Справа №488/5979/13-ц 14.07.2015 14.07.2015 14.07.2015
Провадження №22ц/784/1444/15 Головуюча в першій інстанції ОСОБА_1
Категорія 27 Доповідач в апеляційній інстанції ОСОБА_2
РІШЕННЯ

Іменем України

14 липня 2015 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Миколаївської області в складі:

головуючої - Довжук Т.С.,

суддів: Шолох З.Л., Коломієць В.В.,

при секретарі судового засідання Богуславській О.М.,

за участю представника позивача ОСОБА_3,

відповідача ОСОБА_4,

представника відповідача ОСОБА_5,

розглянула у відкритому судовому засіданні

апеляційну скаргу ОСОБА_4

на рішення Корабельного районного суду м. Миколаєва від 30 жовтня 2014 року по справі за позовом

публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПРИВАТБАНК»

(далі ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК»)

до

ОСОБА_4

про виселення

та зустрічним позовом

ОСОБА_4

до

публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПРИВАТБАНК»,

треті особи: ОСОБА_6, приватний нотаріус Миколаївського міського нотаріального округу ОСОБА_7

про визнання недійсним договору іпотеки,

ВСТАНОВИЛА:

25 листопада 2013 року ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» звернулося до суду з позовом, який в подальшому уточнило, до ОСОБА_4 про виселення з квартири АДРЕСА_1, на яку звернено стягнення.

Позивач зазначав, що заочним рішенням Корабельного районного суду м. Миколаєва від 08 лютого 2013 року в рахунок погашення заборгованості, яка станом на 06 серпня 2012 року складала 33 482 доларів США 66 центів, що еквівалентно 267 526 грн. 47 коп. звернуто стягнення на предмет іпотеки, а саме, квартиру АДРЕСА_1, що належить на праві власності ОСОБА_4 Також виселено ОСОБА_4 з зазначеної квартири. Рішенням апеляційного суду Миколаївської області від 14 серпня 2013 року заочне рішення Корабельного районного суду від 08 лютого 2013 року в частині звернення стягнення на квартиру змінено та виключено висновок суду про надання ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» всіх повноважень, необхідних для здійснення продажу. Рішення суду першої інстанції в частині виселення ОСОБА_4 скасовано та ухвалено нове про відмову в задоволенні позову в цій частині. В іншій частині рішення суду залишено без змін.

11 вересня 2013 року вони повідомили відповідача про виселення, але останній до теперішнього часу спірну квартиру не звільнив.

Посилаючись на вказане, позивач просив позов задовольнити.

28 квітня 2014 року ОСОБА_4 звернувся до суду з зустрічним позовом до ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» про визнання недійсним договору іпотеки спірної квартири від 22 травня 2008 року. В обґрунтування зустрічного позову ОСОБА_4 посилався на те, що вказане нерухоме майно є спільною сумісною власністю його з ОСОБА_6, яка в свою чергу не давала згоду на передачу спірної квартири в іпотеку банку.

Рішенням Корабельного районного суду м. Миколаєва від 30 жовтня 2014 року позов ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» задоволено. Ухвалено виселити ОСОБА_4 зі спірної квартири, а в задоволенні зустрічного позову про визнання договору іпотеки недійсним відмовлено. Також вирішено питання щодо стягнення судового збору.

В апеляційній скарзі ОСОБА_4 просить рішення суду в частині первісного позову про його виселення скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення про відмову ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» в задоволенні позову в повному обсязі. На думку апелянта, рішення суду першої інстанції ухвалено з порушенням норм матеріального і процесуального права.

Заслухавши доповідь судді, пояснення представника позивача, відповідача та його представника, дослідивши надані докази та перевіривши законність і обґрунтованість рішення районного суду, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга в межах її доводів підлягає задоволенню з наступних підстав.

Задовольняючи позовні вимоги ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» суд першої інстанції виходив з того, що відповідно ст. 40 Закону України «Про іпотеку» та ст. 109 ЖК України позивач набув право на виселення відповідачів з жилого будинку, на яке звернуто стягнення.

Проте з таким висновком суду колегія суддів погодитися не може.

Як вбачається з матеріалів справи заочним рішенням Корабельного районного суду м. Миколаєва від 08 лютого 2013 року в рахунок погашення заборгованості, яка станом на 06 серпня 2012 року складає 33 482 доларів США 66 центів, що еквівалентно 267 526 грн. 47 коп. звернуто стягнення на предмет іпотеки, а саме, квартиру АДРЕСА_1, що належить на праві власності ОСОБА_4 шляхом продажу його ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» з укладанням від імені власника договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою покупцем, з правом отримання: ОСОБА_1 з державного реєстру прав власності, а також наданням ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» всіх повноважень, необхідних для здійснення продажу, із встановленням початкової ціни для її реалізації на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної субєктом оціночної діяльності. Також виселено ОСОБА_4 з зазначеної квартири. (а.с. 13-14).

Рішенням апеляційного суду Миколаївської області від 14 серпня 2013 року заочне рішення Корабельного районного суду від 08 лютого 2013 року в частині звернення стягнення на квартиру змінено та виключено висновок суду про надання ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» всіх повноважень, необхідних для здійснення продажу. Рішення суду першої інстанції в частині виселення ОСОБА_4 скасовано та ухвалено нове рішення про відмову в задоволенні позову в цій частині, в звязку з порушенням процедури виселення. В іншій частині рішення суду залишено без змін (а.с. 15-16).

11 вересня 2013 року ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» повідомило відповідача про виселення.

За змістом частини другої статті 40 Закону України «Про іпотеку» та частини третьої статті 109 ЖК Української РСР після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Відповідно до частини другої статті 109 ЖК Української РСР громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.

Таким чином, частина друга статті 109 ЖК Української РСР встановлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення.

Відтак, аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців на підставі частини другої статті 39 Закону України «Про іпотеку» підлягають застосуванню як положення статті 40 цього Закону, так і норма статті 109 ЖК Української РСР.

Отже, за змістом цих норм особам, які виселяються з жилого будинку (жилого приміщення), яке є предметом іпотеки, у зв'язку зі зверненням стягнення на предмет іпотеки, інше постійне житло надається тільки в тому разі, коли іпотечне житло було придбане не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла.

Вказана правова позиція висловлена у Постанові Верховного Суду України від 18 березня 2015 року (справа № 6-39цс15).

Як вбачається з матеріалів справи, ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» звернувся з позовом про виселення відповідача та не зазначив, з наданням останньому іншого житлового приміщення чи без надання.

Проте, матеріалами справи підтверджується, що спірна квартира АДРЕСА_1, яка передана в іпотеку, була придбана на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Миколаївської міського нотаріального округу ОСОБА_7 13 травня 2008 року за № 1765 (а.с. 10-12), а кредитний договір був укладений 22 травня 2008 року (а.с. 5).

Тобто, спірна квартира була придбана не за рахунок кредитних коштів.

Посилання представника позивача на те, що кредит відповідачем за первісним позовом був отриманий саме на придбання спірної квартири не заслуговують на увагу.

Так, зі змісту п. 8.1 кредитного договору від 22 травня 2008 року вбачається, що ОСОБА_4 отримав кредит в розмірі 22 958, 40 доларів США на споживчі цілі (а.с. 5-7). Додатковою угодою до кредитного договору п. 8.1 був змінений та зазначено, що кредитні кошти отримані на купівлю квартири (а.с. 9). Отримання кредитних коштів саме 22 травня 2008 року підтверджується заявою на видачу готівки (а.с. 137).

В сертифікаті банку виданого ОСОБА_4 в рамках Іпотечної програми «Житло у кредит», яка забезпечена заставою житлової нерухомості, зазначена ціль кредиту придбання нерухомості та в експертному висновку від 19 травня 2008 року предметом застави вказана спірна квартира, яка на той час вже була власністю ОСОБА_4, що підтверджується договором купівлі-продажу (а.с. 134, 138).

Тобто, докази, на які посилається позивач, містять інформацію щодо отримання кредиту відповідачем на придбання нерухомості (купівля квартири), але не містять відомостей, що кредитні кошти були отримані відповідачем саме на придбання квартири АДРЕСА_1.

Посилання позивача на те, що договір купівлі-продажу спірної квартири укладався 13 травня 2008 року без участі відповідача та останнім було сплачено продавцю, який є батьком дружини ОСОБА_4, лише початковий внесок також не заслуговують на увагу, так як вказані посилання спростовуються змістом договору купівлі-продажу, який має всі необхідні умови договору, підписаний особисто ОСОБА_4, посвідчений нотаріусом та зареєстрований 14 травня 2008 року в Реєстрі прав власності на нерухоме майно. Вказаний договір є дійсним та сторонами не оспорювався.

Згідно ст. ст. 10, 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу.

Таким чином, виселення відповідача без одночасного надання йому іншого постійного жилого приміщення в даному випадку не відповідає порядку, встановленому законом, але позивач з такими вимогами до суду не звертався.

Щодо рішення суду в частині вимог ОСОБА_4 про визнання договору іпотеки недійсним, то вони в апеляційній інстанції не переглядались, оскільки апеляційний суд діє в межах доводів апеляційної скарги.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що рішення суду в частині виселення підлягає скасуванню з ухваленням в цій частині нового рішення про відмову в задоволенні позову.

Керуючись ст.ст. 307, 309, 316 ЦПК України, колегія суддів, -

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити.

Рішення Корабельного районного суду м. Миколаєва від 30 жовтня 2014 року в частині первісного позову про виселення скасувати та ухвалити нове рішення.

В задоволенні позову публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПРИВАТБАНК» до ОСОБА_4 про виселення відмовити.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуюча

Судді