У х в а л а

9 вересня 2015 року м. Київ
Колегія суддів Судової палати у цивільних справах

Верховного Суду України в складі:

Сеніна Ю.Л.,Лященко Н.П.,Сімоненко В.М.,

розглянувши заяву ОСОБА_4 про перегляд судових рішень в справі за позовом ОСОБА_5 до Яворівської районної державної адміністрації Львівської області, Домажирської сільської ради Яворівського району Львівської області, ОСОБА_4, третя особа - садівниче товариство «Женьшень», про визнання частково недійсними рішень сільської ради, визнання недійсним розпорядження районної державної адміністрації, визнання недійсним та скасування державного акта на право власності на земельну ділянку,

в с т а н о в и л а:

У серпні 2015 року ОСОБА_4 звернувся до Верховного Суду України із зазначеною заявою про перегляд судових рішень на підставі пункту 4 статті 355 ЦПК України.

У заяві ОСОБА_4 зазначає, що рішенням Яворівського районного суду Львівської області від 12 грудня 2014 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 16 березня 2015 року, позов задоволено, постановлено: визнати недійсним рішення Домажирської сільської ради від 10 жовтня 2006 року в частині передачі ОСОБА_6 безкоштовно у власність земельної ділянки площею 0,12 га у садівничому товаристві «Женьшень» для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, ведення особистого селянського господарства; визнати недійсним рішення Домажирської сільської ради

від 22 серпня 2007 року в частині погодження надання дозволу на передачу ОСОБА_6 зазначеної земельної ділянки; визнати недійсним розпорядження голови Яворівської районної державної адміністрації в частині затвердження технічної документації із землеустрою щодо передачі ОСОБА_6 у власність зазначеної земельної ділянки; визнати недійсним та скасувати державний акт про право власності на земельну ділянку від 6 червня 2007 року, виданий на ім'я ОСОБА_6 Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 3 червня 2015 року його касаційну скаргу відхилено.

ОСОБА_4 просить скасувати судові рішення судів першої, апеляційної, касаційної інстанцій, ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову, посилаючись на невідповідність судового рішення суду касаційної інстанції викладеному у постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права, зокрема статей 12, 116, 118, 140, 155 Земельного кодексу України (далі - ЗК України).

На підтвердження своїх доводів ОСОБА_4 наводить постанови Верховного Суду України від 6 червня 2012 року та 10 червня 2015 року.

Перевіривши доводи заяви, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України дійшла висновку про те, що підстави для відкриття провадження у справі відсутні.

Відповідно до пункту 4 статті 355 ЦПК України заява про перегляд судових рішень у цивільних справах може бути подана виключно з підстав невідповідності судового рішення суду касаційної інстанції викладеному у постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції, з висновками якого погодились суди апеляційної та касаційної інстанцій, виходив з того, що позивач, як член СТ «Женьшень» користувався спірною земельною ділянкою для ведення садівництва з часу створення товариства. Земельна ділянка у встановленому законом порядку у нього не вилучалася та його право на користування земельною ділянкою в судовому порядку не припинялося, а відтак передача цієї земельної ділянки іншому члену товариства ОСОБА_6 у приватну власність є незаконною, що є підставою для визнання незаконними та скасування рішення органу місцевого самоврядування, розпорядження голови районної державної адміністрації, а відтак визнання недійсним державного акта на право власності на земельну ділянку, виданого ОСОБА_6

У наданих для порівняння:

- постанові від 6 червня 2012 року Верховний Суд України виходив з того, що садівницьке товариство користується спірною земельною ділянкою на підставі відповідного рішення ПЕО «Київенерго», однак суди дійшли помилкового висновку про те, що у товариства не виникло право на захист порушених прав та інтересів щодо земельної ділянки на підставі статті 3 ЦПК України. Суди, дійшовши висновку про те, що у садівницького товариства-землекористувача відсутні підстави на звернення до суду за захистом своїх порушених прав, не врахували норм закону та не застосували до спірних правовідносин норми Земельного кодексу, які були чинними на час надання спірної земельної ділянки товариству в користування й на час її вилучення;

- постанові від 10 червня 2015 року Верховний Суд України керувався тим, що рішенням сільської ради, на підставі якого відповідачу видано державний акт на право власності на земельну ділянку, неправомірно частково припинено право користування земельною ділянкою позивачки. Отже для визначення моменту виникнення права на позов важливим є як об'єктивні, так і суб'єктивні моменти. Висновок суду про пропуск позивачкою строку позовної давності не ґрунтується на вимогах закону.

Таким чином надані для порівняння постанови Верховного Суду України не слугують прикладом невідповідності судового рішення суду касаційної інстанції викладеному у постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права.

Керуючись статтею 360 ЦПК України, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України

у х в а л и л а:

У допуску до провадження Верховним Судом України справи за позовом ОСОБА_5 до Яворівської районної державної адміністрації Львівської області, Домажирської сільської ради Яворівського району Львівської області, ОСОБА_4, третя особа - садівниче товариство «Женьшень», про визнання частково недійсним рішень сільської ради, визнання недійсним розпорядження районної державної адміністрації, визнання недійсним та скасування державного акта на право власності на земельну ділянку за заявою ОСОБА_4 про перегляд судових рішень відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: Ю.Л. Сенін
Н.П. Лященко
В.М. Сімоненко