У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

8 липня 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України

з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Журавель В.І., Хопти С.Ф.,

Черненко В.А., Штелик С.П.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, державного реєстратора Реєстраційної служби Каланчацького районного управління юстиції Херсонської області Коваленка Анатолія Олександровича про визнання права власності на земельну ділянку та зобов'язання вчинити певні дії за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Каланчацького районного суду Херсонської області від 28 листопада 2014 року та ухвалу апеляційного суду Херсонської області від 5 березня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У липні 2014 року ОСОБА_3 звернулася до суду з вищезазначеним позовом, посилаючись на те, що 2 жовтня 2001 року за договором купівлі-продажу ОСОБА_4 придбав у Каланчацької селищної ради Херсонської області земельну ділянку площею 388 кв. м на АДРЕСА_1 під розміщення магазину-кафе, частина якого в подальшому була реалізована ОСОБА_6 На підставі рішення Каланчацького районного суду Херсонської області від 20 грудня 2011 року, яке 6 грудня 2012 року зареєстровано в Державному реєстрі прав на нерухоме майно, вона набула право власності на частину нерухомого майна - магазин літ. А загальною площею 103,9 кв. м, що розташований за адресою: АДРЕСА_2, який ОСОБА_4 продав ОСОБА_6 25 листопада 2013 року державним реєстратором Реєстраційної служби Каланчацького районного управління юстиції Херсонської області здійснено реєстрацію права власності на земельну ділянку під належним їй магазином за ОСОБА_4, що відповідно до положень ст. 120 ЗК України, ст. 377 ЦК України порушує її право власності.

Ураховуючи викладене, ОСОБА_3 просила суд: визнати за нею право власності на земельну ділянку площею 0,0236 га, що розташована під магазином по АДРЕСА_2; скасувати свідоцтво про право власності на земельну ділянку, видане 25 листопада 2013 року на ім'я ОСОБА_4; зобов'язати державного реєстратора Реєстраційної служби Каланчацького районного управління юстиції Херсонської області ОСОБА_5 скасувати державну реєстрацію права власності на земельну ділянку площею 0,0236 га, що розташована по АДРЕСА_1, за ОСОБА_4

Рішенням Каланчацького районного суду Херсонської області від 28 листопада 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Херсонської області від 5 березня 2015 року, у задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_3 просить оскаржувані судові рішення скасувати, посилаючись на порушення судами норм матеріального та процесуального права, та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відмовляючи в задоволенні позову ОСОБА_3, суд першої інстанції, з висновком якого погодився й суд апеляційної інстанції, виходив із того, що цивільно- правових угод між власником земельної ділянки, ОСОБА_4, і набувачем нерухомого майна, ОСОБА_6 не існує, тому підстави для визнання за позивачем, як правонаступником останнього, права власності на спірну земельну ділянку відсутні.

Проте погодитись із таким висновком суду не можна, оскільки суд дійшов його з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати.

Зазначеним вимогам судові рішення не відповідають; суди не встановили фактичні обставини, що мають значення для правильного вирішення справи, при цьому порушили норми як процесуального, так і матеріального права.

Судами попередніх інстанцій установлено, що згідно з договором купівлі - продажу від 2 жовтня 2001 року ОСОБА_4 придбав у Каланчацької селищної ради Херсонської області земельну ділянку площею 388 кв. м на АДРЕСА_1 під розміщення магазину-кафе. У подальшому ОСОБА_4 реалізував частинами як цілісний майновий комплекс, так і земельну ділянку під ним. 15 листопада 2005 року ОСОБА_4 продав ОСОБА_6 приміщення «1-1, 1-2, 1-3, 1-4, 1-5, 1-6, 1-7, 1-8» із будівлі магазину літ. А по АДРЕСА_1. На підставі рішення Каланчацького районного суду Херсонської області від 20 грудня 2011 року ОСОБА_3 стала власником зазначеного приміщення.

Відповідно до ч. 1 ст. 377 ЦК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_725/ed_2011_12_09/pravo1/T012768.html?pravo=1> до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право

власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача).

Частиною 1 ст. 120 ЗК України передбачено, що у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об'єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення.

Отже, діє принцип цілісності об'єкта нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об'єкт розташований. Тобто особа, яка набула права власності на будівлю чи споруду має право на відповідну частину земельної ділянки на тих самих умовах, на яких воно належало попередньому власникові або користувачу, якщо інше не передбачено у договорі відчуження нерухомості.

Згідно зі ст. 125 ЗК України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав.

При застосуванні положень ст. 120 ЗК України у поєднанні з нормою ст. 125 ЗК України слід виходити з того, що у випадку переходу права власності на об'єкт нерухомості у встановленому законом порядку, право власності на земельну ділянку у набувача нерухомості виникає одночасно із виникненням права власності на зведені на земельній ділянці об'єкти.

Зазначена правова позиція висловлена в постанові Верховного Суду України від 11 лютого 2015 року № 6-2цс15, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів.

У п. 18 постанови Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 року № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» судам роз'яснено, що до особи, яка придбала житловий будинок, будівлю або споруду після 31 грудня 2003 року, згідно зі ст. 377 ЦК України, а з часу внесення змін до ст. 120 ЗК України Законом України «Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність, деяких законодавчих актів України у зв'язку з прийняттям Цивільного кодексу України» від 27 квітня 2007 року і згідно зі ст. 120 ЗК України, переходило право власності на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення, у розмірах, встановлених договором. З 1 січня 2010 року до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача) відповідно до ст. 377 ЦК України і ст. 120 ЗК України в редакції Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо спрощення порядку набуття прав на землю» від 5 листопада 2009 року.

Таким чином, згідно з договором купівлі-продажу від 15 листопада 2005 року, ОСОБА_6, набув право власності на спірну земельну ділянку у розмірах та на умовах, на яких вона належала ОСОБА_4, а в подальшому й ОСОБА_3 на підставі судового рішення.

Проте суди в порушення ст. ст. 212 - 214, 315 ЦПК України зазначені вище вимоги закону не врахували, не з'ясували належним чином фактичних обставин справи щодо заявлених вимог, які правовідносини сторін випливають з установлених обставин та яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин, і дійшли передчасного висновку про відмову в задоволенні позову.

Крім того, апеляційний суд, застосувавши висновки, зазначені в рішенні Верховного Суду України від 18 лютого 2009 року, не врахував, що згідно з вимогами ст. 61 ЦПК України воно є обов'язковим виключно для ОСОБА_6, ОСОБА_4 та Каланчацької селищної ради Херсонської області.

За таких обставин ухвалені у справі судові рішення не можуть вважатись законними й обґрунтованими, тому відповідно до ст. 338 ЦПК України вони підлягають скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Каланчацького районного суду Херсонської області від 28 листопада 2014 року та ухвалу апеляційного суду Херсонської області від 5 березня 2015 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник

Судді: В.І. Журавель

С.Ф. Хопта

В.А. Черненко

С.П. Штелик