Справа №477/279/15-ц 13.07.2015 13.07.2015 13.07.2015
Провадження №22-ц/784/1676/15
Провадження №22-ц/784/1676/2015 Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
Категорія 46 Доповідач апеляційної інстанції ОСОБА_2
Рішення

Іменем України

13 липня 2015 року місто Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Миколаївської області в складі:

головуючого - Серебрякової Т.В.,

суддів: Самчишиної Н.В., Галущенка О.І.,

із секретарем судового засідання Харитоновою О.В.,

за участі: позивача ОСОБА_3 та її представника - ОСОБА_4,

представника відповідача ОСОБА_5 - ОСОБА_6,

переглянувши у відкритому судовому засіданні за апеляційною скаргою ОСОБА_3 рішення Жовтневого районного суду Миколаївської області від 04 червня 2015 року, ухвалене у цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_5 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим будинком, -

ВСТАНОВИЛА:

У лютому 2015 року ОСОБА_3 звернулась до суду із позовом до ОСОБА_5 про визнання його таким, що втратив право користування житловим будинком.

Свої вимоги позивач обґрунтовувала тим що, вона є власником житлового будинку №4, що розташований по вулиці Новобудівельній в селі Миколаївське Жовтневого району Миколаївської області на підставі Свідоцтва про право власності на житловий будинок від 26 червня 1998 року, виданого на підставі рішення виконавчого комітету Миколаївської сільської ради Жовтневого району Миколаївської області від 01 липня 1997 року за №48.

Відповідач ОСОБА_5 є її колишнім чоловіком, шлюб з яким було розірвано 02 березня 1995 року.

У вказаному будинку відповідач зареєстрований, але за місцем реєстрації не проживає починаючи з вересня 2013 року, оскільки добровільно виселився з будинку, забравши свої особисті речі. Проте, останній не бажає у добровільному порядку знятися з реєстраційного обліку.

Посилаючись на викладене, а також на те, що відповідач порушує її права, як власника будинку, позивач вважала, що ОСОБА_5 втратив право на користування вказаним житловим приміщенням та просила позов задовольнити.

Рішенням Жовтневого районного суду Миколаївської області від 04 червня 2015 року відмовлено в задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_5 про визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим будинком.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 посилаючись на неправильну оцінку наявним у справі доказам та невірне зясування судом обставин, що мають значення для справи, а також невідповідність висновків суду дійсним обставинам справи, просила скасувати рішення суду та ухвалити нове, яким задовольнити її позовні вимоги в повному обсязі.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Вирішуючи спір таким чином, як викладено в оскаржуваному рішенні, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач не втратив звязок із спірним житловим приміщенням, оскільки не проживання останнього в цьому житлі було викликано поважними причинами, а тому законних підстав позбавити його права на проживання - немає.

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Миколаївської області не погоджується з обставинами та правовідносинами, встановленими судом першої інстанції, його висновки щодо них та результату вирішення справи вважає необґрунтованими й незаконними.

За змістом п.1 ст.6, ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР, ст.1 Першого протоколу до Конвенції кожен має право на розгляд його справи упродовж розумного строку судом, який вирішить спір щодо його прав та обовязків цивільного характеру.

Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Відповідно до ст.ст.1,3 ЦК України, ст.ст.1,3-4,10-11,303 ЦПК України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення, в порядку позовного, наказного та окремого провадження, цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також справ, розгляд яких, в порядку цивільного судочинства, прямо передбачено законом.

При цьому, в порядку цивільного судочинства, виходячи із його загальних засад про неприпустимість свавільного втручання у сферу особистого життя людини; судовий захист цивільного права та інтересу; справедливість, добросовісність та розумність, перш за все регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників.

Кожна особа, а у встановлених законом випадках, органи та особи, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси, мають право в порядку, встановленому Цивільним процесуальним кодексом України, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів; або прав, свобод та інтересів інших осіб, інтереси яких вони захищають, державних чи суспільних інтересів.

Відповідно до ч.1 ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

За правилами ст.16 ЦК України особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового права або майнового права та інтересу у визначені цією статтею способи. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Відповідно до ст.41 Конституції України та ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2,4,7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст.ст.316, 317, 319, 321 ЦК України).

Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його прав, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст.ст.16,386,391 ЦК України.

Обєктом власності особи може бути, зокрема, житло - житловий будинок, садиба, квартира (ст.ст.379,382 ЦК України).

Згідно зі ст.9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Статті 150,156 ЖК України передбачають, що громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Члени сімї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Водночас, ст.405 ЦК України встановлює сервітутне право членів сімї власника житла на користування цим житлом. Зокрема:

- члени сімї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону, а житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником;

- член сімї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сімї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

До членів сімї власника належать особи, зазначені в ч.2 ст.64 ЖК України (дружина (чоловік), їх діти і батьки). Членами сімї може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Припинення сімейних відносин з власником квартири не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником житла і колишнім членом його сімї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені ст.162 ЖК України.

