Номер провадження: 22-ц/785/6072/15
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
Доповідач Ступаков О. А.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14.07.2015 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі:

головуючого Ступакова О.А. суддів: Варикаші О.Д., Бабій А. П.

при секретарі Стадніченко А.І.

розглянувши цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства «ВТБ Банк» до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства «ВТБ Банк» про визнання положень кредитного договору не дійсним, за апеляційною скаргою представника Публічного акціонерного товариства «ВТБ Банк» на рішення Суворівського районного суду м. Одеси від 2 червня 2015 року, -

встановила:

ПАТ «ВТБ Банк» звернувся з позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_3, в якому з урахуванням уточнень від 26.03.2015 року, просив стягнути у солідарному порядку з відповідачів заборгованість за кредитним договором у розмірі 781 971,90 грн., яка складається з: суми заборгованості за кредитом в розмірі 177459,63 грн.; суми заборгованості за простроченим кредитом в розмірі 72540,37 грн.; суми заборгованості за відсотками в розмірі 3775,01; суми простроченої заборгованості зі сплати відсотків в розмірі 81769,09 грн.; суми заборгованості за простроченою комісію за управління кредитом в розмірі 84500,00 грн.; суми штрафних санкцій відповідно до п.5.1. кредитного договору в сумі 327670,69 грн.; суми 3% річних в розмірі 3432,34 грн.; суми інфляційних нарахувань в розмірі 30824,77 грн.; а також просив стягнути з відповідачів у рівних частинах судовий збір у розмірі 3654 грн.

В обґрунтування заявлених вимог позивач посилався на те що, 29 липня 2013 року між ПАТ «ВТБ Банк» та ОСОБА_2 був укладений кредитний договір № R0B, відповідно до умов вказаного договору банк надає позичальнику кредит у сумі 250000грн. на строк до 29.07.2017 рік з щомісячною сплатою процентів за користування кредитом в розмірі 24%.

У забезпечення виконання зобовязань за кредитним договором, 29 липня 2013 року між ПАТ «ВТБ Банк» та ОСОБА_3 був укладений договір поруки № R0B-П1.

Не виконання відповідачами зобовязань по укладеним договорам стало підставою для звернення ПАТ «ВТБ Банк» до суду з відповідним позовом.

У листопаді 2014 року ОСОБА_2 звернувся з зустрічною позовною заявою до ПАТ «ВТБ Банк», та просив визнати недійсними положення кредитного договору № R0B від 29 липня 2013 року, укладеного між ним та ПАТ «ВТБ Банк».

В обґрунтування заявленого зустрічного позову ОСОБА_2 посилався на те, що банком до умов кредитного договору № R0B, в супереч, Закону України «Про банки та банківську діяльність», Закону України «Про захист прав споживачів», постанови Правління Національного банку України від 10.05.2007 року «Про затвердження Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту» №168; рішення Конституційного суду України були включені несправедливі умови щодо обовязку позичальника сплатити комісійну винагороду за управління кредитом у розмірі 1,69% від початкової суми кредиту (п. п. 4.2, 6.3 кредитного договору № R0B).

Представник ПАТ «ВТБ Банк» позовні вимоги, з урахуванням уточнень, підтримала у повному обсязі та просила суд їх задовольнити, у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 просила відмовити.

Представник ОСОБА_3 - ОСОБА_4 просив первісний позов задовольнити частково, надавши при цьому заперечення на позовну заяву, проти задоволення зустрічного позову не заперечував.

Рішенням Суворівського районного суду м. Одеси від 2 червня 2015 року, ПАТ «ВТБ Банк» задоволений частково.

