АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 липня 2015 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду м. Києва у складі:

головуючого - судді Гаращенка Д.Р.

суддів Борисової О.В., Ратнікової В.М.

при секретарі Кутц А.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за апеляційною скаргоюпредставника ОСОБА_1 за довіреністю - ОСОБА_2 на рішення Святошинського районного суду м. Києва від 23 квітня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 та ОСОБА_4, третя особа: приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Іллічова Наталія Артемівна, про визнання договору дарування недійсним, -

ВСТАНОВИЛА:

Справа № 759/16271/14-ц 25044
№ апеляційного провадження: 22-ц/796/8223/2015
Головуючий у суді першої інстанції: Лукяненко Л.М.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Гаращенко Д.Р.
В вересні 2014 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 та ОСОБА_4, 3-я особа: приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Іллічова Н.А., в якому просила визнати договір дарування №6265 від 20.08.2013 року, укладений між відповідачами та посвідчений 3-ю особою, недійсним.

Свої вимоги обґрунтовувала тим, що вказаний договір дарування є фіктивним, оскільки був укладений без наміру створення правових наслідків, а з метою приховання майна ОСОБА_1, оскільки в провадженні Київського районного суду м.Одеси знаходиться цивільна справа за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про стягнення збитків.

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 23 квітня 2015 року позов задоволено. Визнано недійсним договір дарування АДРЕСА_1, від 20.08.2013 року укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_4, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Іллічовою Н.А.

12 травня 2015 року представник ОСОБА_1 за довіреністю - ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу на вказане рішення, у якій, посилаючись на порушення норм матеріального і процесуального права, просив його скасувати та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову. В обґрунтування заявлених вимог апелянт посилався на те, що суд першої інстанції ухвалюючи рішення не врахував, що позивачу не було завдано жодних збитків, а тому не зрозуміло, як порушується її права укладеним договором дарування. Суд першої інстанції, пославшись у рішенні про завдану шкоду позивачу припустився припущення, проігнорувавши той факт, що жодних рішень зі спору між позивачем та відповідачем, у іншій справі, не прийнято. Крім того, на думку апелянта, безпідставним є висновок суду про те, що відповідачі, укладаючи оскаржуваний договір, не мали наміру створення правових наслідків, оскільки вони чітко розуміли правові наслідки щодо даної угоди, на даний час визнають даний договір та повністю його виконали, що свідчить про реальне настання наслідків, що обумовлені договором.

У судовому засіданні представники ОСОБА_1 за довіреностями - ОСОБА_2 та ОСОБА_8 підтримали апеляційну скаргу та просили її задовольнити.

Інші учасники процесу у судове засідання не з'явилися, були належним чином повідомлені про день, час та місце апеляційного розгляду.

Відповідно до ч. 2 ст. 305 ЦПК України колегія суддів вважає за можливе провести судове засідання за їх відсутністю.

Вислухавши доповідь судді Гаращенка Д.Р., пояснення осіб, які з'явилися в судове засідання, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів прийшла до наступного.

Колегією суддів встановлено, що з жовтня 2011 року в провадженні Київського районного суду м. Одеси перебувала цивільна справа за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про стягнення збитків.

Ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 22 грудня 2011 року, в порядку забезпечення позову, накладено арешт на квартиру за адресою: АДРЕСА_1, що належала ОСОБА_1

Ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 02 серпня 2013 року вказану позовну заяву залишено без розгляду та скасовано заходи забезпечення позову, в тому числі, знято арешт з квартири за адресою: АДРЕСА_1, що належала ОСОБА_1

20 серпня 2013 року укладено договір дарування, відповідно до якого ОСОБА_1 передала в дарунок, а ОСОБА_4 прийняв у власність квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, загальною площею 51,0 кв.м., житлова площа 29.8 кв.м. Договір дарування був посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Іллічовою Н.А.

Ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 19 грудня 2014 року, ухвала Київського районного суду м. Одеси від 02 серпня 2013 року була скасована, а справа за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про стягнення збитків направлена для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Враховуючи дану ухвалу, позивач звернулася до суду з вказаним позовом, оскільки вважала що договір дарування є фіктивним, укладеним для приховування майна відповідача.

23 квітня 2015 року Святошинський районний суд м. Києва, посилаючись на положення ст.ст. 203, 215, 234 ЦК України, вважаючи повністю доведеними вимоги позивача, про відсутність у сторін договору дарування від 20 серпня 2013 року наміру створити юридичні наслідки, а договір був укладений для вигляду, прийнято рішення про задоволення позову та визнання вказаного договору дарування недійсним.

Колегія суддів не може погодитися з прийнятим рішенням суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Згідно ч.1 ст.202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

За договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність (ч.1 ст.717 ЦК України).

Відповідно до ч.5 ст.203 ЦК України, правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Положенням ч.1 ст.215 ЦК України встановлено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені, зокрема частиною п'ятою статті 203 цього Кодексу.

Згідно з ч.ч. 1,2 ст.234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

У пункті 24 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 6 листопада 2009 року «Про практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз'яснено, що для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. Судам необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У разі, якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний.

Відповідно до ч.1 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

З аналізу викладених норм права, а також роз'яснення Пленуму Верховного Суду України, випливає, що позивач, який звернувся з вимогою про визнання правочину фіктивним, має довести суду відсутність в учасників правочину наміру створити юридичні наслідки.

Таку ж правову позицію висловив Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ в своїх ухвалі від 03 червня 2015 року у справі №6-4806св15.

Крім того, в своїй постанові від 21 січня 2015 року (справа №6-197цс14) Верховний Суд України погодився з позицією суду першої інстанції, що для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. У разі, якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований, як фіктивний. Фіктивним може бути визнано будь-який правочин, якщо він не має на меті встановлення правових наслідків.

Згідно ч.ч.1,2 ст.319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Як встановлено колегією суддів, на виконання договору дарування від 20 серпня 2013 року укладеного між ОСОБА_1 та ОСОБА_4, відбулася передача майна, що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію обтяження від 13.01.2015 року, відповідно до якого власником квартири за адресою: АДРЕСА_1 зазначено ОСОБА_4 (а.с.93), тобто, враховуючи правові позиції Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних та Верховного Суду України, вказаний договір дарування не може бути кваліфікований, як фіктивний.

Колегія суддів також враховує, що на момент укладання оспорюваного договору дарування, ухвала Київського районного суду м. Одеси від 02 серпня 2013 року, якою знято арешт з подарованої квартири була чинною, жодних обтяжень на квартиру накладено не було (а.с.199-202) і сторонам договору не могло бути відомо, що вказана ухвала буде скасована 19 грудня 2014 року, а також те, що згідно п.36 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України затвердженої Наказом Міністерства України від 03.03.2004 року № 20/5 нотаріуси зобов'язані встановити дійсні наміри кожної сторони до вчинення правочину, який він посвідчує, а також відсутність у сторін заперечень щодо кожної з умов правочину. Встановлення дійсних намірів кожного з учасників правочину здійснюється шляхом встановлення нотаріусом однакового розуміння сторонами значення, умов правочину та його правових наслідків для кожної сторони. Встановлення дійсних намірів однієї з сторін правочину може бути здійснено нотаріусом за відсутності іншої сторони з метою виключення можливості стороннього впливу на її волевиявлення. Правочин посвідчується нотаріусом, якщо кожна із сторін розуміє значення, умови правочину та його правові наслідки, про що свідчать особисті підписи сторін на правочині.

Розглядаючи даний спір, судом першої інстанції не було надано належної оцінки доводам позовної заяви, які побудовані на припущеннях та в яких не наведено належних та достовірних доказів того, що договір дарування від 20 серпня 2013 року був укладений без мети настання правових наслідків, а з метою приховання майна відповідача.

Враховуючи викладене, апеляційні вимоги судова колегія вважає, що вимоги апелянта є обґрунтованими, а рішення суду першої інстанції постановлене з недоведеністю обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими та неправильним застосуванням норм матеріального права та підлягає скасуванню, з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позову.

Керуючись ст.ст. 218, 303-305, ч. 1 п. 2 307, ст. 309, 313-315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 за довіреністю - ОСОБА_2 - задовольнити.

Рішення Святошинського районного суду м. Києва від 23 квітня 2015 року - скасувати.

Ухвалити нове рішення, яким у позові ОСОБА_3 до ОСОБА_1 та ОСОБА_4, третя особа: приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Іллічова Наталія Артемівна, про визнання договору дарування недійсним - відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена протягом 20 днів з дня набрання нею законної сили до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий

Судді