При вирішенні спору про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, необхідно встановити факт відсутності особи у жилому приміщенні та поважність причин такої відсутності.

Поважність причин відсутності особи за місцем проживання визначаються судом у кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи та правил ст.212 ЦПК України щодо оцінки доказів.

Суд має всебічно перевірити доводи сторін щодо поважності причин відсутності у жилому приміщенні.

За правилами ст.ст.10,11,60 ЦПК України, кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення.

Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

При цьому, згідно із ст.60 ЦПК України, обовязок доказування певних обставин лежить на стороні, яка посилається на них як на підставу своїх вимог та заперечень.

Недоведеність обставин, на наявності яких наполягає позивач - є підставою для відмови у позові; а у разі, якщо на тому наполягає відповідач - для відхилення його заперечень проти позову, а, відповідно, для задоволення вимог позивача.

Оскаржене рішення районного суду ухвалено не у повній відповідності з виписаним.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_3 є власником житлового будинку №4, що розташований по вулиці Новобудівельній в селі Миколаївське Жовтневого району Миколаївської області на підставі Свідоцтва про право власності на житловий будинок від 26 червня 1998 року, виданого на підставі рішення виконавчого комітету Миколаївської сільської ради Жовтневого району Миколаївської області від 01 липня 1997 року за №48 (а.с.13,39).

Згідно даних адресно довідкового підрозділу ГУДМС УДМС України за вищевказаною адресою відповідач зареєстрований починаючи з 23 червня 1997 року (а.с.27).

Дана інформація знайшла своє підтвердження також поясненнями позивача в суді першої і апеляційної інстанції, відповідно до яких позивач підтвердила, що відповідач був зареєстрований за адресою належного їй будинку за її згодою.

З довідки Миколаївської сільської ради Жовтневого району Миколаївської області від 30 березня 2015 року та акту про не проживання, складеного 05 лютого 2015 року слідує, що ОСОБА_5 починаючи з вересня 2013 року не проживає у будинку позивача (а.с.20,40).

Обґрунтовуючи позов, ОСОБА_3 вказувала, що реєстрація відповідача в указаному будинку перешкоджає їй, як власнику спірного будинку, розпоряджатися своєю власністю.

Наведене свідчить, що між сторонами виник спір з приводу користування вказаним житловим приміщенням, правовідносини по якому врегульовано ст.ст.391,405 ЦК України.

В суді першої інстанції, як на підставу своїх заперечень відповідач ОСОБА_5 посилався на те, що в спірному будинку він не проживає, оскільки через конфлікти існують перешкоди з боку позивача.

Між тим, належних та допустимих доказів на підтвердження своїх заперечень (звернення до сільської ради, або в правоохоронні органи з приводу усунення перешкод у користуванні житловим будинком) матеріали справи не містять, хоча за приписами ст.60 ЦПК України, це є обовязком відповідача.

Окрім того, як пояснила в суді апеляційної інстанції позивач, перешкоди у проживанні відповідачу в житловому будинку відсутні (протилежного суду не надано та відповідачем вказане не спростовано).

Отже, оскільки вичерпного переліку поважних причин не проживання у житловому приміщенні цивільне законодавство не встановлює, в звязку з чим вищезазначене питання повинно вирішуватися судом у кожному випадку з урахуванням конкретних обставин справи, колегія суддів приходить до висновку про те, що відповідач ОСОБА_5 не проживає у спірному будинку без поважних причин понад один рік.

Будь - яких домовленостей між сторонами про інші умови припинення права користування житлом, не встановлено.

За такого, оскільки суд першої інстанції був іншої думки та помилково відмовив у задоволенні позовних вимог про визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням в будинку №4 по вулиці Новобудівельна в селі Миколаївське Жовтневого району Миколаївської області, то зазначений висновок слід привести в дію рішенням апеляційної інстанції.

При ухваленні рішення, колегія суддів враховує те, що позивач обґрунтовувала свої позовні вимоги вказаними вище обставинами та вірно посилалась як на підставу позову на положення ст. 405 ЦК України, а відповідач, в свою чергу, не довів протилежного.

За таких обставин, рішення суду на підставі п.3 ч.1 ст.309 ЦПК України підлягає скасуванню з ухваленням у справі нового рішення, яким слід визнати ОСОБА_5 таким, що втратив право користування житловим приміщенням в будинку.

Керуючись ст.ст.303,309,316 ЦПК України, колегія суддів

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 - задовольнити.

Рішення Жовтневого районного суду Миколаївської області від 04 червня 2015 року скасувати та ухвалити у справі нове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_3 до ОСОБА_5 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим будинком -задовольнити.

Визнати ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, такими, що втратив право користування житловим будинком №4, що

розташований по вулиці Новобудівельній в селі Миколаївське Жовтневого району Миколаївської області.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення і з цього часу протягом двадцяти днів може бути оскаржене в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий Судді: