Справа № 202/3537/14-ц
Провадження № 2/0202/236/2015
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

07 липня 2015 року Індустріальний районний суд м. Дніпропетровська

в складі: головуючого судді - Слюсар Л.П.,

за участю секретаря - Фісун К.П.,

розглянувши в відкритому судовому засіданні в залі суду м. Дніпропетровську цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 в своїх інтересах та в інтересах малолітніх дітей: ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, треті особи Головне управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області, Орган опіки та піклування Індустріальної районної у місті Дніпропетровську ради, про примусове припинення права власності на ? частку нерухомого майна, що є у спільній частковій власності, за вимогою співвласника, усунення перешкод у здійсненні права власності та стягнення моральної шкоди,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до Індустріального районного суду м. Дніпропетровська з позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, третя особа Головне управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області, Орган опіки та піклування Індустріальної районної у місті Дніпропетровську ради, про примусове припинення права власності на ? частку нерухомого майна, що є у спільній частковій власності, за вимогою співвласника, усунення перешкод у здійсненні права власності та стягнення моральної шкоди. В ході розгляду справи позовні вимоги неодноразово уточнювалися та визначалися сторони по справі.

В своїх позовних вимогах у позовній заяві, уточненій позовній заяві позивач зазначив, що він отримав у спадщину ? частини квартири за адресою вул. Батумська, 32/39, після смерті його батьків, яких йому довелося доглядати. ? частка спірної квартири належить відповідачу ОСОБА_2 - його брату. Його батько помер 29 вересня 2008 року. Одразу після цього ОСОБА_2 привласнив правовстановлюючі документи на спірну квартиру та не пред'явив їх до нотаріальної контори, тим самим не давав можливості зареєструвати позивачу його власність. Тому йому довелося підтверджувати свої права на власність у суді. Рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 10 квітня 2012 року за ним визнано право власності на ? частини спірної квартири. Однак відповідачі його не впускають до квартири, тому він вимушений був звернутися до суду щодо усунення перешкод, вселення, визначення порядку користування житловим приміщенням та відшкодування моральної шкоди. Рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 26 червня 2013 року було підтверджено його право на вселення, усунення перешкод та порядку користування житлом. Згідно до встановленого порядку користування житлом йому виділені у користування житлові кімнати площею 11,5 кв.м. та 17,3 кв.м., балкон площею 0,8 кв.м., вбудована шафа площею 2,3 кв.м. ОСОБА_2, виділена в користування житлова кімната площею 9,6 кв.м. та вбудована шафа площею 0,9 кв.м. Коридор, сумісну вбиральню та кухню залишено в загальному користуванні.

Позивач декілька разів намагався вселитися у квартиру, проте безуспішно. Він тричі звертався до Індустріального РВ ДМУ з заявою, що ОСОБА_2 не надає йому допуску до квартири: 30.05.2012 року, 10.09.2013 року та 29.11.2013 року.

Виділені у користування ОСОБА_1 кімнати досі не звільнено від зайвих речей, двері у кімнати зняті з петель і він досі не може встановити на них замки та зачинити свої кімнати, бо ОСОБА_3 та ОСОБА_4, разом зі своїми дітьми користуються усією квартирою, включаючи виділені йому у користування кімнати. Проживати у квартирі та користуватися своїм майном позивач не може, адже вони зайняті родичами його брата. Він не надавав родичам свого брата своєї згоди на проживання у квартирі, а тим паче не дозволяв їм користуватися кімнатами виділеними йому рішенням суду. ОСОБА_3 та ОСОБА_8 чинять перешкоди вселенню та проживанню позивача у вищевказаній квартирі.

Позивач просив суд: припинити право спільної часткової власності ОСОБА_2, на 1/4 частку квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1, за вимогою співвласника, у зв'язку з внесенням ОСОБА_1 еквіваленту вартості цієї частки в розмірі 102 769 грн. на депозитний рахунок суду на користь ОСОБА_2 грошової компенсації, що дорівнює вартості належної йому 1/4 частки квартири розташованої за адресою: АДРЕСА_1; визнати за ОСОБА_1, право власності на 1/4 частку квартири, розташовану за адресою: АДРЕСА_2; усунути перешкоди в користуванні ОСОБА_1 квартирою, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1, шляхом виселення з квартири ОСОБА_4, ОСОБА_3, та їх дітей ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_2, ОСОБА_7 ІНФОРМАЦІЯ_3, за неможливістю спільного проживання, без надання іншого приміщення; зобов'язати ОСОБА_2, ОСОБА_2 ОСОБА_9, ОСОБА_4 повернути позивачу ключі від квартири АДРЕСА_3 в м Дніпропетровську і не чинити перешкод у користуванні квартирою; стягнути солідарно з ОСОБА_2, ОСОБА_3 та ОСОБА_4 за рахунок відшкодування моральної шкоди 50 000 гривень; стягнути солідарно з ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 судові витрати в розмірі 16 519 грн. 01 коп.; визнати ОСОБА_2 таким, що втратив право користування житлом квартирою №39 в будинку 32 по вул. Батумській в м. Дніпропетровську, що тягне за собою зняття його з реєстрації в цій квартирі через Індустріальний районний відділ в місті Дніпропетровську Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області і таким чином усунути перешкоди для ОСОБА_1 в користуванні, володінні та розпорядженні даною квартирою.

Позивач та його представник в судові засідання з'явилися, позовні вимоги підтримали у повному обсязі та просили справу позов задовольнити.

Відповідачі ОСОБА_2, ОСОБА_4 в судове засідання з'явилися, проти позову заперечували, вважають позовні вимоги незаконними, а позовну заяву необґрунтованою. Відповідач ОСОБА_2 вказав, що успірній квартирі він має виділену в натурі окрему частку, яка складається з окремої житлової кімнати - 9,6кв.м. та являється співвласником всіх нежитлових приміщень цієї квартири. Ця частка є його єдиним законним житлом та є значною часткою. За його згоди в цій квартирі проживають його син зі своєю дружиною та їхні неповнолітні 3-є дітей, які не мають свого окремого житла.Також наголосив, що на даний момент позивач не сплачує і ніколи не сплачував за комунальні послуги (квартплата та теплопостачання), і весь тягар утримання квартири лежить на ньому та інших відповідачах по справі. Копії квитанцій про сплату комунальних послуг надавав суду раніше.

Свідок ОСОБА_10, знайомий позивача, розповів про те, що його попросив ОСОБА_1 врізати замок в двері в спірній квартирі. Вони прийшли до квартири разом з державним виконавцем, однак їх в квартиру не пустили. Двері відчинила жінка, сказавши, що коли прийде її чоловік тоді вона і пустить їх в квартиру. Але навіть коли він прийшов їх не впустили до квартири.

Свідок ОСОБА_11, сусідка, проживає в квартирі №38 більше 38 років, розповіла про те, що брати позивач та відповідач не можуть поділити квартиру після смерті батьків. На даний час в квартирі проживає син ОСОБА_12 - ОСОБА_13 із сімєю, в ній вони проживають років два. Знає про те, що між братами є спір, але в квартирі проживає троє малолітніх дітей.

Свідок ОСОБА_14, сусідка, проживає в квартирі №37, розповіла про те, що в квартирі проживає із самого заселення будинку. ОСОБА_15 ОСОБА_1 заселилася пізніше на три дні. Добре знала батьків сторін. В квартирі на даний час проживає ОСОБА_15 - син відповідача із сімєю. Вхідні двері в квартиру були замінені років шість назад після смерті батьків позивача та відповідача. ОСОБА_1 не проживає в квартирі №39, його не впускають в квартиру ОСОБА_15 та його дружина.

Свідок ОСОБА_16, сусід позивача за місцем його проживання, розповів про те, що він був свідком першого вселення позивача державним виконавцем , яке відбувалося 29 серпня 2013 року. Коли зайшли в квартиру, то побачили бруд, ганчіря, безлад. При вселенні ОСОБА_16 не було, коли він приїхав то став душити ОСОБА_1. ОСОБА_12 схопив молоток і став бігати за ОСОБА_1. На виклик приїхала міліція. В цей час в квартирі був ОСОБА_15 з двома дітьми. Невістка прийшла пізніше. ОСОБА_15 користується всією квартирою.

Свідок ОСОБА_2, дружина позивача, розповіла про те, батьки чоловіка склали заповіт на її чоловіка. Відповідач знав про наявність заповіту. Під час похорон ОСОБА_2 забрав всі документи на квартиру, змінив двері в квартирі після смерті матері і поставив новий замок. У її чоловіка не було можливості отримати спадщину, тому він вимушений був звернутися до суду. В квартирі проживає син відповідача із сімєю. В серпні 2013 року відбувалося вселення її чоловіка. Відповідачі надали дублікат ключів та відбулося вселення. В квартирі був безлад, на підлозі лежали дитячі речі. Бруд був скрізь, собачі екскременти. Проводка перегоріла, розетки розбиті, не зрозуміло як в такій квартирі живе сімя. ОСОБА_12 прийшов, коли його ніхто вже не чекав і відразу наскочив на ОСОБА_1, прийшлось викликати міліцію. ОСОБА_12 бігав з молотком по квартирі та не надав можливості врізати замок в міжкімнатні двері. ОСОБА_17 відбувалося двічі. Дозволу на проживання сімї ОСОБА_15 в квартирі її чоловік не надавав. Спільне проживання неможливе.

Суд, заслухавши пояснення позивача та його представника, відповідачів, допитавши свідків, експерта ОСОБА_18, дослідивши матеріали справи, зібрані у справі докази, приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню частково з наступних підстав.

Судом встановлено, що відповідно до Свідоцтва про право власності на житло від 15 грудня 1995 року виданого Виконкомом міської Ради народних депутатів, на підставі розпорядження від 15 грудня 1995 року за №3/1930-95, квартира АДРЕСА_4 належить на праві спільної сумісної власності ОСОБА_19, ОСОБА_20, ОСОБА_2, ОСОБА_21 ( т. 1, а.с. 42). ОСОБА_21 померла 11 жовтня 1996 року ( т.2, а.с.36).

Рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 10.04.2012 р. визнано за ОСОБА_1 право власності на 3/4 частки квартири АДРЕСА_5.

Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 29 листопада 2012 року по цивільній справі за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2, треті особи Житлово-комунальне підприємство «Північне», Відділ громадянства, імміграції та реєстрації фізичних осіб Індустріального РВ ДМУ УМВС України в Дніпропетровській області, про усунення перешкод, вселення, визначення порядку користування житловим приміщенням та відшкодування моральної шкоди, позовні вимоги задоволені частково: усунено ОСОБА_1 перешкоди у користуванні квартирою № 39 у будинку № 32 по вул. Батумській в м. Дніпропетровську шляхом вселення його у квартиру; встановлено порядок користування квартирою, виділено: ОСОБА_1 житлові кімнати площею 11,5 кв.м. та 17,3 кв.м., балкон площею 0,8 кв.м., вбудовану шафу площею 2,3 кв.м.; ОСОБА_2 житлову кімнату площею 9,6 кв.м. вбудовану шафу площею 0,9 кв.м.; коридор, суміщену вбиральню та кухню залишено у спільному користуванні; зобовязано ЖКП «Північне» зобовязано укласти із ОСОБА_1 окремий договір на надання комунальних послуг та відкрити на його ім'я окремий особистий рахунок на житлові кімнати площею 11,5 кв.м. та 17,3 кв.м., балкон площею 0,8 кв.м., вбудовану шафу площею 2,3 кв.м.; зобовязано ЖКП «Північне» укласти із ОСОБА_2 окремий договір на надання комунальних послуг та відкрити на його ім'я окремий особистий рахунок на житлову кімнату площею 9,6 кв.м. вбудовану шафу площею 0,9 кв.м., в іншій частині позову відмовлено.

Рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 26 червня 2013 року рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 29 листопада 2012 року скасовано в частині зобовязання Житлово-комунального підприємства «Північне» укласти з ОСОБА_1, ОСОБА_2 окремі договори на надання комунальних послуг та відкрити на їх імя окремі рахунки на виділені житлові кімнати та відмовлено в задоволені позовних вимог в цій частині. В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.

В судовому засіданні встановлено, що ОСОБА_1 на виконання рішення суду, згідно до актів державного виконавця від 21 серпня 2013 року та 09 жовтня 2013 року, двічі вселявся в квартиру та було встановлено, що в квартирі власник ОСОБА_2 не проживає, а проживають його син ОСОБА_3 із дружиною ОСОБА_4 та малолітніми дітьми, які чинять перешкоди в користуванні квартирою та не надають доступ до квартири ( т. 1, а.с. 18,19).

В судовому засіданні встановлено, що відповідач ОСОБА_2, який є власником ? частини квартири АДРЕСА_6 є в ній зареєстрований, про що свідчить відмітка про реєстрацію місця проживання від 25.11.1975 року у паспорті відповідача (т. 1, а.с. 39).

Відповідно до ст. 150 ЖК Української РСР громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Відповідно до ч. 1 ст. 156 ЖК Української РСР члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Частиною 1 ст. 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва.

Згідно з ч. 1 ст. 405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником.

Син співвласника квартири ОСОБА_2 - відповідач ОСОБА_3 зареєстрований в квартирі № 37 в будинку 10 «Г» по вул. Героїв Сталінграду, яка згідно до свідоцтва про право власності на житло, виданого Управлінням житлового господарства Дніпропетровської міської ради 16 лютого 2009 року, згідно до розпорядження від 16 лютого 2009 року №5/16-09, належить на праві спільної часткової власності ОСОБА_22, ОСОБА_3, ОСОБА_23, ОСОБА_24 ( т.1, а.с.132).

Дружина ОСОБА_3 - відповідачка ОСОБА_4 та малолітні діти ОСОБА_25, ІНФОРМАЦІЯ_1,ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2, ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_3,зареєстровані в ІНФОРМАЦІЯ_4, що підтверджується Довідками про реєстрацію та про склад сімї або зареєстрованих у житловому приміщенні, виданої Обєднанням співвласників Багатоквартирного будинку «Каверіна 1» 24 грудня 2014 року ( т.1, а.с.170,171).

Відповідно до свідоцтва про право власності на житло виданого Державним житлово-комунальним підприємством «Південне», згідно до розпорядження від 06 листопада 2008 року за №3142-98, квартира АДРЕСА_7 належить на праві спільної власності ОСОБА_26, ОСОБА_27, ОСОБА_28, ОСОБА_29, ОСОБА_30 ( т.1, а.с.130)

Отже, відповідачі ОСОБА_3, ОСОБА_4 є співвласниками квартир в яких зареєстровані вони та їх малолітні діти: ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, із згоди ОСОБА_2 та без згоди ОСОБА_1 вони вселилися та проживають в ІНФОРМАЦІЯ_5, про що не заперечували самі сторони.

Відповідно до ч.1 ст.61 обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню.

Згідно ст.155 ЖК України власник частини квартири не може бути позбавлений прав користування житловим приміщенням.

Відповідно до ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

У відповідності зі ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод в здійсненні їм права користування та розпорядження своїм майном.

Відповідачі ОСОБА_3 та ОСОБА_4 не являються членами сім'ї ОСОБА_2, оскільки проживають за різними адресами та не ведуть спільного господарства і для їх вселення в спірну квартиру потрібна була згода позивача.

Також позивач зазначив щодо неможливості спільного проживання в спірній квартирі із відповідачами, у звязку з їх образливою поведінкою, постійним знущанням з нього та його дружини, руйнування квартири, крадіжками належного йому майна. Крім того, кімната в яку вселив відповідач сімю свого сина з сімєю становить лише 9,6 кв.м., а сімя складається із 5-ти осіб, у тому числі троє неповнолітніх дітей, двоє хлопчиків та дівчинка, не може мешкати в кімнаті при санітарній нормі , яка прийнята в Україні 13,65 квм.м. на одну людину. Однак позивачем не надано належних та допустимих доказів щодо неможливості спільного проживання.

Оскільки відповідачі по справі, ОСОБА_3 та ОСОБА_4, не являються членами сім'ї ОСОБА_1, не являються спадкоємцями, не мають власності у спірній квартирі та не зареєстровані у ній, не знаходяться під опікою позивача, і не мають від позивача дозволу на проживання, так само їхні діти не мають власності у спірній квартирі, не зареєстровані та не мають від позивача дозволу на користування житлом, то суд приходить до висновку, що цю родину слід розглядати як тимчасових мешканців, які самостійного права на займане жиле приміщення не набувають, незалежно від тривалості проживання. Виселення таких мешканців проводиться без надання іншого жилого приміщення (ст. 99 ЖКУкраїни).

В судовому засіданні встановлено, що відповідачі ОСОБА_3, ОСОБА_4 перешкоджають ОСОБА_1 в квартирою №39 буд.32 по вул. Батумська в м. Дніпропетровську, що підтверджено показаннями свідків: ОСОБА_14, ОСОБА_16, ОСОБА_2, ОСОБА_10

Таким чином, вимоги позивача щодо усунення перешкод у користуванні своїм майном, шляхом виселення з квартири без надання іншого житлового приміщення знайшли своє підтвердження у судовому засіданні та підлягають задоволенню.

Щодо заявлених позовних вимог в частині зобовязання відповідачів повернути йому ключі від квартири АДРЕСА_8 і не чинити перешкод у користуванні квартирою,то звертаючись за захистом свого житлового права, ОСОБА_1 було неправильно визначено спосіб його захисту шляхом усунення перешкод у користуванні квартирою, зобов'язавши відповідачів повернути ключі від квартири, у зв'язку з чим у суду відсутні підстави для задоволення її позову в цій частині.

Щодо заявлених позовних вимог позивача про припинення права спільної часткової власності ОСОБА_2, на 1/4 частку квартири за вимогою співвласника, у зв'язку з внесенням еквіваленту вартості цієї частки в розмірі 102 769 грн. на депозитний рахунок суду грошової компенсації, що дорівнює вартості належної йому 1/4 частки квартири та визнання за ОСОБА_1 право власності на 1/4 частку квартири.

Основоположні принципи здійснення повноважень власника сформульовані у статті 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 04 листопада 1950 року), що набрала чинності для України з 11 вересня 1997 року та є складовою її правової системи відповідно до вимог статті 9 Конституції України.

Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Відповідно до ст.317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Згідно із ст. ст.355, 356 ЦК України власність двох чи більше із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

В силу положень статей 21, 24, 41 Конституції України всі громадяни є рівними у своїх правах, усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення цих прав, в тому числі щодо захисту права спільної часткової власності.

Керуючись цими положеннями правовий режим спільної часткової власності визначається главою 26 ЦК України з урахуванням інтересів усіх її учасників. Володіння, користування і розпорядження спільною частковою власністю здійснюється за згодою всіх співвласників, а за відсутності згоди спір вирішується судом. Незалежно від розміру часток співвласники при здійсненні права власності мають рівні права.

Відповідно до частин першої, другої статті 364 ЦК України кожен із співвласників спільної часткової власності має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою.

Статтею 365 ЦК України визначено, що право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо:

1) частка є незначною і не може бути виділена в натурі;

2) річ є неподільною;

3) спільне володіння і користування майном є неможливим;

4) таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім'ї.

Суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду.

Відповідно до п.6 Постанови Пленуму ВСУ від 04.10.1991 року №7 «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок» під дійсною вартістю будинку розуміється грошова сума, за яку він може бути проданий в даному населеному пункті чи місцевості. Для її визначення при необхідності призначається експертиза.

Виходячи з аналізу зазначеної норми та враховуючи положення статей 21, 24, 41 Конституції України, статей 316, 317, 319, 358, 361 ЦК України право співвласника на виділ частки зі спільного майна шляхом отримання грошової компенсації вартості частки в майні не може бути обмежене іншими співвласниками і такому праву співвласника, що виділяється, кореспондується обов'язок інших співвласників сплатити грошову компенсацію частки, розмір якої визначається з дійсної вартості майна на час розгляду судом справи.

Згідно висновку будівельно-технічного дослідження № 1037-09 від 15.09.2014 року, складеного судовим експертом ОСОБА_18,найбільш імовірна дійсна (ринкова) вартість ? частини квартири житлового будинку за адресою: АДРЕСА_2, розрахована за порівняльним підходом (аналогів продажу) на дату оцінки 15.09.2014 становить 61 602 грн. 00 коп. (т. 1, а.с. 69-88).

Відповідно до звіту ТОВ «Бюро Полекс» від 03.03.2015 року про визначення ринкової вартості 3-кімнатної квартири загальною площею 56,9 кв.м., за адресою: АДРЕСА_2, розрахованої за порівняльним підходом (аналогів продажу) на дату оцінки 03.03.2015 становить без ПДВ (округлено): 803 409 грн. 00 коп.; ? частина: 200 852 грн.25 коп. (т. 1, а.с. 185-212).

Згідно висновку експертного будівельно-технічного дослідження № 09/15 від 14.04.2015 року, складеного судовим експертом ОСОБА_31, ринкова вартість квартири будівлі житлового будинку за адресою: АДРЕСА_2, розрахована за порівняльним підходом (аналогів продажу) на дату оцінки 14.04.2015 становить 509 147 грн. 00 коп., вартість ? частини квартири становить 127 286 грн. 75 коп. (т. 1, а.с. 218-227).

Відповідно до висновку будівельно-технічного дослідження № 1085-04 від 20.04.2015 року, складеного судовим експертом ОСОБА_18, дійсна (ринкова) вартість ? частини квартири будівлі житлового будинку за адресою: АДРЕСА_2, розрахована за порівняльним підходом (аналогів продажу) на дату оцінки 20.04.2015 року становить 102 769 грн. 00 коп. (т. 1, а.с. 240-255).

В судовому засіданні встановлено, що відповідно до вимог ч.2 ст.365 ЦК України ОСОБА_1 вніс на депозитний рахунок суду вартість частки відповідача в сумі 102 769 грн. (т.1 а.с.184, т.2,а.с. 6 а), визначеного висновком Будівельно-технічного експертного дослідження №1085-04.

Однак ОСОБА_2 заперечував щодо отримання даних коштів, зазначив що він не бажає отримувати грошову компенсацію, він зареєстрований в спірній квартирі, це його єдине житло, це квартира його батьків, в квартирі він має виділену в користування окрему кімнату та є співвласником всіх нежитлових приміщень. Звернув увагу на те, що позивач має інше житло в якому він проживає і в даній квартирі він проживати не буде. Зазначив, що відповідач не сплачує і ніколи не сплачував комунальні послуги і весь тягар утримання квартири лежить на ньому, що підтверджується копіями квитанцій.

Враховуючи частку, яка належить відповідачу на праві власності, а саме 1/4 частини спірної квартири, яку він вважає значною, його не бажання отримувати компенсацію за його частку, та виділення йому в користування окремої житлової кімнати площею 9,6 кв.м., не приймання участі позивача в утриманні майна та постійного проживання в іншому житлі, та визнання всупереч волі відповідача права власності на його частку позивачем є використанням одним співвласником свого права власності на шкоду іншому співвласнику, що є неприпустимим,крім того суд бере до уваги, що порушується принцип рівності прав співвласників, а правовий режим спільної часткової власності враховує інтереси всіх її учасників і забороняє обмеження прав одних учасників за рахунок інших, тому суд не вбачає законних підстав для задоволення позовних вимог в цій частині позову, а також визнання ОСОБА_2 таким, що втратив право користування житлом.

Як вказав в позовній заяві та в судовому засіданні позивач та його представник, діями відповідачів позивачу було спричинено і моральну шкоду, яка полягає у душевних та фізичних стражданнях, у порушенні нормальних життєвих звязків через неможливість продовження активного громадського життя та інших негативних явищ. Розмір якої оцінено позивачем в 50000 грн.

Відповідно до ч. 1 ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, заподіяної в результаті порушення його прав.

Підставою для відшкодування моральної шкоди, згідно ст. 1167 ЦК України є завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини.

Однак позивачем не надано жодного доказу про те, що йому спричинена моральна шкода, а тому з урахуванням вищенаведених обставин, відсутні підстави для задоволення позову про стягання з відповідачів на користь позивача моральної шкоди за її недоведеністю.

Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, враховуючи положення ст.ст. 58, 59 ЦПК України про належність та допустимість доказів.

Відповідно до ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Позивачем заявлено вимогу щодо стягнення із відповідачів витрат на юридичну допомогу у розмірі 11 400 грн.

Згідно п.2 ч.3 ст.79 ЦПК України до витрат, пов'язаних з розглядом судової справи, належать витрати на правову допомогу.

Як зазначено у п.47, 48 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, від 17.10.2014, № 10 "Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах" право на правову допомогу гарантовано статтями 8, 59 Конституції України, офіційне тлумачення якого надано Конституційним Судом України (Рішення від 16 листопада 2000 року N 13-рп/2000; Рішення від 30 вересня 2009 року N 23-рп/2009; Рішення від 11 липня 2013 року N 6-рп/2013).

Витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги. Порядок надання безоплатної правової допомоги у цивільних справах передбачений у розділі III Закону України від 02 червня 2011 року N 3460-VI "Про безоплатну правову допомогу", положення якого забезпечуватимуться поетапно, починаючи з 01 січня 2015 року.

При стягненні витрат на правову допомогу слід враховувати, що особа, яка таку допомогу надавала, має бути адвокатом (стаття 6 Закону України від 05 липня 2012 року N 5076-VI "Про адвокатуру та адвокатську діяльність") або іншим фахівцем у галузі права незалежно від того, чи така особа брала участь у справі на підставі довіреності, чи відповідного договору (статті 12, 42, 56 ЦПК).

Розмір витрат на оплату правової допомоги визначається за домовленістю між стороною та особою, яка надає правову допомогу. Разом із тим граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлений Законом України від 20 грудня 2011 року N 4191-VI "Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах".

Підстави, межі та порядок відшкодування судових витрат на правову допомогу, надану в суді як адвокатом, так і іншим фахівцем у галузі права, регламентовано у пункті 2 частини третьої статті 79, статтях 84, 88, 89 ЦПК.

Витрати на правову допомогу, граничний розмір якої визначено відповідним законом, про що зазначено в пункті 47 цієї постанови, стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов'язаних із наданням правової допомоги у конкретній справі (наприклад, складання позовної заяви, надання консультацій, переклад документів, копіювання документів). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені.

Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Оскільки позивачем не надано суду документального підтвердження сплати та вартості наданих юридичних послуг та не надано розрахунку таких витрат, та те, що суд не може прийняти до уваги довідку щодо вартості надання юридичних послуг, тому суд не вбачає законних підстав для їх відшкодування ( т.2,а.с.23).

Відповідно до ст.88 ЦПК України із відповідачів ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 підлягає стягненню на користь позивача судові витрати по справ в частині задоволених позовних вимог по 81 грн. 20 коп. з кожного (243,60 грн. : 3).

Керуючись:ст.ст.99,116,157 ЖК України, 22, 23, 183, 188, 317, 319, 321, 358, 365, 386, 400, 1167 ЦК України, ст.ст.3,7,11, 15, 30, 60, 88, 212-215 ЦПК України, -

ВИРІШИВ :

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 в своїх інтересах та в інтересах малолітніх дітей: ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, треті особи Головне управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області, Орган опіки та піклування Індустріальної районної у місті Дніпропетровську ради, про примусове припинення права власності на ? частку нерухомого майна, що є у спільній частковій власності, за вимогою співвласника, усунення перешкод у здійсненні права власності та стягнення моральної шкоди задовольнити частково.

Усунути перешкоди ОСОБА_1 у користуванні квартирою, яка розташована за адресою: АДРЕСА_9, шляхом виселення з квартири ОСОБА_3, ОСОБА_4 та їх малолітніх дітей: ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2, ОСОБА_7,ІНФОРМАЦІЯ_3, без надання іншого житлового приміщення.

Стягнути із ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 судові витрати по справі по 81 грн. 20 коп. з кожного

В іншій частині позову ОСОБА_1 Васильовичу відмовити.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку через суд першої інстанції шляхом подачі протягом десяти днів з дня проголошення рішення апеляційної скарги.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя: Л.П.Слюсар