АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Справа № 22-ц/796/9916/2015 Головуючий у 1-й інстанції Чех Н.А.
Доповідач Кравець В.А.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 липня 2015 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва в складі:

головуючого Кравець В.А.,

суддів Ратнікової В.М., Шиманського В.Й.

за участю секретаря Попандопало Ю.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою представника Публічного акціонерного товариства «Ідея Банк» на ухвалу Дніпровського районного суду м. Києва від 27 травня 2015 року в справі за заявою Публічного акціонерного товариства «Ідея Банк» до ОСОБА_1 про видачу виконавчого листа на примусове виконання рішення третейського суду,

В С Т А Н О В И Л А :

У квітні 2015 року представник ПАТ «Ідея Банк» звернувся до суду із заявою, в якій просив видати виконавчий лист на примусове виконання рішення Постійно діючого третейського суду при Асоціації українських банків, ухваленого 27.02.2015 р. у справі за позовом ПАТ «Ідея Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором в сумі 40 273,41 грн. та 95,00 грн. судового збору і вирішити питання судових витрат.

Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 27 травня 2015 року - у задоволенні заяви відмовлено.

Не погоджуючись з ухвалою суду, представник ПАТ «Ідея Банк» подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати ухвалу та постановити нову про задоволення заяви, посилаючись на те, що ухвала є незаконною та необґрунтованою, постановленою з порушенням норм процесуального права.

Крім того, всупереч вимогам чинного законодавства оскаржувана ухвала постановлена судом 27.05.2015р. фактично через два місяці після скерування заяви Банком, що є грубим порушенням вимог процесуального законодавства.

Вказав на те, що у третейській справі № ІБ-613/15 позивачем є банк, який пред'явив позов про захист прав банку (про стягнення заборгованості за кредитним договором). Відповідачем у справі є споживач банківських послуг, але ніяких зустрічних вимог про захист його прав споживача у справі № ІБ-613/15 він не заявляв та відповідно третейський суд при АУБ не розглядав у справі № ІБ-613/15 спір щодо захисту права споживачів.

Зазначив, що місцевий суд не мав підстав для висновку про те, що третейське застереження, за яким Постійно діючим третейським судом при АУБ розглядалась справа № ІБ- 613/15, є нікчемним.

В судове засідання представник ПАТ «Ідея Банк» не з'явився про день, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, надіслав до суду клопотання про розгляд справи у його відсутність.

ОСОБА_1 в судове засідання не з'явився про день час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином.

Заслухавши доповідь судді Кравець В.А., обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість постановленої ухвали, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав:

Судом встановлено, що 10.12.2013 року між сторонами по справі було укладено кредитний договір, у відповідності до якого позивач надав відповідачу кредит (грошові кошти) на строк 48 місяців на загальну суму 26 400 грн.

Згідно п. 5.4 договору всі вимоги, які виникають при виконанні даного договору або у зв'язку з ним, або випливають з нього та становлять предмет спору, підлягають розгляду у Постійно діючому Третейському суді при Асоціації українських банків, згідно з Регламентом третейського суду.

27 лютого 2015 року Постійно діючим третейським судом при Асоціації українських банків прийнято рішення про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Ідея Банк» 40 273,41 грн. заборгованості за кредитним договором №P24.205.70777 від 10.12.2013 року та вирішено питання судових витрат.

Залишаючи заяву без задоволення, суд послався на те, що справа, яка розглядалася Постійно діючим третейським судом при Асоціації українських банків, не підвідомча цьому суду, оскільки третейські суди не можуть розглядати справи у спорах щодо захисту прав споживачів, у тому числі споживачів послуг банку (кредитної спілки), а відтак підстави до видачі виконавчого листа відсутні.

Натомість, такий висновок не базується на нормах закону з огляду на наступне.

Виключний перелік підстав для відмови у видачі виконавчого листа на примусове виконання рішення третейського суду визначено в ст. 56 Закону України «Про третейські суди», який кореспондується зі ст. 389-10 Цивільного процесуального кодексу України.

Підставою для відмови у видачі виконавчого листа на примусове виконання рішення третейського суду, серед іншого, може бути те, якщо справа, у якій прийнято рішення третейського суду, не підвідомча третейському суду відповідно до закону.

Статтею 5 Закону України «Про третейські суди» передбачено, що юридичні та/або фізичні особи мають право передати на розгляд третейського суду будь-який спір, який виникає з цивільних чи господарських правовідносин, крім випадків, передбачених законом. Спір може бути переданий на розгляд третейського суду за наявності між сторонами третейської угоди, яка відповідає вимогам цього Закону.

Згідно з частиною першою статті 12 Закону України «Про третейські суди» третейська угода може бути укладена у вигляді третейського застереження в договорі, контракті або у вигляді окремої письмової угоди.

Статтею 6 Закону України «Про третейські суди» визначено категорії справ, що виникають із цивільних та господарських правовідносин, розгляд яких заборонений третейськими судами.

Законом України «Про внесення змін до статті 6 Закону України «Про третейські суди» щодо підвідомчості справ у сфері захисту прав споживачів третейським судам» частину першу статті 6 Закону України «Про третейські суди» доповнено пунктом 14, згідно якого третейські суди не можуть розглядати справи у спорах щодо захисту прав споживачів, у тому числі споживачів послуг банку (кредитної спілки).

ЗазначенийЗакон набрав чинності 12 березня 2011 року.

Отже, на час укладання кредитного договору (10 грудня 2013 року) Закон України «Про третейські суди» містив заборону на розгляд третейськими судами справ у спорах щодо захисту прав споживачів, у тому числі споживачів послуг банку (кредитної спілки).

Аналогічна правова позиція викладена в Постанові Верховного Суду України від 20 травня 2015 року № 6-64 цс 15.

Проте, суд першої інстанції, посилаючись на дану Постанову, невірно тлумачив її з огляду на наступне.

Відповідно до Закону України «Про захист прав споживачів» , споживач - це фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов'язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов'язків найманого працівника.

З огляду на наведене, звернутися до суду за захистом своїх порушених прав, урегульованих Законом «Про захист прав споживачів», вправі споживач. Банк, як кредитодавець, є учасником правовідносин з позичальником (і поручителем) за договором надання споживчого кредиту, проте не є споживачем, до суду звертається з позовом про стягнення заборгованості внаслідок неналежного виконання боржником умов договору, а не за захистом прав споживача, а тому правовідносини у спорі за позовом Банка до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості регулюються не законодавством про захист прав споживачів, а цивільним законом про зобов'язальне право та, зокрема, про договірні (кредитні) зобов'язання.

Отже, при винесенні оскаржуваної ухвали суд дійшов помилкового висновку, що справа за позовом ПАТ «Ідея Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості відноситься до категорії справ у спорах щодо захисту прав споживачів, у тому числі споживачів послуг банку (кредитної спілки).

Спори щодо стягнення заборгованості з фізичної особи за Кредитним договором, в свою чергу, не є спорами про захист прав споживачів, адже, з таким позовом звертається не фізична особа - споживач у розумінні ч. 1 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», а юридична особа - кредитодавець.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку про те, що п. 14 ст. 6 Закону України «Про третейські суди» містить обмеження щодо компетенції третейського суду по справах у спорах щодо захисту прав споживачів, але це обмеження стосується спорів саме споживачів.

Відповідно до п.1. ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею документально підтверджені судові витрати.

У відповідності до п.2 ч.1 ст.312 ЦПК України розглянувши скаргу на ухвалу суду першої інстанції, апеляційний суд, зокрема, змінює або скасовує ухвалу суду першої інстанції і постановляє ухвалу з цього питання, якщо воно було вирішено судом першої інстанції з порушенням норм процесуального права або при правильному вирішенні було помилково сформульовано суть процесуальної дії чи підстави її застосування; або при правильному вирішенні було помилково сформульовано суть процесуальної дії чи підстави її застосування.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку про необхідність скасування ухвали та постановлення нової ухвали про задоволення заяви про видачу виконавчого листа на примусове виконання рішення третейського суду.

Керуючись ст.ст. 303,304,307,312, 313-315 ЦПК України, колегія суддів

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу представника Публічного акціонерного товариства «Ідея Банк» - задовольнити.

Ухвалу Дніпровського районного суду м. Києва від 27 травня 2015 року скасувати та постановити нову ухвалу, наступного змісту.

Заяву Публічного акціонерного товариства «Ідея Банк» про видачу виконавчого листа на примусове виконання рішення третейського суду - задовольнити.

Видати виконавчий лист на примусове виконання рішення Постійно діючого третейського суду при Асоціації українських банків, ухваленого 27.02.2015 р. у справі за позовом ПАТ «Ідея Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором в сумі 40 273,11 грн. та 95,00 грн. судового збору.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства «Ідея Банк» 243,60 грн. судового збору.

Ухвала суду у касаційному порядку оскарженню не підлягає..

Головуючий Судді