Справа № 214/879/15-ц
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

03 серпня 2015 року , Саксаганський районний суд м. Кривого Рогу Дніпропетровської області, у складі:

головуючого - судді Ткаченка А.В.,

при секретарі - Бєліковій О.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в залі суду, в м. Кривому Розі, цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні власністю, суд, -

ВСТАНОВИВ:

Позивачка ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні власністю, вякій просить зобов'язати ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2 року не чинити ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1 перешкод у користуванні спільною власністю, а саме квартири АДРЕСА_1, яка належить позивача та відповідачу на праві спільної сумісної власності, вселити ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1 до квартири АДРЕСА_1, яка належить останній на праві спільної приватної власності та стягнути з ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2 на її користь судові витрати по справі у вигляді судового збору в розмірі 243 гривні 60 копійок та витрати на правову допомогу в розмірі 2500 гривень. В обґрунтування своїх позовних вимог ОСОБА_1 вказала, вона, її донька ОСОБА_4 та відповідач ОСОБА_2 зареєстровані за адресою АДРЕСА_1 та є спільними власниками вищевказаної квартири. З серпня 2013 року вона разом зі своїми дітьми та чоловіком мешкали окремо, у зв'язку із постійними суперечками та сварками з відповідача. Однак із неможливістю надалі орендувати квартиру, намагалась повернутися жити до квартири АДРЕСА_1, однак відповідач разом зі своїм онуком ОСОБА_5 перешкоджають вселенню до квартири, яка є спільною сумісною власністю.

Позивачка в судове засідання не з'явилась, надала до суду заяву про розгляд справи за її відсутності, та просила позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Відповідач до суду не з'явилась, надала до суду письмові заперечення, відповідно до яких просить в позові ОСОБА_1 відмовити в повному обсязі, оскільки в даній справі відсутній спір, заявлені позивачем вимоги безпідставні та не відповідають нормам чинного законодавства. В обґрунтування своїх заперечень вказала, що позивач разом з дітьми та чоловіком виїхала добровільно з квартири АДРЕСА_1, оскільки хотіли жити окремо. Крім того вона разом зі своїм онуком не чинила перешкод у вселенні позивачки, оскільки у останньої маються ключі від квартири та замки ніхто не міняв, тобто позивачка може в будь який момент в'їхати до квартири.

Згідно із вимогами ч. 2 ст.197 ЦПК України судове засідання проведено без фіксації технічними засобами, без участі всіх осіб, які беруть участь у справі.

Суд, розглянувши в судовому засіданні цивільну справу, повно і всебічно з'ясувавши обставини цієї справи, дотримуючись принципів змагальності і диспозитивності цивільного судочинства, дійшов висновку про задоволення позову за наступних підстав.

Так, у судовому засіданні, дослідивши обставини справи, судом встановлені наступні факти і відповідні їм правовідносини, що регулюються нормами Цивільного кодексу України.

ОСОБА_2, ОСОБА_1 та ОСОБА_4 на праві спільної приватної власності належить квартира належить квартира АДРЕСА_1 (а.а.с. 41-43).

В вищезазначеній квартирі зареєстровані ОСОБА_2, ОСОБА_1, ОСОБА_7, ОСОБА_6, ОСОБА_5, ОСОБА_8, ОСОБА_4 (а.с. 22).

Відповідно до акту завіреного майстром «Житлосервіс КР», підтверджується факт, що ОСОБА_1, разом зі своїми дітьми ОСОБА_4 та ОСОБА_8, та цивільним чоловіком ОСОБА_6 не мешкають в квартирі АДРЕСА_1 з серпня 2013 року з причин постійних сварок з матір'ю ОСОБА_4 - ОСОБА_2 (а.с. 5).

Згідно ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, право приватної власності є непорушним. З вказаною нормою кореспондуються положення ст. 358 ЦК України, ст. 150 ЖК України.

