Справа № 1018/4857/12 Головуючий у І інстанції Кравченко М.В.
Провадження № 22-ц/780/3744/15 Доповідач у 2 інстанції ОСОБА_1
Категорія 46 16.07.2015
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

16 липня 2015 року м.Київ

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Київської області в складі:

головуючого судді Савченка С.І.,

суддів Білоконь О.В., Даценко Л.М.,

при секретарі Токар Т.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні апеляційного суду Київської області цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Обухівського районного суду Київської області від 30 квітня 2015 року у справі за позовом заступника прокурора Київської області в інтересах держави в особі Кабінету Міністрів України, Київської обласної державної адміністрації, Державного підприємства «Київське лісове господарство» до Обухівської районної державної адміністрації Київської області, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_2 про визнання незаконними та скасування розпоряджень обласної державної адміністрації, визнання недійсними державних актів, договорів купівлі-продажу та витребування земельних ділянок із незаконного володіння на користь держави,-

в с т а н о в и л а:

У червні 2012 року заступник прокурора Київської області звернувся до суду в інтересах держави в особі Кабінету Міністрів України, Київської обласної державної адміністрації із вказаним вище позовом, який мотивував тим, що в ході перевірки прокуратурою виявлено факт порушення вимог закону при виділенні у власність ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 земельних ділянок для ведення особистого селянського господарства на території Обухівського району Київської області. Посилався, що розпорядженням Обухівської районної державної адміністрації від 13 квітня 2006 року надано дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок у власність 24 громадянам, в тому числі ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, для ведення особистого селянського господарства площею по 2 га кожному в адміністративних межах Великодмитровицької сільської ради, а розпорядженням Обухівської районної державної адміністрації від 7 липня 2006 року затверджено проект землеустрою і передано у власність відповідачам вказані земельні ділянки. На підставі даного рішення відповідачам видано державні акти на право власності на земельні ділянки, зокрема ОСОБА_4 - серії ЯД № 650929 (кадастровий номер :09:010:0001), ОСОБА_5 серії ЯД № 647342 ЯД № 647340 (кадастровий номер :09:010:0007), ОСОБА_3 серії ЯД № 647342 (кадастровий номер :09:010:0005).

Вказував, що передача у власність відповідачів земельних ділянок відбулася з порушенням низки вимог чинного законодавста. Зокрема надані відповідачам земельні ділянки відповідно до розпорядження Обухівської РДА № 333 від 23 червня 2003 року перебувають у постійному користуванні ДП «Київське лісове господарство» (Козинське лісництво) і відносяться до земель лісового фонду, що стверджується актом перевірки дотримання вимог земельного законодавства від 17 лютого 2012 року, проектом організації лісового господарства і планово-картографічними матеріалами лісовпорядкування, виконаними Українським державним проектним лісовпорядним виробничим об'єднанням «Укрдержліспроект». Отже, дані ділянки лісового фонду передані у власність відповідачів без їх вилучення у встановленому порядку у ДП «Київське лісове господарство» та без зміни їх цільового призначення. Крім того, при передачі ділянок у власність Обухівською РДА перевищено свої повноваження, бо згідно ч.9 ст.149 ЗК України право вилучення земель лісів площею понад 1 га надано лише КМ України.

Зазначав, що в послідуючому ОСОБА_4 провела відчуження своєї ділянки за договором купівлі-продажу від 14 червня 2007 року відповідачу ОСОБА_6, яка отримала державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯЕ № 995062. ОСОБА_3 і ОСОБА_5 також продали свої ділянки за договорами купівлі-продажу від 14 червня 2007 року відповідачу ОСОБА_2, який отримав державні акт на право власності на земельні ділянки відповідно серії ЯЖ № 664168 і серії ЯЖ № 664169. Вважає, що укладені між відповідачами договори купівлі-продажу слід визнати недійсними, як вчинені з порушенням вимог чинного законодавства.

У звязку з наведеним, просив визнати незаконними та скасувати розпорядження Обухівської районної державної адміністрації Київської області № 257 від 13 квітня 2006 року і № 555 від 7 липня 2006 року в частині передачі у власність відповідачів земельних ділянок; визнатинедійсним державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯД № 650929 (кадастровий номер :09:010:0001), виданий ОСОБА_4; визнатинедійсним державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯД № 647340 (кадастровий номер :09:010:0007), виданий ОСОБА_5; визнатинедійсним державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯД № 647342 (кадастровий номер :09:010:0005), виданий ОСОБА_3; визнати недійсними три договори купівлі-продажу земельних ділянок, укладені 14 червня 2007 року між ОСОБА_4 і ОСОБА_6, між ОСОБА_3 і ОСОБА_7, між ОСОБА_5 і ОСОБА_2; визнатинедійсним державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯЕ № 995062 (кадастровий номер :09:010:0001), виданий ОСОБА_6; визнатинедійсним державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯЖ № 664168 (кадастровий номер :09:010:0005), виданий ОСОБА_2; визнатинедійсним державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯЖ № 664169 (кадастровий номер :09:010:0007), виданий ОСОБА_2; витребувати на користь ДП «Київське лісове господарство» із незаконного володіння ОСОБА_6 земельну ділянку площею 2 га кадастровий номер :09:010:0001; витребувати на користь ДП «Київське лісове господарство» із незаконного володіння ОСОБА_2 дві земельні ділянки площею по 2 га кожна кадастрові номери :09:010:0005; :09:010:0007; визнати за ДП «Київське лісове господарство» право постійного користування на три земельні ділянки площею по 2 га кожна кадастрові номери дві земельні ділянки площею по 2 га кожна кадастрові номери :09:010:0001, :09:010:0005, :09:010:0007.

