контракту визначається законами України

6 квітня 2009 року наказом Державного комітету України з державного матеріального резерву ОСОБА_3 був звільнений з посади директора державної організації «Комбінат Зірка» у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України.

Оскільки зазначений наказ було видано у той час, коли позивач перебував на лікарняному, то після надання листків непрацездатності до Державного комітету України з державного матеріального резерву, його керівництво 16 червня 2009 року видало новий наказ «Про внесення змін до наказу від 6 квітня 2009 року», яким змінено п. 1 попереднього наказу, а саме, дата звільнення була змінена з 6 квітня на 16 червня 2009 року.

Рішенням Заводського районного суду м. Запоріжжя від 26 серпня 2009 року, яке набрало законної сили, його було поновлено на роботі.

Згідно зі ст. 235 КЗпП України рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, прийняте органом, який розглядає трудовий спір, підлягає негайному виконанню.

Рішення про поновлення позивача на роботі на час звернення до суду з даним позовом не виконано, що не заперечується самим відповідачем.

Відповідно до ст.236 КЗпП України у разі затримки власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки.

Таким чином, за затримку виконання судового рішення про поновлення працівника на роботі законодавством передбачено відповідальність.

Покладаючи відповідальність за затримку виконання судового рішення про поновлення позивача на роботі на Державне агентство резерву України, суди у порушення вимог ст. ст. 212-214, 316 ЦПК України не надали жодної правової оцінки та не дослідили того факту, що укладення контракту з керівниками державних організацій, регулюється постановою Кабінету Міністрів України від 13 березня 1993 року № 203 «Про застосування контрактної форми трудового договору з керівником підприємства, що є у державній власності» (далі - постанова).

Оплата праці та матеріальне забезпечення керівника підприємства визначаються у контракті, проводяться за рахунок коштів підприємства і встановлюються у прямій залежності від результатів виробничо-господарської діяльності підприємства (п. 4 постанови).

Зі змісту наведених норм вбачається, що встановлена процедура укладення контрактної форми трудового договору для всіх керівників підприємств, установ та організацій, що належать до державної власності (за винятком тих керівників державних підприємств, які призначаються (обираються) на посаду за результатами конкурсного відбору, проведеного відповідно до Порядку, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України N 234).

На підставі укладеного контракту виникають трудові правовідносини між керівником, як працівником, та відповідним підприємством, установою та організацією, що належить до державної власності, а не з органом, уповноваженим на укладення такого контракту.

Суди на зазначене уваги не звернули, та дійшли до неправильного висновку про можливість покладення відповідальності за несвоєчасне виконання судового рішення про поновлення позивача на роботі на комбінаті «Зірка» на Державне агентство резерву України.

Усупереч вимогам ч. 4 ст. 10, 130 ЦПК України місцевий суд, до участі у справі державну організацію «Комбінат Зірка» не залучив (за наявності клопотання про залучення зазначеного підприємства до участі у справі у якості співвідповідача), передбачених законом заходів для правильного вирішення спору не вжив.

З огляду на викладене постановлені судами рішення не можна вважати законними та обґрунтованими, вони підлягають скасуванню, а справа - передачі на новий розгляд до суду першої інстанції з підстав передбачених ч. 3 ст. 338 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ України

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу Державного агентства резерву України задовольнити частково.

Рішення Заводського районного суду м. Запоріжжя від 28 листопада 2014 року та ухвалу апеляційного суду Запорізької області від 1 квітня 2015 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий М.Є. Червинська
Судді:А.О. Леванчук
Л.М. Мазур
Т.О. Писана
Г.В. Юровська