Ухвала

іменем україни

15 липня 2015 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Червинської М.Є.,

суддів: Леванчука А.О., Нагорняка В.А.,

Мазур Л.М., Писаної Т.О.,

розглянувши в судовому засіданні справу за скаргою державного територіально-галузевого об'єднання «Львівська залізниця» в особі відокремленого підрозділу «Івано-Франківська дирекція залізничних перевезень», заінтересована особа - відділ державної виконавчої служби Івано-Франківського міського управління юстиції, на дії відділу державної виконавчої служби Івано-Франківського міського управління юстиції щодо винесення постанови про арешт коштів боржника від 30 січня 2015 року, за касаційною скаргою ОСОБА_3 на ухвалу Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 12 лютого 2015 року та ухвалу апеляційного суду Івано-Франківської області від 16 квітня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У лютому 2015 року державне територіально-галузеве об'єднання «Львівська залізниця» (далі - ДТГО «Львівська залізниця») в особі відокремленого підрозділу «Івано-Франківська дирекція залізничних перевезень» (далі - ВП «Івано-Франківська дирекція залізничних перевезень») звернулось до суду зі скаргою на дії відділу державної виконавчої служби Івано-Франківського міського управління юстиції (далі - ВДВС Івано-Франківського міського управління юстиції) при винесенні постанови про арешт коштів боржника від 30 січня 2015 року, визнання недійсною та скасування даної постанови та зобов'язання ВДВС Івано-Франківського міського управління юстиції закінчити виконавче провадження у зв'язку з виконанням рішення суду.

Заявник посилався на те, що на виконанні у ВДВС Івано-Франківського міського управління юстиції знаходився виконавчий лист № 0907/7521, виданий 18 вересня 2013 року про стягнення з ДТГО «Львівська залізниця» в особі ВП «Івано-Франківська дирекція залізничних перевезень» на користь ОСОБА_3 40 191 грн 42 коп. оплати за час вимушеного прогулу. У порядку добровільного виконання боржником було виконано рішення суду, попередньо проведено відрахування внесків та податку (8 405 грн 86 коп.) та проведено виплату даних коштів стягувачу. Однак, незважаючи на це, суб'єкт оскарження, вважаючи суму 8 431 грн 42 коп. невиплаченою, наклав арешт на кошти боржника, чим унеможливив фінансову діяльність юридичної особи.

Ухвалою Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 12 лютого 2015 року, залишеною без змін ухвалою апеляційного суду Івано-Франківської області від 16 квітня 2015 року, скаргу задоволено.

Визнано недійсною та скасовано постанову ВДВС Івано-Франківського міського управління юстиції про арешт коштів боржника від 30 січня 2015 року та зобов'язано вчинити дії відповідно до Закону України «Про виконавче провадження» щодо закриття виконавчого провадження, у зв'язку із фактичним виконанням в повному обсязі рішення суду боржником.

У касаційній скарзі ОСОБА_3, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати ухвалу суду першої інстанції та ухвалу апеляційного суду, постановити нову ухвалу по суті.

Обговоривши доводи касаційної скарги, перевіривши матеріали справи, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Судами встановлено, що рішенням апеляційного суду Івано-Франківської області від 23 серпня 2013 року стягнуто з ДТГО «Львівська залізниця» в особі ВП «Івано-Франківська дирекція залізничних перевезень» на користь ОСОБА_3 40 191 грн 42 коп. за час вимушеного прогулу, на підставі якого було видано виконавчий лист про стягнення суми 40 191 грн 42 коп.

Ухвалою апеляційного суду Івано-Франківської області від 20 грудня 2013 року у задоволенні заяви начальника ВП «Івано-Франківська дирекція залізничних перевезень» ДТГО «Львівська залізниця» про роз'яснення рішення апеляційного суду Івано-Франківської області від 23 серпня 2013 року відмовлено.

Постановою ВДВС Івано-Франківського міського управління юстиції від 20 вересня 2013 року відкрито виконавче провадження з виконання виконавчого листа № 0907/7521, виданого 18 вересня 2013 року Івано-Франківським міським судом, про стягнення з ДТГО «Львівська залізниця» на користь ОСОБА_3 40 191 грн 42 коп. середнього заробітку за час вимушеного прогулу та надано боржнику строк до 27 вересня 2013 року добровільно виконати судове рішення.

Також встановлено, що у порядку добровільного виконання рішення суду ДТГО «Львівська залізниця» виплачено стягувачу 31 790 грн 18 коп., а саме: 20 вересня 2013 року - 1 310 грн, 26 вересня 2013 року - 30 450 грн, 07 жовтня 2013 року - 30 грн 18 коп.

Також ДТГО «Львівська залізниця» проведено відрахування внесків та податку на суму 8 405 грн 86 коп.

Постановою ВДВС Івано-Франківського міського управління юстиції від 30 січня 2015 року накладено арешт на кошти боржника у межах суми 8 431 грн 42 коп., оскільки боржником самостійно у встановлений державним виконавцем строк рішення суду не виконано.

Задовольняючи скаргу, суд першої інстанції виходив із того, що у разі виконання рішення суду про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу боржник, тобто роботодавець, є податковим агентом, який при виконанні судового рішення вираховує податок на доходи фізичних осіб та єдиний внесок на загальнообов'язкове державне соціальне страхування із сум, що належать до виплат стягувачу. Тому відповідно були відсутні підстави для винесення ВДВС постанови про арешт коштів боржника.

За змістом ст. 124 Конституції України, ст. 18 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, є обов'язковими до виконання на всій території України.

Згідно із ст. 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Законом України «Про виконавче провадження» визначено порядок виконання судових рішень.

У липні 2013 року ст. 65 Закону України «Про виконавче провадження» було доповнено частиною восьмою, яка регулює виконання судових рішень про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Відповідно до ч. 8 ст. 65 Закону України «Про виконавче провадження» у разі виконання судового рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи боржник є податковим агентом, який виконує судове рішення, з відрахуванням податку на доходи фізичних осіб та єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування із сум, що належать до виплати стягувачу.

Згідно зі ст. 18 ПК України податковим агентом визнається особа, на яку цим Кодексом покладається обов'язок з обчислення, утримання з доходів, що нараховуються (виплачуються, надаються) платнику, та перерахування податків до відповідного бюджету від імені та за рахунок коштів платника податків. Податкові агенти прирівнюються до платників податку і мають права та виконують обов'язки, встановлені цим Кодексом для платників податків.

Системний аналіз ч. 8 ст. 65 Закону України «Про виконавче провадження» та ст. 18 ПК України дає підстави дійти висновку про те, що у разі виконання рішення суду про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу боржник (роботодавець) є податковим агентом, який при виконанні судового рішення обчислює податок на доходи фізичних осіб та єдиний внесок на загальнообов'язкове державне соціальне страхування із сум, що належать до виплат стягувачу.

Відповідно до п. 8 ч. 1 ст. 49 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження підлягає закінченню у разі фактичного виконання в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом.

Проте, дійшовши висновку про фактичне виконання рішення суду, суд не мав процесуального права зобов'язувати державного виконавця приймати процесуальні рішення щодо закриття виконавчого провадження, оскільки згідно з положеннями Закону України «Про виконавче провадження» право закінчувати виконавче провадження та будь-які інші виконавчі дії покладено саме на державного виконавця.

Крім того, суд не звернув уваги на те, що у разі фактичного виконання в повному обсязі рішення суду згідно з виконавчим документом виконавче провадження підлягає закінченню, а не закриттю, як помилково зазначено судом.

Таким чином, дійшовши правильного висновку про обґрунтованість відрахованих ДТГО «Львівська залізниця» сум, суд безпідставно зобов'язав державного виконавця закрити виконавче провадження.

Враховуючи наведене, оскаржувані ухвали не можуть вважатись законними і підлягають скасуванню, з направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 342, 344 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Ухвалу Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 12 лютого 2015 року та ухвалу апеляційного суду Івано-Франківської області від 16 квітня 2015 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий М.Є. Червинська

Судді: А.О. Леванчук

Л.М. Мазур

В.А. Нагорняк

Т.О. Писана