Справа розглядалася судами неодноразово.

Останнім рішенням Обухівського районного суду Київської області від 30 квітня 2015 року позов прокурора задоволено частково. Визнано незаконними та скасовано розпорядження Обухівської районної державної адміністрації Київської області № 257 від 13 квітня 2006 року і № 555 від 7 липня 2006 року в частині передачі у власність відповідачів земельних ділянок, визнанонезаконними державні акти на право власності на земельні ділянки серії ЯД № 650929 (кадастровий номер :09:010:0001), серії ЯД № 647340 (кадастровий номер :09:010:0007), серії ЯД № 647342 (кадастровий номер :09:010:0005), видані ОСОБА_4, ОСОБА_5 та ОСОБА_3; визнано недійсними три договори купівлі-продажу земельних ділянок, укладені 14 червня 2007 року між ОСОБА_4 і ОСОБА_6, ОСОБА_3 і ОСОБА_7, ОСОБА_5 і ОСОБА_2, визнано недійсним державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯЕ № 995062 (кадастровий :09:010:0001), виданий ОСОБА_6; визнано недійсними державні акти на право власності на земельну ділянку серії ЯЖ № 664168 (кадастровий номер :09:010:0005) та серії ЯЖ № 664169 (кадастровий номер :09:010:0007), видані ОСОБА_2; витребувано на користь ДП «Київське лісове господарство» із незаконного володіння ОСОБА_6 земельну ділянку площею 2 га кадастровий номер :09:010:0001; та витребувано із незаконного володіння ОСОБА_2 дві земельні ділянки площею по 2 га кожна кадастрові номери :09:010:0005; :09:010:0007. В решті позову відмовлено.

Не погоджуючись із таким рішенням відповідач ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову прокурора, посилаючись на неповне зясування судом обставин справи, невідповідність висновків суду обставинам справи та порушення судом норм матеріального і процесуального права. Скаргу мотивує тим, що суд дав неналежну оцінку доказам у справі, зокрема не врахував, що проект землеустрою був виготовлений і погоджений в установленому законом порядку з усіма службами відповідно до положень постанови КМ України № 677 від 26 травня 2004 року, а отже ОСОБА_3, ОСОБА_4 та ОСОБА_5 отримали ділянки у власність правомірно. Крім того, суд прийшов до хибних висновків, що спірні ділянки відносяться до земель лісового фонду, поскільки докази про це у справі відсутні. Суд дійшов помилкового висновку про те, що прокурором не пропущено строк позовної давності і безпідставно не застосував цей строк. Судом порушено встановлений порядок дослідження доказів. Суд не врахував висновків касаційної інстанції, викладених в ухвалі про скасування судових рішень у справі, а також практику Європейського суду з прав людини.

В суді апеляційної інстанції представники апелянта ОСОБА_2 апеляційну скаргу підтримали, просили скасувати рішення Обухівського районного суду Київської області від 30 квітня 2015 року з наведених у скарзі підстав та ухвалити нове, яким відмовити прокурору у позові.

Прокурор в суді апеляційної інстанції апеляційну скаргу не визнав, проти її задоволення заперечував, посилаючись на законність і обгрунтованість рішення суду першої інстанції та безпідставність доводів скарги, просив рішення залишити без змін.

Представник Кабінету Міністрів України в суді апеляційної інстанції заперечував проти задоволення апеляційної скарги, вказавши на її необгрунтованість, просив скаргу відхилити, рішення суду залишити без змін.

Представник Київської обласної державної адміністраціїв суді апеляційної інстанції заперечував проти задоволення апеляційної скарги, яку просив відхилити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Представник ДП «Київське лісове господарство»вважав рішення суду законним, а землю такою, що підлягає поверненню у користування державного підприємства, просив рішення залишити без змін.

Представник Обухівської районного державної адміністраціїв суді апеляційної інстанції залишив вирішення питання на розсуд суду.

Інші учасники справи належним чином повідомлялися про час розгляду справи, до суду не зявилися, їх неявка відповідно до ст.305 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з таких підстав.

Відповідно до вимог ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд в тому числі вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 3) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам оскаржуване судове рішення відповідає не в повній мірі.

