УХВАЛА

іменем україни

8 липня 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Журавель В.І., Хопти С.Ф.,

Черненко В.А., Штелик С.П.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_3 про стягнення суми заборгованості за кредитним договором за касаційною скаргою публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 29 травня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Запорізької області від 19 березня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У березні 2014 року публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду з указаним позовом, посилаючись на те, що за кредитним договором, укладеним 30 грудня 2006 року між банком та ОСОБА_3, остання отримала кредит у розмірі 4 029 грн 40 коп. зі сплатою 12 % річних на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення 30 грудня 2007 року. Свої зобов'язання за кредитним договором у повному обсязі ОСОБА_3 не виконала, утворилася заборгованість станом на 22 лютого 2014 року у розмірі 19 684 грн 84 коп., яку позивач просив стягнути з відповідача.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 29 травня

2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Запорізької області від 19 березня 2015 року, у задоволенні позову ПАТ КБ «ПриватБанк» відмовлено.

У касаційній скарзі ПАТ КБ «ПриватБанк», посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права й порушення норм процесуального права, просить скасувати вказані судові рішення та передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Відмовляючи у задоволенні позову ПАТ КБ «ПриватБанк», суд першої інстанції виходив із того, що позичальник не виконала свої зобов'язання за кредитним договором, допустила заборгованість по кредиту, проте банк звернувся з позовом з пропуском строку позовної давності, про застосування якого просила відповідач.

Апеляційний суд погодися з такими висновкам районного суду. При цьому послався на те, що списання банком коштів з поточного рахунку ОСОБА_3, а не внесення їх боржником особисто, не може вважатись визнанням боргу та добровільним погашенням боржником заборгованості у розумінні ст. 264 ЦК України.

Проте повністю погодитись із таким висновком апеляційного суду не можна.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати.

Зазначеним вимогам закону судове рішення апеляційного суду не відповідає.

Судом установлено, що за кредитним договором, укладеним 30 грудня 2006 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_3, остання отримала кредит у розмірі 4 029 грн 40 коп. зі сплатою 12 % річних на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення 30 грудня 2007 року. Свої зобов'язання за кредитним договором у повному обсязі ОСОБА_3 не виконала, утворилася заборгованість станом на 22 лютого 2014 року у розмірі 19 684 грн 84 коп.

Згідно зі ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Статтею 627 ЦК України передбачено, що відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно ст. 628 ЦК України сторони мають право укласти договір, в якому містяться елементи різних договорів (змішаний договір). До відносин сторін у змішаному договорі застосовуються у відповідних частинах положення актів цивільного законодавства про договори, елементи яких містяться у змішаному договорі, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті змішаного договору.

Згідно з ч. 1 ст. 638 та ч. 1 ст. 640 ЦК України договір є укладеним з моменту досягнення в належній формі згоди з усіх істотних умов договору.

Обґрунтовуючи доводи апеляційної скарги, банк посилався на те, що правовідносини між позивачем та відповідачем ґрунтуються на договорі, який складається із заяви позичальника, а також Умов надання споживчого кредиту фізичним особам, які були надані позивачу у письмовій формі, та вважав, що строк позовної давності ним не пропущений.

Заперечуючи проти задоволення апеляційної скарги, відповідачка посилалась на те, що самостійне списання банком коштів з її карткового рахунку не може свідчити про переривання перебігу позовної давності. Апеляційний суд з такими доводами погодився.

Згідно з п. 2.2 указаних Умов та Правил надання банківських послуг, позичальник доручає банку, без додаткового узгодження, здійснювати списання та перерахування кредитних коштів з кредитного рахунку для погашення заборгованості за цим договором.

Відповідно до ст. 1071 ЦК України банк може списати грошові кошти з рахунка клієнта на підставі його розпорядження. Грошові кошти можуть бути списані з рахунка клієнта без його розпорядження на підставі рішення суду, а також у випадках, встановлених договором між банком і клієнтом.

Оскільки видача кредитних коштів здійснювалася відкриттям відповідачу карткового рахунку, то укладений між банком і ОСОБА_3 договір містить ознаки як кредитного договору, так і договору банківського рахунку.

Отже, апеляційний суд у порушення ст. ст. 212- 214 ЦПК України не дав оцінки тому, чому, з урахуванням положень ст. ст. 628, 1071 ЦК України, банк не мав право на списання грошових коштів без розпорядження клієнта та чому це не вважається перериванням позовної давності.

Ураховуючи те, що фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, апеляційним судом не встановлені, рішення апеляційного суду не відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для його скасування із передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ України

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» задовольнити частково.

Ухвалу апеляційного суду Запорізької області від 19 березня 2015 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник

Судді: В.І. Журавель

С.Ф. Хопта

В.А. Черненко

С.П. Штелик