Справа № 148/1115/15-ц Провадження № 22-ц/772/2038/2015Головуючий в суді першої інстанції Саламаха О. В.
Категорія 59Доповідач Шемета Т. М.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"13" липня 2015 р. м. Вінниця

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Вінницької області у складі:

головуючої судді: Шемети Т.М.,

суддів: Марчук В.С., Голоти Л.О.

при секретарі: Сніжко О.А.,

за участю: представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань № 2 Апеляційного суду Вінницької області справу за поданням відділу державної виконавчої служби Тульчинського районного управління юстиції про встановлення тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України ОСОБА_2 з вилученням паспортного документа до виконання ним своїх зобов'язань,

за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на ухвалу Тульчинського районного суду Вінницької області від 25 травня 2015 року,

в с т а н о в и л а :

До суду звернувся із поданням державний виконавець відділу ДВС Тульчинського РУЮ Вінницької області про тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України ОСОБА_2 з вилученням паспортного документа до виконання ним своїх зобов'язань. Дане подання мотивовано тим, що на виконанні відділу ДВС Тульчинського РУЮ знаходиться виконавче провадження №9-272 від 18.03.2010 року з виконання наказу №12/179-09 від 10.03.2010 року, виданого Господарським судом Вінницької області про стягнення з фізичної особи підприємця ОСОБА_2 на користь фізичної особи - підприємця ОСОБА_4, боргу зі сплати орендної плати 82580,00 грн., пені - 5070, 53грн., витрат на оплату енергопостачання - 3989,54 грн. З часу відкриття виконавчого провадження з пенсії боржника на користь ОСОБА_4 стягнуто 7811,53 грн., залишок боргу складає - 83828, 54 грн. Таким чином, боржник від виконання своїх обов'язків ухиляється, заборгованість за своїми зобов'язаннями не сплачує.

Ухвалою Тульчинського районного суду Вінницької області від 25 травня 2015 року подання задоволено: встановлено тимчасове обмеження ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, громадянину України, який проживає, за адресою: АДРЕСА_1, у праві виїзду за межі України.

Не погоджуючись з такою ухвалою суду, ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу в якій посилаючись на порушення вимог чинного законодавства просить апеляційну скаргу задовольнити, оскаржувану ухвалу скасувати та постановити нову, якою у задоволенні подання державного виконавця відмовити. Апеляційну скаргу мотивує тим, що наданий час рішення суду продовжує виконуватись:він отримує пенсію та Пенсійним Фондом України щомісячно х його пенсії проводяться відрахування на користь стягувача за виконавчим провадженням, він інвалід і інших доходів не має та не ухиляється від виконання судового рішення.

В судовому засіданні апеляційного суду представник ОСОБА_2 - адвокат ОСОБА_3 подану апеляційну скаргу підтримав з викладених у ній підстав. Представник ДВС в судове засідання не з'явився, від в.о. начальника відділу Бешлеги О.І. надійшла заява про розгляд справи у відсутність представника відділу.

Перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3, колегія суддів прийшла до висновку, що апеляційна скарга підлягає до задоволення, а ухвала суду від 25 травня 2015 року скасуванню виходячи з наступних підстав.

Так, задовольняючи подання державного виконавця щодо обмеження у праві виїзду за межі України відносно боржника ОСОБА_2, суд першої інстанції виходив з того, що відповідно до копії постанови про відкриття виконавчого провадження 02.06.2011 року, відділом ДВС Тульчинського РУЮ відкрито виконавче провадження щодо виконання наказу Господарського суду Вінницької області №12/179-09 від 10.03.2010 року, про стягнення з фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 на користь фізичної особи-підприємця ОСОБА_4, боргу зі сплати орендної плати - 82580,00 грн., пені- 5070,53 грн. , витрат на оплату енергопостачання - 3989,54 грн.. Боржник ухиляється від сплати боргу, у зв'язку з чим станом на 01.05.2015 року наявна заборгованість в сумі 83828,54 грн., а згідно відповіді УДМС України у Вінницькій області вх. №6478 від 13.05.2015 року ОСОБА_2 володіє паспортом громадянина України для тимчасового виїзду за кордон серії ЕТ №7721246 з терміном дії до 07.03.2022 року.

Такий висновок суду є невірним та суперечить нормам закону, а саме:

Відповідно до ст. 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Згідно статті 2 Протоколу №4 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, який гарантує деякі права і свободи, не передбачені в Конвенції та у Першому протоколі до неї, кожен є вільним залишати будь-яку країну, включно зі своєю власною. На здійснення цих прав не може бути встановлено жодних обмежень, крім тих, що передбачені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної чи громадської безпеки, для підтримання публічного порядку, запобігання злочину, для захисту здоров'я чи моралі або з метою захисту прав і свобод інших осіб.

Порядок здійснення права громадян України на виїзд з України і в'їзд в Україну, порядок оформлення документів для зарубіжних поїздок, визначає випадки тимчасового обмеження права громадян на виїзд з України регулює закон України від 21 січня 1994 року «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України», який в тому числі і встановлює порядок розв'язання спорів у цій сфері.

Так, п.2 ст. 6 цього Закону передбачено, як підставу для тимчасового обмеження у праві виїзду за кордон наявність невиконаних зобов'язань, але лише до моменту виконання зобов'язань, або розв'язання спору за погодженням сторін у передбачених законом випадках, або забезпечення зобов'язань заставою, якщо інше не передбачено міжнародним договором України.

Відповідно до ст. 3771 ЦПК України, питання про тимчасове обмеження боржника-фізичної особи або керівника боржника юридичної особи у праві виїзду за межі України при виконанні судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) вирішується судом за місцезнаходженням органу державної виконавчої служби за поданням державного виконавця, погодженим з начальником відділу державної виконавчої служби.

Відповідно до ч. 2 ст. 377-1 ЦПК, згадане подання розглядається судом негайно, без виклику чи повідомлення сторін та інших заінтересованих осіб, за участю державного виконавця, тому саме на останнього покладається тягар доказування. Тим паче, що особа, стосовно обмеження права якої внесено подання, фактично позбавлена можливості довести суду, що нею було вжито усіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов'язання.

Відповідно до положення ч.2 ст. 10 ЦПК наявність умислу та обставини, які є предметом посилання суб'єкта подання про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України як на підставу його вимог, підлягають доведенню. Зокрема, задоволення такого подання можливе лише за умови доведення факту ухилення боржника від виконання зобов'язання, а не лише за наявності факту невиконання зобов'язань, причому факт ухилення боржника від виконання зобов'язань, покладених на нього рішенням, повинен вже відбутися і бути об'єктивно наявним та вбачатися з матеріалів виконавчого провадження.

Така вимога закріплена і в Інструкції з організації примусового виконання рішень, що набрала чинності з 17 квітня 2012 р. та затверджена наказом Міністерства юстиції України від 02.04.2012 року № 512/5. Ця Інструкція містить окремий розділ ХІ "Обмеження у праві виїзду за межі України та заборона в'їзду в Україну", в якому передбачено зміст подання державного виконавця при зверненні до суду, в тому числі подання повинно містити підтвердження факту ухилення боржника від виконання своїх зобов'язань.

Однак суд, вирішуючи подання, не звернув на зазначене уваги, розглянув подання без участі державного виконавця, дійшов необґрунтованого висновку про його задоволення без встановлення об'єктивної істини про хід виконання зобов'язань боржником.

В оскаржуваній ухвалі та в поданні державного виконавця, окрім наявності боргу, не наведено будь-яких доказів ухилення боржника від виконання зобов'язань. Навпаки, як вбачається з відомості про відрахування (а.с.26-27), відповідач не ухиляється від погашення заборгованості, а навпаки кожного місяця починаючи з 2011 року відбуваються систематичні відрахування з його пенсії та на користь ОСОБА_4 стягнуто 7811,53 грн.. Отже, неможливо стверджувати про те, що ОСОБА_2, за наявності лише невиконаного судового рішення та за відсутності будь-яких об'єктивних даних, які б свідчили про його ухилення від виконання зобов'язання, - ухиляється від виконання рішення суду.

За таких обставин, об'єктивно оцінивши надані по справі докази, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга ОСОБА_2 є обґрунтованою, а застосування тимчасового обмеження до ОСОБА_2 у праві виїзду за межі України, - є недоцільним, оскільки боржником вживаються заходи для виконання зобов'язань за виконавчим листом і він не ухиляється від їх виконання.

Отже, оскаржувана ухвала суду першої інстанції підлягає скасуванню як така, що постановлена з порушенням норм процесуального права, а в задоволенні подання слід відмовити.

Керуючись ст. ст. 307, 312, 314, 315. 319, 324 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Ухвалу Тульчинського районного суду Вінницької області від 25 травня 2015 року скасувати.

В задоволенні подання відділу державної виконавчої служби Тульчинського районного управління юстиції про встановлення тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України ОСОБА_2 з вилученням паспортного документа до виконання ним своїх зобов'язань, - відмовити.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню не підлягає.

Головуюча: підпис Т.М.Шемета

Судді: підпис В.С.Марчук

підпис Л.О.Голота

З оригіналом згідно: Т.М.Шемета