Задовольняючи позов прокурора частково і визнаючи незаконними розпорядження Обухівської РДА в частині передачі у власність відповідачівОСОБА_4, ОСОБА_3 і ОСОБА_5 спірних земельних ділянок та визнаючи незаконними видані їм державні акти на право власності на ці ділянки, суд першої інстанції обгрунтовував свої висновки тим, що спірні земельні ділянки відносяться до категорії земель лісового фонду і перебували у державній власності, а тому оспорювані розпорядження Обухівської РДА щодо передачі ділянок у власність фізичних осіб та видача їм державних актів суперечить вимогам закону.

При цьому суд вірно виходив з того, що спірні ділянки не вилучалася в ДП «Київське лісове господарство» в установленому законом порядку і не змінювалося їх цільове призначення, а відтак розпоряджатися цією ділянкою Обухівська РДА не мала права, що у свою чергу відповідно до ст.152 ЗК України є підставою для визнання недійсними оспорюваних розпоряджень та державних актів.

Такі висновки суду є правильними і такими, що відповідають обставинам справи і вимогам закону.

Стаття 19 Земельного кодексу України визначає категорії земель України за їх цільовим призначенням, серед яких встановлена категорія землі лісогосподарського призначення.

Відповідно до ст.55 Земельного кодексу України та ст.5 Лісового кодексу України до земель лісогосподарського призначення належать землі, вкриті лісовою рослинністю, а також не вкриті лісовою рослинністю, нелісові землі, які надані для потреб лісового господарства.

Відповідно до ст.56 Земельного кодексу України та ст.7 Лісового кодексу України землі лісогосподарського призначення можуть перебувати у державній, комунальній та приватній власності. Громадянам та юридичним особам за рішенням органів місцевого самоврядування та органів виконавчої влади можуть безоплатно або за плату передаватись у власність замкнені земельні ділянки лісогосподарського призначення загальною площею до 5 га у складі угідь селянських, фермерських та інших господарств. Громадяни та юридичні особи в установленому порядку можуть набувати у власність земельні ділянки деградованих і малопродуктивних угідь для залісення.

Згідно ст.8 ЛК України удержавній власності перебувають усі ліси України, крім лісів, що перебувають у комунальній або приватній власності. Право державної власності на ліси набувається і реалізується державою в особі Кабінету Міністрів України, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, місцевих державних адміністрацій відповідно до закону.

Відповідно до ч.4 ст.17 Лісового кодексу України право постійного користування лісами посвідчується державним актом на право постійного користування земельною ділянкою.

Згідно п.5 Прикінцевих положень Лісового кодексу України до одержання в установленому порядку державними лісогосподарськими підприємствами державних актів на право постійного користування земельними лісовими ділянками, документами, що підтверджують це право на раніше надані землі, є планово-картографічні матеріали лісовпорядкування.

Відповідно до вимог ч.ч.1,2 та 4 ст.20 ЗК України (у редакції, чинній на час виникнення спірних відносин) віднесення земель до тієї чи іншої категорії здійснюється на підставі рішень органів державної влади, Верховної ради Автономної Республіки Крим, Ради міністрів Автономної Республіки Крим та органів місцевого самоврядування відповідно до їх повноважень. Зміна цільового призначення земель провадиться органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування, які приймають рішення про передачу цих земель у власність або надання у користування, вилучення (викуп) земель і затверджують проекти землеустрою або приймають рішення про створення обєктів природоохоронного та історико-культурного призначення. Зміна цільового призначення земель, зайнятих лісами, провадиться з урахуванням висновків органів виконавчої влади з питань охорони навколишнього природного середовища та лісового господарства.

Відповідно до ст.21 ЗК України порушення порядку встановлення та зміни цільового призначення земель є підставою для визнання недійсними рішень органів державної влади і місцевого самоврядування про надання земельних ділянок ; визнання недійсними угод щодо земельних ділянок.

Відповідно до ч.ч.2,10 ст.149 ЗК України вилучення земельних ділянок, наданих у постійне користування із земель державної і комунальної власності, можуть вилучатися лише за згодою землекористувачів на підставі рішень місцевих державних адміністрацій і місцевих рад. У разі незгоди землекористувача з вилученням земельної ділянки питання вирішується в судовому порядку.

Відповідно до п.5 ст.27 ЛК України Кабінет Міністрів України у сфері лісових відносин передає у власність, надає в постійне користування для нелісогосподарських потреб земельні лісові ділянки площею більш як 1 гектар, що перебувають у державній власності.

Відповідно до ч.9 ст.149 ЗК України Кабінет Міністрів України вилучає земельні ділянки державної власності, які перебувають у постійному користуванні, - ріллю, багаторічні насадження для несільськогосподарських потреб, ліси площею понад 1 гектар для нелісогосподарських потреб, а також земельні ділянки природоохоронного, оздоровчого, рекреаційного призначення, крім випадків, визначених частинами п'ятою - восьмою цієї статті, та у випадках, визначених статтею 150 цього Кодексу.

Судом першої інстанції встановлено і вбачається з матеріалів справи, що розпорядженням Обухівської районної державної адміністрації Київської області № 257 від 13 квітня 2006 року надано дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок у власність 24 громадянам, в тому числі відповідачам ОСОБА_3, ОСОБА_4 і ОСОБА_5, для ведення особистого селянського господарства площею по 2 га кожному в адміністративних межах Великодмитровицької сільської ради Обухівського району Київської області.

Розпорядженням Обухівської районної державної адміністрації № 555 від 7 липня 2006 року затверджено проект землеустрою і передано у власність 24 громадянам, в тому числі ОСОБА_3, ОСОБА_4 і ОСОБА_5, вказані земельні ділянки по 2 га. На підставі даного рішення відповідачам видано державні акти на право власності на земельні ділянки: ОСОБА_4 - серії ЯД № 650929 (кадастровий номер :09:010:0001), ОСОБА_5 серії ЯД № 647342 ЯД № 647340 (кадастровий номер :09:010:0007), ОСОБА_3 серії ЯД № 647342 (кадастровий номер :09:010:0005).

В послідуючому ОСОБА_4 провела відчуження своєї ділянки за договором купівлі-продажу від 14 червня 2007 року відповідачу ОСОБА_6, який отримав державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯЕ № 995062, а ОСОБА_3 і ОСОБА_5 продали свої ділянки за договорами купівлі-продажу від 14 червня 2007 року відповідачу ОСОБА_2, який отримав державні акт на право власності на земельні ділянки відповідно серії ЯЖ № 664168 і серії ЯЖ № 664169.

Також судом встановлено, що спірні земельні ділянки, передані у власність відповідачів, відносяться до земель державного лісового фонду і перебували у користуванні Державного підприємтсва «Київський лісгосп» та обслуговувалися Козинським лісництвом.

ОСОБА_8 обставини щодо належності спірних ділянок до земель державного лісового фонду стверджуються розпорядженням Обухівської районної державної адмінстрації № 333 від 23 червня 2003 року, яким передано у постійне користування Козинському лісництву ДЛГО «Київліс» землі лісового фонду для ведення лісового господарства на території Підгірцівської сільської ради Обухівського району загальною площею 309,0 га.

Крім того, на виконання рішення Київської обласної ради «Про землі лісового фонду Київської області, що вивільненні внаслідок реформування колективних сільськогосподарських підприємств» від 25 січня 2001 року наказом ДЛГО «Київліс» від 10 серпня 2001 року № 219 створено комісію по прийманню земель лісового фонду.

В подальшому на виконання вказаних розпорядження Обухівської районної державної адмінстрації від 23 червня 2003 року та наказу ДЛГО «Київліс» від 10 серпня 2001 року складено акту прийому-передачі лісового фонду Великодмитровицької сільської ради, в постійне користування Козинського лісництва ДЛГО «Київліс» на території Великодмитровицької сільської ради передано земельну ділянку лісового фонду загальною площею 110 га. Згідно акту прийому-передачі лісового фонду Підгірцівської сільської ради, в постійне користування Козинського лісництва ДЛГО на території Підгірцівської сільської ради передано земельну ділянку лісового фонду загальною площею 245,5 га. При цьому у вищевказаних актах зазначено, що корегування площ буде проводитись згідно подальшого корегування. За складеними пізніше у 2003 році планово-картографічними матерілами лісовпорядкування спірні земельні ділянки перебувають у межах саме Великодмитровицької сільської ради Обухівського району Київської області.

Крім того, належність наданих відповідачам земельних ділянок до земель лісового фонду стверджується планово-картографічними матеріалами лісовпорядкування, виконаними Українським державним проектним лісовпорядним виробничим об'єднанням «Укрдержліспроект» у 2003 році на підставі проекту формування території Великодмитровицької сільської ради Обухівського району та на підставі даних Обухівського відділу земельних ресурсів. Згідно вказанихпланово-картографічх матеріалів спірні земельні ділянки з кадастровими номерами :09:010:0001, :09:010:0005 та :09:010:0007 входять в межі лісового фонду, відносяться до кварталу 107 Козинського лісництва ВЧ ДЛГО «Київліс», графічно зображені на планшеті №7, що підтверджується листом «Укрдержлісопроет» № 54 від 24 лютого 2015 року, викопіюванням із публічної кадастрової карти, планшетами №№7,8 лісовпорядкування, протоколом другої лісовпорядної наради від 14 квітня 2005 року, витягом із планшету № 8, проектом плану організації та розвитку лісового господарства.

Ці ж обставини стверджуються актом №А23/01 перевірки дотримання вимог земельного законодавства від 17 лютого 2012 року, яким встановлено, що на землях ДП «Київський лісгосп» - квартал 107 Козинського лісництва, виділ 1 станом на день проведення перевірки комісією з виїздом на місце (Київська область Обухівський район с.Великі Дмитровичі) встановлено, що спірні земельні ділянки з кадастровими номерами :09:010:0001, :09:010:0005 та :09:010:0007 використовуються для ведення особистого селянського господарства.

Згідно частин 1 і 3 ст.152 ЗК України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не повязані із позбавленням права володіння земельною ділянко. Захист прав громадян таюридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування.

За таких обставин з урахуванням того, що надані відповідачам земельні ділянки відносяться до категорії лісів і перебували у державній власності, у встановленому законом порядку у користувача не вилучалася і категорія не змінювалася, суд обгрунтовано задоволив вимоги прокурора і визнав незаконними оспорювані розпорядження Обухівської РДА та державні акти.

При вирішенні питання про належність спірних земельних ділянок до земель лісового фонду, суд обгрунтовано врахував правові позиції Верховного Суду України, викладені у постановах по справам № 6-159цс14, 6-212цс-14, 6-224цс14.

Також, колегія суддів вважає, що суд прийшов до правильного висновку про задоволення вимог прокурора в частині витребування земельних ділянок. При цьому суд вірно виходив з того, що інтереси держави щодо повернення спірних ділянок у державну власність підлягають до захисту у визначений прокурором спосіб, а саме шляхом їх витребування на користь користувача - Державного підприємства «Київське лісове господарство» із незаконного володіння останніх власників ОСОБА_6 і ОСОБА_2

В той же час колегія суддів не може погодитися із висновком суду в частині визнання недійсними укладених між сторонами правочинів договорів купівлі-продажу земельних ділянок від 14 червня 2007 року та виданих новим власникам ділянок на їх підставі державних актів, поскільки суд першої інстанції у порушення вимог статей 213, 214 ЦПК України в достатньому обсязі не визначився із характером спірних правовідносин та відповідністю вимогам закону обраного прокурором способу захисту прав держави.

За положеннями ст.ст.203,215,216 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства. Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною вимог, які встановлені частинами 1-3,5,6 ст.203 цього Кодексу. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобовязана повернути другій стороніу натурі все, що вона одержала на виконання цього правочин, а в разі неможливості такого повернення, відшкодувати вартість одержаного.

Разом із тим, згідно ст.388 ЦК України власник має право витребувати своє майно з чужого незаконного володіння. Однак, якщо майно за плату придбане у особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не повинен був знати (добросовісний набувач), то власник вправі витребувати це майно від набувача лише в разі, коли майно загублене власником або особою, якій майно було передане власником у володіння, або викрадено у того чи іншого, або вибуло з їх володіння іншим шляхом поза їх волею.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_6 і ОСОБА_2 є добросовісними набувачами вказаних ділянок. Доказів зворотнього прокурором не надано. Питання, які повязані із припиненням права власності добросовісного набувача на придбане майно врегульовані статтями 330, 388 ЦК України, які встановлюють вичерпний перелік підстав, за наявності яких, придбане добросовісним набувачем майно не переходить у його власність і може бути витребуване у нього. Тобто способом захисту прав в такому випадку є вимоги про витребування майна від добросовісного набувача.

Відповідно до рояснень викладених у п.22 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 7 лютого 2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», згідно яких якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати це майно з незаконного володіння набувача (статті 387, 388 ЦК). Якщо в такій ситуації (саме так обґрунтовано підставу позову) предявлений позов про визнання недійсними договорів про відчуження майна, суду під час розгляду справи слід мати на увазі правила, встановлені статтями 387, 388 ЦК. У звязку із цим суди повинні розмежовувати, що коли майно придбано за договором в особи, яка не мала права його відчужувати, то власник має право на підставі статті 388 ЦК звернутися до суду з позовом про витребування майна у добросовісного набувача, а не з позовом про визнання договору про відчуження майна недійсним. Це стосується не лише випадків, коли укладено один договір із порушенням закону, а й випадків, коли спірне майно відчужено на підставі наступних договорів.

Задовольняючи вимоги, та вважаючи за можливе захистити інтереси держави шляхом визнання недійсними правочинів і виданих на їх підставі державних актів із застосуванням

наслідків недійсності правочинів, суд на зазначені положення закону уваги не звернув, не врахував, що держава, в інтересах якої прокурор подав позов, не є учасником правочинів щодо відчуження спірних земельних ділянок, укладених 14 червня 2007 року між ОСОБА_4 і ОСОБА_6, між ОСОБА_3 і ОСОБА_7, між ОСОБА_5 і ОСОБА_2, а тому обраний прокурором спосіб захисту не відповідає вимогам закону, бо земельні ділянки не підлягають поверненню державі за недійсним правочином, учасником якого держава не є.

З викладених вище підстав колегія суддів вважає, що захист держави відповідно до позовних вимог та вимог закону необхідно здійснювати шляхом витребування майна у набувача шляхом пред`явлення віндикаційного позову відповідно до ст.388 ЦК України, який судом розглянутий і задоволений.

Відповідно до ст. 309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення або неправильне застосування норм матеріального чи процесуального права. Норми матеріального права вважаються порушеними або неправильно застосованими, якщо застосовано закон, який не поширюється на ці правовідносини, або не застосовано закон, який підлягав застосуванню.

З викладених вище підстав колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції в частині визнання недійсними договорів купівлі-продажу земельних ділянок, укладених 14 червня 2007 року між ОСОБА_4 і ОСОБА_6, між ОСОБА_3 і ОСОБА_7, між ОСОБА_5 і ОСОБА_2, а також визнання незаконними державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯЕ № 995062, виданого ОСОБА_6 і державних актів на право власності на земельну ділянку серії ЯЖ № 664168, ЯЖ № 664169 , виданих ОСОБА_2, ухвалене з порушенням норм матеріального права і підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в позові в цій частині.

Доводи апеляційної скарги про порушення судом норм процесуального права, що виразилося у порушенні порядку дослідження доказів, прийнятті судом до уваги неналежних і недопустимих на думку апелянта доказів, неповному зясуванні обставин справи, неналежній оцінці доказів, невідповідності змісту рішення приписам ст.215 ЦПК України необгрунтовані. Вирішуючи спір, суд вислухав учасників процесу, прийняв та дослідив усі надані сторонами докази, дослідив достовірність та допустимість кожного доказу як окремо, так і достатність і взаємний звязок у їх сукупності, дав доказам відповідну оцінку, про що вказав у рішенні, належно його мотивувавши. Незгода апелянта із мотивами прийняття рішення та незгода із оцінкою доказів у справі не свідчить про порушення судом норм процесуального права, а стосується правової позиції відповідача відносно шляхів вирішення цього спору.

Колегія суддів вважає необгрунтованими посилання апелянта на пропуск прокурором строку звернення до суду за захистом інтересів держави з таких міркувань.

Відповідно до п.4 ч.1 ст.268 ЦК України, в редакції станом на 2006 рік, тобто на час винесення Обухівською РДА оспорюваних прокурором розпоряджень позовна давність не поширювалася на вимоги власника або іншої особи про визнання незаконним правового акта органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, яким порушено його право власності або інше речове право (в даному випадку спір стосується порушень права власності держави на землю).

Законом України від 20 грудня 2011 року «Про внесення змін до деяких законів України щодо вдосконалення порядку здійснення судочинства» виключено п.4 ч.1 ст.268 ЦК України. Проте відповідно до п.5 Перехідних положень Закону України «Про внесення змін до деяких законів України щодо вдосконалення порядку здійснення судочинства» передбачено, що протягом 3-х років із дня набрання чинності цим законом будь-яка особа має право звернутися до суду із позовом про визнання незаконним правового акта органу державної влади чи органу місцневого самоврядування, яким порушено право власності або

інше речове право. ОСОБА_8 набрав чинності 15 січня 2012 року, отже із вказаної дати має відраховувати трирічний строк, протягом якого прокурор має право звернутися до суду із відповідним позовом, а відтак, звернувшись із позовом у червні 2012 року прокурор не пропустив строк позовної давності.

Доводи апелянта про те, що у справі відсутні належні і допустимі докази, що спірні земельні ділянки відносяться до земель лісового фонду спростовуються матеріалами справи, в яких містяться, розпорядження Обухівської районної державної адмінстрації № 333 від 23 червня 2003 року, яким передано у постійне користування Козинському лісництву ДЛГО «Київліс» землі лісового фонду для ведення лісового господарства на території Підгірцівської сільської ради Обухівського району загальною площею 309,0 га.; акт прийому-передачі лісового фонду Великодмитровицької сільської ради, в постійне користування Козинського лісництва ДЛГО «Київліс» на території Великодмитровицької сільської ради, згідно якого передано земельну ділянку лісового фонду загальною площею 110 га.; акт прийому-передачі лісового фонду Підгірцівської сільської ради, в постійне користування Козинського лісництва ДЛГО на території Підгірцівської сільської ради, згідно якого передано земельну ділянку лісового фонду загальною площею 245,5 га.; проект організації та розвитку лісового господарства ДЛГО «Київліс» (планово-картографічними матеріалами), виконаний Українським державним проектним лісовпорядним виробничим об'єднанням «Укрдержліспроект» у 2003 році на підставі проекту формування території Великодмитровицької сільської ради Обухівського району та на підставі даних Обухівського відділу земельних ресурсів, який затверджений у встановленому законом порядку; актом №А23/01 перевірки дотримання вимог земельного законодавства від 17 лютого 2012 року, яким встановлено, що на землях ДП «Київський лісгосп» - квартал 107 Козинського лісництва, виділ 1 станом на день проведення перевірки комісією з виїздом на місце (Київська область Обухівський район с.Великі Дмитровичі) встановлено, що спірні земельні ділянки з кадастровими номерами :09:010:0001, :09:010:0005 та :09:010:0007 використовуються для ведення особистого селянського господарства; викопіюваннями із кадастрових планів (т.1 а.с.32-33).

Наведені докази у їх сукупності свідчать про належність спірних ділянок до земель лісового фонду та не спростовані відповідачем.

Доводи апелянта про те, що рішення суду суперечить практиці Європейського суду з прав людини у питаннях дотримання принципів верховенства права та справедливого балансу між інтересами суспільства та правом особи на мирне володіння майном необгрунтовані. При цьому колегія суддів виходить з такого.

Відповідно до ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична та юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальним принципами міжнародного права. Основною метою ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод є попередження свавільного захоплення власності, конфіскації, експропріації та інших порушень безперешкодного користування своїм майном. При цьому у своїх рішеннях Європейський суд з прав людини вказує на необхідність дотримання справедливої рівноваги між інтересами суспільства та необхідністю дотримання фундаментальних прав окремої людини (наприклад, рішення у справі «Новоселецький проти України» від 11 березня 2003 року, «Федоренко проти України» від 1 червня 2006 року). Зокрема, практика Європейського суду з прав людини зводиться до того, що особу може бути позбавлено її власності лише в інтересах суспільства, на умовах, передбачених законом і загальним принципами міжнародного права, а при вирішенні питання про можливість позбавлення особи власності мусить бути дотримано справедливої рівноваги між інтересами суспільства та правами власника.

Також Європейський суд з прав людини у своїй практиці зауважує, що при визначенні суспільних інтересів завдяки безпосередньому знанню суспільства та його потреб національні органи мають певну свободу розсуду, оскільки вони першими виявляють проблеми, які можуть виправдовувати позбавлення власності в інтересах суспільства та знаходять засоби для їх вирішення. Отже, створена Конвенцією система захисту покладає саме на національні органи влади обовязок визначальної оцінки щодо існування проблеми суспільного значення, яка виправдовує як заходи позбавлення права власності, так і необхідність запровадження заходів з усунення несправедливості.

У справі «Федоренко проти України» рішенням Європейського суду з прав людини від 1 червня 2006 року, на яку посилається апелянт, встановлено такі обставини. 9 квітня 1997 року заявник продав свій будинок Головному управлінню юстиції в Кіровоградській області. Згідно з договором купівлі-продажу продавець мав виплатити за будинок кошти в розмірі 35 000 грн. в два етапи: 5 та 30 000 грн. відповідно 1 травня та 1 вересня 1997 року. У договорі також зазначалося: «У випадку падіння валютного курсу гривні загальна сума, що підлягає сплаті, не може бути меншою за гривневий еквівалент 17 000 доларів США». В подальшому покупець своєчасно розрахунку за придбаний будинок не провів, а тим часом курс гривні відносно долара США значно знизився, у звязку з чим, на думку заявника, він втратив приблизно 6 553 долари США. Зважаючи на такі обставини справи, Європейський суд з прав людини дійшов висновку, що заявник мав щонайменше «законні сподівання» на дохід відповідно до пункту договору про доларовий еквівалент суми в гривні, і це сподівання може вважатися «майном» у розумінні ст. 1 Першого протоколу до Конвенції. Європейський суд з прав людини також констатував, що дії управління юстиції можна розцінити як такі, що звели нанівець «законні сподівання» заявника за договором і позбавили його, зокрема, умови, на яку він погодився під час укладання договору. За таких обставин Європейський суд зробив висновок, що в цій справі мало місце непропорційне втручання в мирне володіння своїм майном, а отже було порушено ст. 1 Першого протоколу до Конвенції.

За обставинами справи «Стретч проти Сполученого Королівства», на рішення Європейського суду з прав людини від 24 липня 2003 року у якій також послався апелянт, заявник в 1969 році уклав договір оренди земельної ділянки строком на 22 роки. Відповідно до умов цього договору він за власні кошти побудував на цій земельній ділянці кілька будівель для легкої промисловості, які здав в суборенду. Договір оренди також надавав йому право в подальшому продовжити оренду ще на 21 рік. У 1990 році заявник повідомив місцеву владу про намір продовжити договір оренди, в процесі переговорів він погодився на збільшення орендної плати. Однак, орган місцевої влади повідомив заявника, що продовження договору оренди відбутися не може, оскільки, погодившись з умовою договору про можливість його пролонгації орган місцевої влади перевищив свої повноваження. Застосовуючи положення ст. 1 Першого протоколу до Конвенції до обставин цієї справи Європейський суд з прав людини вказав, що зЗаявник погодився з умовами договору оренди з огляду на те, що надалі він зможе продовжити термін його дії, і жодна із сторін не знала, що існувала якась юридична перешкода цій умові. У ситуації, яка склалася, заявник мав право, принаймні, очікувати на законних підставах, що він зможе продовжити термін дії договору, і таке очікування можна вважати в цілях застосування положень ст. 1 Першого протоколу до Конвенції складовою частиною його права власності, наданого йому за договором оренди. Дії місцевої влади Європейський суд з прав людини розцінив як порушення права заявника на законне очікування виконання певних умов і, таким чином, вони утворювали акт втручання у реалізацію його права власності. Вирішуючи питання про те, чи був дотриманий сторонами справедливий баланс між інтересами суспільства та правами заявника Європейський суд з прав людини відзначив, що місцева влада отримала узгоджену з заявником орендну плату і не стояло питання про те, що дії органу влади були спрямовані проти інтересів суспільства чи що порушувалися інтереси якоїсь третьої сторони, або що продовження терміну оренди могло бути всупереч з якою-небудь передбаченою законом функцією органу влади. Оскільки сама місцева влада при укладенні договору вважала, що вона має право продовжити термін його дії, то заявник міг на розумних підставах сподіватися на виконання цих умов. Він не тільки мав право законного очікування отримання майбутніх доходів від зроблених ним капіталовкладень, але можливість продовження терміну дії договору оренди була важливим елементом його підприємницької діяльності з огляду на зобовязання, взяті ним на себе у звязку з експлуатацією побудованих будівель, і взагалі періоду часу, що скоротився, за який він міг розраховувати на відшкодування своїх витрат. За таких обставин цієї справи Європейський суд з прав людини виніс рішення на користь заявника.

Однак у справі, яка переглядається, обставини справи є істотно відмінними.

Так, як зазначав прокурор, відповідачі ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5набули права власності на земельні ділянки незаконно, адже ті були передані їм у власність всупереч установленому законом порядку, без їх вилучення, зміни цільового призначення із перевищенням повноважень, що є обов'язковим згідно закону. Фактично звернення прокурора до суду спрямоване на задоволення суспільної потреби у відновленні законності при вирішенні суспільно значимого питання про безоплатну передачу земельної ділянки та повернення її у власність держави.

Вирішуючи питання про справедливу рівновагу між інтересами суспільства і конкретної особи Європейський суд з прав людини у своєму рішенні у справі «Трегубенко проти України» від 2 листопада 2004 року категорично ствердив, що «правильне застосування законодавства незаперечно становить «суспільний інтерес» (п. 54 рішення). Отже, обставини справ «Федоренко проти України» і «Стретч проти Сполученого Королівства» та даної справи істотно різняться і тому не можуть бути застосовані.

Доводи апеляційної скарги про невідповідність судового рішення ст.57 ЛК України, яка вказує, що зміна цільового призначення земельних лісових ділянок з метою їх використання в цілях, не пов'язаних з веденням лісового господарства, провадиться органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування, які приймають рішення про передачу цих земельних ділянок у власність або надання у постійне користування відповідно до ЗК України, що Обухівська РДА і зробила безпідставні. Як вище вказувалося відповідно до п.5 ст.27 ЛК України та ч.9 ст149 ЗК України як вилучення, так і надання у власність для нелісогосподарських потреб земельних лісових ділянок площею більш як 1 гектар, що перебувають у державній власності, належить до компетенції Кабінету Міністрів України, а відтак питання розпорядження цими землями належить до компетенції КМ України.

Посилання апелянта на те, що суд першої інстанції не врахував висновків касаційної інстанції в ухвалі від 24 грудня 2014 року, якою скасовано попередні рішення, необгрунтовані. Зокрема посилання апелянта на необхідність врахування положень ст.48 Лісового кодексу України, безпідставні, поскільки дана норма була включена до ЛК України на підставі Закону України від 8 лютого 2006 року (набрав чинності 29 березня 2006 року), який виклав ЛК України у новій редакції.

Планово-картографічні матеріали у вигляді проекту організації та розвитку лісового господарства ДЛГО «Київліс», були виконані Українським державним проектним лісовпорядним виробничим об'єднанням «Укрдержліспроект» та затверджені у 2003-2005 роках, станом на той час діяла ст.94 ЛК України, згідно якої матеріали лісовпорядкування затверджуються державними органами лісового господарства за погодженням з місцевими Радами народних депутатів та органами охорони навколишнього природного середовища. Вони є основою для організації ведення лісового господарства та використання лісових ресурсів постійними лісокористувачами.

При розгляді справи ДП «Київське лісове господарство» надало суду докази щодо погодження та затвердження Планово-картографічні матеріали у вигляді проекту організації та розвитку лісового господарства ДЛГО «Київліс». Наведені обстаивни стверджуються, протоколом другої лісовпорядної наради від 14 квітня 2005 року, яким затверджено проекту організації та розвитку лісового господарства ДЛГО «Київліс»начальником обласного управління лісового господарства у Київській області, та погоджено державним управлінням екології та природних ресурсів у Київській області.(т.4 а.с.193-196).

Також суд усунув розбіжності та дав оцінку решті обстаивн, вказаним в ухвалі касаційної інстанції, в тому числі вказав, що за складеними пізніше у 2003 році планово-картографічними матерілами лісовпорядкування спірні земельні ділянки перебувають у межах саме Великодмитровицької сільської ради Обухівського району Київської області.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309, 314, 316 ЦПК України, колегія судів, -

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволити частково.

Рішення Обухівського районного суду Київської області від 30 квітня 2015 року в частині визнання недійсними договорів дарування земельних ділянок, укладених 14 червня 2007 року між ОСОБА_4 і ОСОБА_6, між ОСОБА_3 і ОСОБА_7, між ОСОБА_5 і ОСОБА_2, а також в частині визнання незаконними державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯЕ № 995062, виданого ОСОБА_6, і державних актів на право власності на земельну ділянку серії ЯЖ № 664168, ЯЖ № 664169, виданих ОСОБА_2, скасувати і ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову в цій частині.

В іншій частині рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий

Судді: