Справа № 444/539/14 Головуючий у 1 інстанції: Ясиновський Р.Б.
Провадження № 22-ц/783/206/15 Доповідач в 2-й інстанції: Богонюк М. Я.
Провадження № 22-ц/783/205/15
Провадження № 22-ц/783/234/15
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 квітня 2015 року колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Львівської області в складі:

Головуючого судді: Богонюка М.Я.

Суддів: Ванівський, Шашкіна С.А.

При секретарі: Жукровській Х.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_2 на ухвалу Жовківського районного суду Львівської області від 14 квітня 2014 року, на ухвалу цього ж суду від 18 червня 2014 року та на заочне рішення Жовківського районного суду Львівської області від 05 травня 2014 року , -

ВСТАНОВИЛА:

Ухвалою Жовківського районного суду Львівської області від 14 квітня 2014 року з метою забезпечення позову ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_2 про звернення стягнення на заставлене майно та виселення - накладено арешт на грошові кошти, рухоме та не рухоме майно, яке належить Відповідачам ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_2, шляхом заборони будь-яким способам укладати угоди стосовно цього майна, проводити його реєстрацію та перереєстрацію, здійснювати його відчуження, в межах суми стягнення.

Направлено до Дніпропетровської філії державного підприємства «Інформаційний центр» Міністерства Юстиції України (49005, м.Дніпропетровськ, вул.Чернишевського,32) заяви про реєстрацію обтяжень на все рухоме та нерухоме майно, що належить Відповідачам: ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_2.

Обмежено Відповідачів ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_2 у праві виїзду за межі України до виконання своїх зобов'язань.

Заборонено відділу у справах громадянства, міграції та реєстрації фізичних осіб видачу Відповідачам паспорта/проїзного документа;

Ухвалено адміністрації Державної прикордонної служби України, вжити заходів щодо тимчасового затримання та вилучення наявних у Відповідача паспортів/проїзних документів, обмежити особу (боржника) у праві виїзду за межі України до виконання своїх зобов'язань.

Заочним рішенням Жовківського районного суду Львівської області від 14 квітня 2014 року задоволено позов ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_2 про звернення стягнення на заставлене майно та виселення.

Звернуто стягнення на квартиру загальною площею 78,90 кв. м., житловою площею 53,30 кв. м., яка розташована за адресою: АДРЕСА_1, шляхом продажу вказаного предмету іпотеки (на підставі договору іпотеки № LVH9GA від 11.06.2008 року) ПАТ КБ «ПриватБанк» (49094, м. Дніпропетровськ, вул. Набережна Перемоги, 50, ) з укладенням від імені відповідача договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою покупцем, з отриманням витягу з державного реєстру речових прав на нерухоме майно , з реєстрацією правочину купівлі-продажу предмету іпотеки у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, з отриманням дублікатів правовстановлюючих документів на нерухомість у відповідних установах, підприємствах або організаціях незалежно від форм власності та підпорядкування, з можливістю здійснення ПАТ КБ "Приватбанк" всіх передбачених нормативно - правовими актами держави дій, необхідних для продажу предмета іпотеки.

Виселено відповідачів та інших осіб, які зареєстровані та/або проживають у квартирі (предмет іпотеки), розташованій за адресою АДРЕСА_1.

Вирішено питання судових витрат.

Ухвалою Жовківського районного суду Львівської області від 18 червня 2014 року заяву ОСОБА_2 про скасування заочного рішення у цивільній справі за позовом ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_2 про звернення стягнення на заставлене майно та виселення - залишено без задоволення.

Рішення та ухвали суду оскаржила ОСОБА_2

В апеляційній скарзі на ухвалу про забезпечення позову ОСОБА_2 просить ухвалу суду скасувати.

Апелянт вважає, що ухвала суду постановлено з порушенням норм процесуального права при неповно з'ясованих обставинах, що мають значення для справи. Покликається на те, що ухвала постановлена за розглядом заяви, яку було подано та підписано представником позивача, який немає повноважень. Судом вирішено питання про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України з порушенням ст. 377-1 ЦПК України, оскільки дане питання вирішується щодо боржників у виконавчому провадженні за виконавчими документами. Також заявником не представлено суду належних доказів того, що існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду.

В апеляційній скарзі на заочне рішення суду ОСОБА_2 просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову.