Власник майна відповідно до ст. ст. 317, 319, 325, 383 ЦК України має право володіти, користуватись та розпоряджатись належним йому на праві приватної власності майном на свій розсуд та вчиняти будь-які дії щодо свого майна, які не суперечать закону.

Відповідно до ст. 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Відповідно до частини 3 даної статті кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності.

Відповідно до вимог ст. 383 Цивільного кодексу України передбачено, що власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва.

Відповідно до вимог ч.1 ст. 391 Цивільного кодексу України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Також у статті 41 Конституції України вказано, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності.

Відповідно до ст. 155 Житлового кодексу України, жилі будинки (квартири), що є у приватній власності громадян, не може бути в них вилучено, власника не може бути позбавлено права користування жилим будинком (квартирою), крім випадків, установлених законодавством Союзу РСР і Української РСР.

Оскільки позивачка позбавлена на даний час права користуватись 1/3 часткою квартири АДРЕСА_1, в добровільному порядку не має можливості усунути перешкоди в користуванні власністю, тому суд вважає за необхідне вселити позивача у спірне домоволодіння та зобов'язати відповідача не чинити йому перешкоди у користуванні спірною квартирою.

На підставі вищевказаного, суд дійшов висновку, що позовні вимоги про вселення позивача до спірного житлового приміщення підлягають задоволенню як обґрунтовані і доведені ним в ході судового розгляду.

Крім того, суд вважає, що позовні вимоги в частині стягнення з відповідача витрат на правову допомогу в сумі 2500 (дві тисячі п'ятсот ) гривень підлягають задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до п. 2 ч. 3 ст. 79 ЦПК України до витрат, пов'язаних з розглядом справи, належать витрати на правову допомогу.

Згідно з ч. 1 ст. 84 ЦПК України витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги.

Відповідно до ст. 1 Закону України від 20 грудня 2011 року

№ 4191-VI «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, а в адміністративних справах суб'єктом владних повноважень, не може перевищувати 40 відсотків встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні.

Склад та розмір витрат, пов'язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов'язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження).

Так, із матеріалів справи вбачається, що відповідно до договору про надання правової допомоги № А-2708Ц/14 від 10.12.2014 року, додатку №1 про перелік надання послуг адвоката до договору № А-2708Ц/14 від 10.12.2014 року, та квитанції позивачем адвокату Лапшину М.Л. за вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням, зокрема звернення до суду з позовом, було сплачено 2500 грн (а.а.с. 6, 7).

Відповідно до ст. 6 статті 6 Закону України від 05 липня 2012 року N 5076-VI "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" при стягненні витрат на правову допомогу слід враховувати, що особа, яка таку допомогу надавала, є адвокатом, або іншим фахівцем у галузі права незалежно від того, чи така особа брала участь у справі на підставі довіреності, чи відповідного договору, що передбачено в ст.ст. 12, 42, 56 ЦПК України. Крім того, зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені.

Таким, чином, суд приходить до висновку про задоволення позову в частині стягнення витрат на правову допомогу з відповідача.

Судові витрати по справі відповідно до ст.88 ЦПК України підлягають стягненню з відповідача на користь позивача.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 317, 319, 325, 383, 391 ЦК України, ст. ст. 10, 15, 60, 88, 212-215 ЦПК України, ст. 155 ЖК України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 - задовольнити в повному обсязі.

Зобов'язати ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2 року не чинити ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1 перешкод у користуванні спільною власністю, а саме квартири АДРЕСА_1, яка належить позивача та відповідачу на праві спільної сумісної власності,

Вселити ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1 до квартири АДРЕСА_1, яка належить останній на праві спільної приватної власності.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати у вигляді судового збору в розмірі 243 (двісті сорок три) гривні 60 коп.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати на правову допомогу в сумі 2500 (дві тисячі п'ятсот ) гривень 00 коп.

Апеляційну скаргу на рішення суду може бути подано протягом десяти днів з дня проголошення рішення до Апеляційного суду Дніпропетровської області через Саксаганський районний суд м. Кривого Рогу.

Суддя А.В. Ткаченко