Стягнуто у солідарному порядку з відповідачів на користь позивача загальну суму заборгованості за кредитним договором № R0B від 29 липня 2013 року в розмірі 701696,90 грн. , яка складається:

суми заборгованості за кредитом в розмірі 177459,63грн.;

суми заборгованості за простроченим кредитом в розмірі 72540,37грн.;

суми заборгованості за відсотками в розмірі 3775,01грн.;

суми простроченої заборгованості зі сплати відсотків в розмірі 81769,09грн.;

суми штрафних санкцій відповідно до п.5.1. кредитного договору в сумі (пені) 327670,69 грн.; суми 3% річних в розмірі 3432,34грн.; суми інфляційних нарахувань в розмірі 30824,77грн.

Стягнув з відповідачів в рівних частках на користь банку витрати по сплаті судового збору, а саме по 1827 грн.

В решті вимог відмовлено.

Зустрічний позов ОСОБА_2 - задоволений. Визнано недійсними п. п. 4.2, 6.3 кредитного договору № R0B, укладеного 29 липня 2013 року між ПАТ «ВТБ Банк» та ОСОБА_2

Не погодившись з зазначеним рішенням суду представник ПАТ «ВТБ Банк» подав апеляційну скаргу.

В апеляційній скарзі ставиться питання про скасування рішення суду в звязку з тим, що воно ухвалено з порушенням норм матеріального права, невідповідністю висновків суду обставинам справи з ухваленням нового рішення про задоволення позовних вимог ПАТ «ВТБ Банк» в повному обсязі та відмови в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 в повному обсязі.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги, сторони, що зявилися, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду, судова колегія вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Частково задовольняючи позовні вимоги ПАТ «ВТБ Банк», та задовольняючи зустрічний позов ОСОБА_2, суд першої інстанції посилався на те, що 29 липня 2013 року між ПАТ «ВТБ Банк» та ОСОБА_2 був укладений кредитний договір № R0B, відповідно до умов якого, банк зобовязується надати позичальнику грошові кошти в порядку та на умовах, зазначених у цьому договорі, а також правилах споживчого кредитування фізичних осіб у ПАТ «ВТБ Банк» у сумі 250000 грн. на строк по 29.07.2017 рік з щомісячною сплатою процентів за користування кредитом у розмірі 24%, або в іншому розмірі, передбаченому цим договором (п.1 кредитного договору).

Відповідно до п.4.2 кредитного договору позичальник зобовязаний сплачувати щомісячно, відповідно до графіка повернення кредиту і сплати процентів та розрахунку вартості сукупних послуг комісійну винагороду за управління кредитом у розмірі 1,69% від початкової суми кредиту.

Згідно до п.4.3 кредитного договору сторони дійшли згоди, що кредит повертається, а проценти та комісія сплачується позичальником 22 числа кожного місяця у відповідності до графіка, який є невідємною частиною цього договору та включає в себе суму щомісячних платежів по повергненню кредиту, сплати процентів, комісійних винагород, інших супутніх платежів, розрахунок сукупної вартості кредиту та реальної процентної ставки.

Відповідно до п. 5.1 кредитного договору у разі прострочення позичальником зобовязань з повернення кредиту та/або сплати процентів за його користування та/або інших платежів згідно із умовами договору, позичальник зобовязаний сплатити на користь банку пеню за кожень день прострочення у розмірі 0,5% від суми прострочених зобовязань за кожен день порушення виконання зобовязань, включаючи день погашення.

З метою забезпечення виконання зобовязань по кредитному договору, 29 липня 2013 року між ПАТ «ВТБ Банк» та ОСОБА_5 був укладений договір поруки № R0B-П1, згідно з яким, поручитель поручається перед банком за виконання позичальником зобовязань, що виникли та/або можуть виникнути у майбутньому на підставі кредитного договору, а також договорів про внесення змін (доповнень) до нього, додатків до нього, що є його невідємними частинами, якщо такі укладені та/або можуть бути укладені між позичальником та банком в подальшому, в тому числі щодо розміру процентів за користування кредитом і строків їх виплати та/або комісій, пені та штрафів, а також інших обовязкових платежів тощо.

Відповідно до п.2.1 договору поруки № R0B-П1 сторони договору визначають, що у випадку порушення позичальником взятих на себе зобовязань за кредитним договором, поручитель і позичальник несуть солідарну відповідальність перед банком у повному обсязі зобовязань позичальника за кредитним договором, включаючи повернення кредиту, сплату нарахованих процентів за користування кредитом, комісійної винагороди, неустойки (пені, штрафів) та відшкодування збитків, повязаних з порушенням виконання зобовязань позичальника.

Враховуючи порушення відповідачем строків повернення кредиту, 05.12.2013 року ПАТ «ВТБ Банк» звернувся на адресу відповідача, ОСОБА_2 з вимогами № 2400/2300-2 та № 2399/2300-2 щодо погашення заборгованості за кредитним договором, які були направлені на адресу відповідача, що підтверджується описом відправленої кореспонденції з відміткою установи поштового звязку.

Відсутність відповіді на надіслані вимоги, а також невиконання відповідачами своїх кредитних зобовязань, зумовило звернутись ПАТ «ВТБ Банк» до суду з відповідним позовом.

Частини 1 ст. 553, ч. 1, 2 ст. 554 ЦК України передбачають, що за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником. У разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.

Зазначене кореспондується з п.2.1 договору поруки № R0B-П1, яким передбачено, що відповідальність поручителя і боржника є солідарною.

Позичальник ОСОБА_2 та поручитель ОСОБА_3 є відповідальними перед кредитором - ПАТ «ВТБ Банк» як солідарні боржники.

Пунктом 2 кредитного договору № R0B встановлено, що підписанням цього договору позичальник підтверджує своє приєднання до Правил споживчого кредитування фізичних осіб у ПАТ «ВТБ Банк» з якими він ознайомлений та погодився.

Відповідно до п.3.2.1 Правил споживчого кредитування фізичних осіб у ПАТ «ВТБ Банк» банк має право вимагати дострокового повернення кредиту, сплати нарахованих процентів, можливої неустойки, комісійної винагороди у випадках передбачених договором або чинним законодавством України, зокрема, у разі порушення позичальником зобовязань, що випливають/випливатимуть з умов кредитних договорів/договорів забезпечення, що укладені/будуть укладені у майбутньому між позичальником та банком; невиконання (неналежне виконання) зобовязань щодо сплати платежів, а також комісійної винагороди, неустойки тощо, передбачених умовами договору; затримання позичальником повернення частини кредиту та/або сплати процентів та/або щомісячної винагороди щонайменше на один календарний місяць; перевищення сумою заборгованості суми кредиту більш як на 10 відсотків; несплати позичальником більше однієї виплати, яка перевищує 5 відсотків суми кредиту.

Відповідно до п.3.3.5 Правил споживчого кредитування фізичних осіб у ПАТ «ВТБ Банк» позичальник зобовязаний на письмову вимогу банку здійснити дострокове повернення кредиту, сплати процентів та інших можливих платежів у випадках, передбачених п 3.2.1. Правил, протягом 30 календарних днів з дати відправлення банком відповідної вимоги.

05.12.2013 року банк ПАТ «ВТБ Банк» звернувся на адресу відповідача, ОСОБА_2 з вимогами № 2400/2300-2 та № 2399/2300-2 щодо погашення заборгованості за кредитним договором, які були направлені на адресу відповідача, що підтверджується описом відправленої кореспонденції з відміткою установи поштового звязку.

Відповідно до ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Згідно з ч.2 ст. 1050 ЦК України якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Відповідно до ст. ст. 525, 526 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ст. 530 ЦК України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно з ст. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Згідно ч.1,2 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Боржник, який прострочив виконання зобов'язання, відповідає перед кредитором за завдані простроченням збитки і за неможливість виконання, що випадково настала після прострочення.

Згідно ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання.Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

З наданих представником ПАТ «ВТБ Банк» розрахунків заборгованості та виписок щодо руху коштів на рахунках відповідача заборгованість за кредитним договором станом на 26.03.2015 рік дорівнює 781 971,90 грн., яка складається з: суми заборгованості за кредитом в розмірі 177459,63 грн.; суми заборгованості за простроченим кредитом в розмірі 72540,37 грн.; суми заборгованості за відсотками в розмірі 3775,01 грн.; суми простроченої заборгованості зі сплати відсотків в розмірі 81769,09 грн.; суми заборгованості за простроченою комісію за управління кредитом в розмірі 84500 грн.; суми штрафних санкцій відповідно до п.5.1. кредитного договору в сумі 327670,69 грн.; суми 3% річних в розмірі 3432,34 грн.; суми інфляційних нарахувань в розмірі 30824,77 грн.

Доказів сплати зазначеної суми відповідачі не надали.

Оскільки, відповідно до умов кредитного договору № R0B, що укладений між сторонами, банк надав позичальнику кредит на споживчі цілі, особливості регулювання відносин сторін визначаються Законом України «Про захист прав споживачів».

За положеннями ч.5 ст.11, ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього закону про несправедливі умови в договорах, зокрема, положення згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача.

Абзацом 3 ст. 55 ЗУ «Про банки та банківську діяльність» встановлено, що банкам забороняється вимагати від клієнта придбання будь-яких товарів чи послуг від

банку або від спорідненої чи пов'язаної особи банку як обов'язкову умову надання банківських послуг.

Відповідно до п. 3.6. постанови Правління Національного банку України від 10.05.2007 р. „Про затвердження Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту №168, зареєстровану у Міністерстві юстиції України 25.05.2007 р. за №541/13808 банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача тощо) або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення до нього змін, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на укладення кредитного договору тощо.

Аналіз указаних норм дає підстави для висновку, що несправедливими є положення договору про споживчий кредит, які містять умови про зміну у витратах, зокрема, щодо плати за обслуговування кредиту та плати за дострокове його погашення, а також умови, якими встановлено жорсткі обов'язки споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця.

Представником ПАТ «ВТБ Банк» не були надані докази надання позичальнику будь-яких послуг щодо управління кредитом, за які позичальник зобовязаний сплачувати 1,69% від початкової суми кредиту кожного місяця. Посилання представника ПАТ «ВТБ Банк», що між сторонами, при укладені, кредитного договору досягнуто згоди по всіх істотних умовах договору, а волевиявлення учасників правочину було вільним і відповідало їх внутрішній волі не береться судом до уваги, оскільки суперечить правовим висновкам, зробленим Конституційним судом України у рішенні № 15-рп/2011 від 10.11.2011 року, ч. 2 п. 3.2 якого встановлено, що одним із фундаментальних принципів приватноправових відносин є принцип свободи договору, закріплений у пункті 3 статті 3 Цивільного Кодексу України. Разом з тим зазначена свобода є обмеженою - межі дії цього принципу визначаються критеріями справедливості, добросовісності, пропорційності, розумності.

Частиною 7 п.3.4. рішення Конституційного суду України № 15-рп/2011 від 10.11.2011 року передбачено, що положення частин четвертої - одинадцятої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачають такі права споживача, які за своїм змістом можливо реалізувати лише під час виконання договору споживчого кредиту. Зокрема, це право споживача протягом певного терміну відкликати згоду на укладення договору про надання споживчого кредиту без пояснення причин; не бути примушеним під час виконання кредитного договору сплачувати платежі, встановлені на незаконних засадах; достроково повернути споживчий кредит; не бути примушеним достроково повернути суму споживчого кредиту у разі незначних порушень договору; бути захищеним від суспільного поширення інформації про несплату боргу тощо.

Посилання представника позивача за первісним позовом на те, що перед підписанням кредитного договору позичальнику була надана інформація про орієнтовану сукупну вартість кредиту, реальну процентну ставку та вартості всіх послуг, повязаних з одержанням та управлінням кредиту, а тому банком при укладанні кредитного договору з відповідачем були виконані усі вимоги законодавства України, що регулюють кредитні правовідносини також не приймаються судом до уваги, оскільки не спростовують несправедливість умов кредитного договору, зокрема, п.4.2 кредитного договору № R0B.

Суд першої інстанції вважав, що оскільки комісійна винагорода за управління кредитом обумовлене лише власним розсудом Банку та фактично жодної послуги, повязаної з управлінням кредиту надано не було, при тому, що п.4.2. кредитного договору встановлює обовязок позичальника щомісячно сплачувати за управління кредитом 1,69 % від початкової вартості кредиту, то вказане положення договору є несправедливим, а тому вимога позивача за зустрічним позовом щодо визнання недійсним п. 4.2, 6.3 кредитного договору № R0B, укладеного 29 липня 2013 року між ПАТ «ВТБ Банк» та ОСОБА_2 підлягає задоволенню.

Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнано недійсним, вважається таким з моменту укладання договору.

Згідно з абз.2 ч. 3 ст. 6 Цивільного кодексу України сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обовязковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами.

Статтею 203 ЦК України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Статтею 215 ЦК України, встановлено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частиною першою третьою, пятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Крім того, відповідачем були подані заперечення на первісний позов, відповідно до яких відповідач за первісним позовом просить зменшити розмір пені, нарахованої відповідно до п.5.1 кредитного договору у звязку з скрутним матеріальним становищем, знаходженням на його утриманні трьох дітей та дружини.

Пунктом 5.1. кредитного договору № R0B передбачено, що у разі прострочення позичальником зобовязань з повернення кредиту та/або сплати процентів за його користування та/або інших платежів згідно з умовами договору, позичальник зобовязаний сплатити на користь банку пеню за кожен день прострочення у розмірі 0,5% від суми прострочених зобовязань, включаючи день погашення.

Частиною 3 ст. 551 ЦК України передбачено, що розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

З урахуванням зазначеного суд першої інстанції дійшов до висновку, що скрутне матеріальне становище відповідача, обумовлене відсутністю джерел доходу у інших членів його сімї має істотне значення, а тому може слугувати підставою для зменшення пені.

Колегія вважає, що доводи апеляційної скарги в частині відмови в задоволенні позовних вимог ПАТ «ВТБ Банк» про стягнення з відповідачів суми заборгованості за сплату комісії, простроченою комісію за управління кредитом в розмірі 84500 грн., оскільки встановлення банком щомісячної комісія не суперечить чинному законодавству та відповідач, підписуючи кредитний договір, ознайомлювалася з його умовами та погоджувався з ними, в звязку з чим відсутні підстави для задоволення зустрічного позову щодо визнання недійсним п. 4.2, 6.3 кредитного договору фактично зводяться до переоцінки доказів та незгоди заявника з висновками суду першої інстанції з їх оцінкою.

Рішення суду першої інстанції в зазначеній частині узгоджується з висновком який міститься у Постанові Верховного Суду України від 25 вересня 2013 року № 6-80цс13 в якому зазначено, що несправедливими є положення договору про споживчий кредит, які містять умови про зміни у витратах, зокрема, щодо плати за обслуговування кредиту та плати за дострокове його погашення, і це є підставою для визнання таких положень недійсними.

Зазначення в апеляційній скарзі на помилковість висновків суду першої інстанції в частині наявності підстав для зменшення пені є помилкові, оскільки суд першої інстанції хоча і посилався на зазначені обставини, однак розмір пені заявленої в позовних вимогах ПАТ «ВТБ Банк» стягнув в повному обсязі. Відповідачами рішення суду про стягнення з них пені не оскаржено.

На підставі наведеного колегія вважає, що відсутні підстави для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 307 ч.1 п.1, 308, 313-315 ЦПК України, судова колегія,

ухвалила:

Апеляційну скаргу представника Публічного акціонерного товариства «ВТБ Банк» відхилити. Рішення Суворівського районного суду м. Одеси від 2 червня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення однак може бути оскаржена до суду касаційної інстанції на протязі двадцяти днів.

Судді О.А. Ступаков

ОСОБА_6

ОСОБА_7