Апелянт вважає, що рішення суду ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права при неповно з'ясованих обставинах, що мають значення для справи, а висновки суду не відповідають дійсним обставинам справи. Покликається на те, що вона та інші відповідачі не були належним чином повідомлені про час та місце слухання справи, а відтак не могли подати свої заперечення з приводу суті спору. Також стверджує, що судом не було досліджено те, що жодного долара США банк не зарахував на поточний рахунок позичальника. Судом першої інстанції не було взято до уваги ЗУ "Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті".

Крім того позивачем було пропущено строк позовної давності, оскільки про своє порушене право вони довідалися ще у 2008 році.

Також просить ухвалу про залишення без задоволення заяви про перегляд заочного рішення скасувати.

Вважає, що така постановлена з порушенням норм процесуального права при неповно з'ясованих обставинах, що мають значення для справи. Покликається на те, що вони не були належним чином повідомлені про час та місце слухання справи, а тому суду слід було переглянути заочне рішення.

Заслухавши суддю - доповідача, дослідивши матеріали справи та доводи апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга на ухвалу суду про забезпечення позову підлягає частковому задоволенню, а апеляційна скарга на ухвалу про залишення без задоволення заяви про перегляд заочного рішення та на рішення суду задоволенню не підлягає.

Частиною 1 ст. 3 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін відповідно до вимог ст. 10 ЦПК України. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до параграфу 6 глави 49 ЦК України та ст. 33 іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця (ч.1 ст. 575). В силу застави кредитор має право у разі невиконання боржником зобов'язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення своїх вимог за рахунок заставного майна (ст. 572).

Згідно зі ст. 526 ЦК України зобов'язання повинні виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Статтею 530 ЦК України встановлено, що якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до положень ч.1, 3 ст. 33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання чи неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.

Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Відповідно до ч.2 ст. 39 Закону України «Про іпотеку» одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки, суд за заявою іпотекодержателя вправі винести рішення про виселення мешканців, якщо предметом іпотеки є житловий будинок або житлове приміщення.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, 11 червня 2008 року між ПАТ КБ "Приватбанк" та ОСОБА_3 було укладено кредитний договір у відповідності до якого банк надав кредит в сумі 28709 доларів США зі сплатою 15% річних, терміном до 02 червня 2016 року.

В забезпечення виконання грошового зобов'язання, 11 червня 2008 року між банком та ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_2 було укладено договір іпотеки згідно якого останні передали банку в іпотеку квартиру, що по АДРЕСА_1, загальною площею 78,9 кв.м.

ОСОБА_3 умов кредитного договору належним чином не виконував та станом на березень 2014 року допустив заборгованість по сплаті відсотків та тіла кредиту, у звязку з чим йому було нараховано пеню та штраф, загальна сума заборгованості становить 24 416, 57 доларів США.

В березні 2014 року ПАТ КБ "Приватбанк" звернулися в суд з позовом до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_2 про звернення стягнення на предмет іпотеки в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором та виселення відповідачів з спірної квартири.

Задовільняючи позовні вимоги суд першої інстанції вірно виходив з положень ст. ст. 39, 40 Закону України "Про іпотеку", ст. 109 ЖК України та умов договору іпотеки укладеного між сторонами, врахувавши при цьому, що позичальник порушив умови кредитного договору щодо повернення кредиту.

Як нормами Закону України "Про іпотеку" так і умовами договору іпотеки передбачено право банку, у випадку порушення умов кредитного договору щодо повернення кредиту, звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення відповідачів з приміщення, переданого в іпотеку.

Однак при цьому судом не було враховано положення Закону України "Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті».

Відповідно до пункту 1 цього Закону, не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно зі ст. 4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно зі ст. 5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов'язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами-резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об'єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно, і загальна площа такого нерухомого житлового майна (об»єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. метрів для квартири та 250 кв. метрів для житлового будинку.

Пунктом 4 Закону передбачено, що протягом дії цього Закону інші закони України з питань майнового забезпечення кредитів діють з урахуванням його норм.

Відтак, резолютивну частину рішення слід доповнити тим, що виконання рішення суду в частині звернення стягнення на предмет іпотеки зупинити на час дії Закону України від 03.06.2014 р. «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті».

Безпідставними є покликання апелянта на застосування строку позовної давності, оскільки така заява в суді першої інстанції не подавалась, строк звернення до суду позивачем не пропущено.

Що ж стосується ухвали суду від 14 квітня 2014 року про забезпечення позову, якою накладено арешт на грошові кошти, все майно відповідачів, а також встановлення тимчасового обмеження - останнім у праві виїзду за кордон, то таку не можна вважати законною і обґрунтованою в повній мірі.

Частинами 1, 3 ст. 151 ЦПК України суд за заявою осіб, які беруть участь у справі, може вжити, передбачені цим Кодексом, заходи забезпечення позову. Забезпечення позову допускається на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття заходів забезпечення може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду.

Статтею 152 ЦПК України встановлено види забезпечення позову.

З позовних вимог ПАТ КБ "Приватбанк" вбачається, що предметом спору є конкретне майно, на яке позивач просив звернути стягнення - квартира АДРЕСА_1.

Позивачем не обґрунтовано, яким чином невжиття заходів забезпечення позову шляхом накладення арешту на кошти та інше майно відповідачів може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду по даній справі.

А відтак заява про забезпечення позову підлягає частковому задоволенню про накладення арешту на спірну квартиру, в решті накладення арешту задоволенню не підлягає.

Частиною 1 ст. 377-1 ЦПК України передбачено, що питання про тимчасове обмеження боржника - фізичної особи або керівника боржника - юридичної особи у праві виїзду за межі України при виконанні судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) вирішується судом за місцезнаходженням органу державної виконавчої служби за поданням державного виконавця, погодженим з начальником відділу державної виконавчої служби.

Тобто дане обмеження може бути застосоване на стадії виконання рішення суду.

Серед видів забезпечення позову передбачених ст. 152 ЦПК України відсутній такий вид, як тимчасове обмеження громадянина у праві виїзду за кордон.

При таких обставинах у суду першої інстанції на стадії розгляду справи по суті не було правових підстав в порядку забезпечення позову обмежувати відповідачів у праві виїзду за кордон. Ухвала суду в цій частині підлягає скасуванню з постановлення нової ухвали про відмову в задоволенні заяви в цій частині.

Апелянт також просить скасувати ухвалу суду першої інстанції від 18 червня 2014 року, якою залишено без задоволення заяву ОСОБА_2 про скасування заочного рішення. Окремо від рішення суду такі ухвали в апеляційному порядку не оскаржуються. При апеляційному оскарженні рішення суду, апеляційний суд досліджує законність такої ухвали.

При подачі заяви про скасування заочного рішення суду заявник не подала суду належних та допустимих доказів того, що в судове засідання в якому ухвалено заочне рішення не з'явилась з поважних причин і докази на які вона покликаються, мають істотне значення для правильного вирішення справи.

А відтак суд на законних підставах дану заяву залишив без задоволення.

Керуючись ст. 303, 307 ч. 1 п. 2, ч. 2 п. 2, 3, 309 ч. 1 п. п.1, 4, 312 ч. 1 п. 2, 314 ч. 2, 316 ЦПК України колегія суддів,-

вирішила :

Апеляційні скарги ОСОБА_2 - задовольнити частково.

Заочне рішення Жовківського районного суду Львівської області від 05 травня 2014 року доповнити абзацом: "Виконання рішення суду в частині звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення зупинити на час дії Закону України від 03.06.2014 р. «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті».

В решті рішення залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Ухвалу Жовківського районного суду Львівської області від 14 квітня 2014 року в частині накладення арешту на грошові кошти, рухоме та не рухоме майно, яке належить Відповідачам ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_2, шляхом заборони будь-яким способам укладати угоди стосовно цього майна, проводити його реєстрацію та перереєстрацію, здійснювати його відчуження, в межах суми стягнення - змінити, наклавши арешт на квартиру АДРЕСА_1.

Ухвалу Жовківського районного суду Львівської області від 14 квітня 2014 року в частині обмеження ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_2 у праві виїзду за межі України до виконання своїх зобов'язань - скасувати та в цій частині постановити нову ухвалу, якою в задоволенні заяви ПАТ КБ "Приватбанк" обмеження у праві виїзду за межі України - відмовити.

В решті ухвалу суду залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржено до суду касаційної інстанції протягом двадцяти днів з дня набрання рішенням законної сили.

Головуючий:

Судді: