АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 червня 2015 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду міста Києва в складі:

головуючого: Невідомої Т.О.

суддів: Усика Г.І., Соколової В.В.

при секретарі: Дрозд Ю.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_3 на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 09 лютого 2015 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, Відділу примусового виконання рішень Державної виконавчої служби України, третя особа: Публічне акціонерне товариство «Акціонерний банк «Експрес-Банк», про зняття арешту з нерухомого майна,

№ апеляційного провадження: №22-ц/796/6104/2015
Головуючий у суді першої інстанції: Осаулов А.А.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Невідома Т.О.

в с т а н о в и л а :

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 09 лютого 2015 року відмовлено у позові ОСОБА_3 до ОСОБА_4, Відділу примусового виконання рішень ДВС України, третя особа: Публічне акціонерне товариство «Акціонерний банк «Експрес-Банк» (далі по тексту - ПАТ «АБ «Експрес-Банк»), про зняття арешту з нерухомого майна.

Не погодившись із таким рішенням суду, ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_3 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи та неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просила рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити в повному обсязі. Зазначає, що квартира АДРЕСА_1 є спільною сумісною власністю ОСОБА_3 та ОСОБА_4 Накладений арешт та заборона відчуження вказаної квартири призводять до порушення права власності ОСОБА_3 на частку цієї квартири, у зв'язку з чим остання не може на власний розсуд розпоряджатися належним їй майном.

В суді апеляційної інстанції ОСОБА_7 в інтересах ПАТ «АБ «Експрес-Банк» проти задоволення апеляційної скарги заперечував, вважав, що спір вирішений судом правильно.

В судове засідання ОСОБА_3, ОСОБА_4, представник Відділу примусового виконання рішень ДВС України не з'явилися, про час та місце апеляційного розгляду справи повідомлені належним чином, а тому, колегія суддів відповідно до вимог ч. 2 ст. 305 ЦПК України вважала за можливе слухати справу за їх відсутності.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які з'явилися в суд апеляційної інстанції, з'ясувавши обставини справи та оговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 18 липня 2012 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 12 грудня 2012 року, задоволено позов АБ «Експрес-Банк» до ОСОБА_4, третя особа - ПП «Лекс», про звернення стягнення на предмет іпотеки за іпотечним договором, посвідченим приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Івановою С.М. 31 серпня 2008 року, зареєстрованим в реєстрі за № 2084. Звернуто стягнення на квартиру АДРЕСА_1, яка належить на праві особистої власності ОСОБА_4, шляхом продажу предмета іпотеки з прилюдних торгів. За рахунок предмета іпотеки задоволено вимоги ПАТ «АБ «Експрес-Банк» в сумі 32 036 771 грн. 78 коп. та встановлено початкову ціну предмета іпотеки в сумі 13 377 390,00 грн. (т.1, а.с.47-51).

31 січня 2013 року Шевченківським районним судом м. Києва видано виконавчий лист № 2-1614/11 на виконання вказаного рішення суду (т.1, а.с.52).

15 лютого 2013 року старшим державним виконавцем Відділу примусового виконання рішень ДВС України СемкоБ.О. винесено постанову про відкриття виконавчого провадження на виконання рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 18 липня 2012 року (т.1, а.с.54).

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 06 березня 2014 року задоволено позов ОСОБА_3 про встановлення факту проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу з ОСОБА_4 з квітня 1993 року. Визнано спільною сумісною власністю подружжя квартиру АДРЕСА_1, квартиру АДРЕСА_7 та квартиру АДРЕСА_5 (т.1, а.с.5-6).

31 липня 2014 року головним державним виконавцем Відділу примусового виконання рішень ДВС України РагімовоюА.Н. винесено постанову про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження (т.1, а.с.79).

У вересні 2014 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_4, Відділу примусового виконання рішень ДВС України про зняття арешту з нерухомого майна, посилаючись на те, що квартира АДРЕСА_1 належить їм з ОСОБА_4 на праві спільної сумісної власності. Наявність арешту порушує її право власності, у зв'язку з чим вона не може на власний розсуд розпоряджатися належним їй майном.

З'ясувавши обставини справи, дослідивши наявні в матеріалах справи докази, суд першої інстанції дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову ОСОБА_3 При цьому, суд першої інстанції виходив із того, що позивачем не надано суду жодних доказів на підтвердження тієї обставини, що спірна квартира, яка є предметом іпотеки, та на яку накладено арешт з метою забезпечення виконання рішення суду про звернення стягнення на предмет іпотеки перебуває у спільній сумісній власності ОСОБА_4 та ОСОБА_3

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

Згідно зі ст. 60 Закону України «Про виконавче провадження» особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту.

Відповідно до цієї норми закону підставою для зняття арешту з майна є визнання за особою, яка звернулась до суду з позовом, права власності на спірне майно.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України у п. 4 постанови № 6 «Про судову практику в справах про виключення майна з опису» від 27 серпня 1976 року за правилами, установленими для розгляду позовів про виключення майна з опису, розглядаються вимоги громадян і організацій, що ґрунтуються на праві власності на описане майно або на праві володіння ним.

Відтак, аналізуючи вказані норми, можна дійти висновку, що метою пред'явлення позову про звільнення майна з-під арешту є захист права власності позивача та уникнення звернення стягнення на таке майно в рахунок задоволення вимог кредитора.

Однак, як було встановлено, квартира АДРЕСА_1, щодо якої було пред'явлено позов, є предметом іпотеки.

Як убачається із договору купівлі - продажу від 02 серпня 2006 року ОСОБА_11 продав, а ОСОБА_4 придбав у власність квартиру АДРЕСА_1.

31.03.2008 АБ «Експрес-Банк» та ОСОБА_4, для забезпечення виконання Приватним підприємством «Лекс» зобов'язань за договором про відкриття кредитної лінії №10-07кл (відновлювальний ліміт) від 13.07.2007, було укладено Іпотечний договір, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Івановою С.М. 31.03.2008 та зареєстрований в реєстрі за №2084, згідно умов якого ОСОБА_4 передав в іпотеку АБ «Експрес-Банк» належне йому майно, а саме: квартиру №7, що знаходиться в будинку АДРЕСА_1. Зазначений Іпотечний договір на сьогоднішній день є чинним, оскільки зобов'язання за ним не виконане.

Рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 18.07.2012, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 12.12.2012, задоволено позов ПАТ «Акціонерний банк «Експрес-Банк» до ОСОБА_4, третя особа: Приватне підприємство «Лекс», та звернуто стягнення на предмет іпотеки, а саме: квартиру №7, що знаходиться в будинку АДРЕСА_1. Зазначене рішення суду до теперішнього часу не виконано.

На момент укладення договору іпотеки, а саме 31.03.2008, ОСОБА_4 був одноособовим власником спірної квартири,

Як видно з тексту іпотечного договору, а саме п.1.1. на умовах договору для забезпечення виконання боржником (ПП «Лекс») зобов'язань за договором про відкриття кредитної лінії № 10-07/кл від 13 липня 2007 року, ОСОБА_4, який є іпотекодавцем передав в іпотеку іпотекодержателю належне йому на праві власності нерухоме майно, а саме: квартиру за № 7, що знаходиться в будинку за АДРЕСА_1 яка складається з шести жилих кімнат, загальною площею 308,70 кв.м., жилою площею 180,50 кв.м, та належить іпотекодавцю на підставі договору купівлі-продажу квартири, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кравченко І.С. 02 серпня 2006 року за реєстровим № 3066, зареєстрований Київським міським бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна 08 серпня 2006 року, про що записано у реєстрову книгу № д. 175-99 за реєстровим № 8271. Предмет іпотеки є особистою приватною власністю іпотекодавця. На підтвердження цих обставин іпотекодавцем подана письмова заява про те, що предмет іпотеки не є спільною сумісною власністю, оскільки набувався ним на власні, особисто йому належні грошові кошти, на час купівлі ним предмету іпотеки він в шлюбі (зареєстрованому та/або фактичному) не перебував, на цей час в зареєстрованому шлюбі та/або у фактичних відносинах не перебуває, шлюбних контрактів/договорів, які б змінювали правовий режим майна /грошових коштів, ним не укладалося.

Судом встановлено, що ОСОБА_13 та ОСОБА_4 перебували у зареєстрованому шлюбі з 28.09.1990 по 16.04.1993 року.

Таким чином, майно, яке є предметом договору іпотеки від 31.03.2008, на час укладання іпотечного договору, належало на праві приватної власності виключно ОСОБА_4

Печерським районним судом м. Києва лише 06 березня 2014 р. ухвалено рішення про задоволення позову ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ПАТ «Акціонерний банк «Експрес-Банк», треті особи: ПАТ «Банк Кіпру», ПАТ «Дочірній банк Сбербанку Росії» про встановлення факту проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу та визнання майна спільною сумісною власністю подружжя.

Цим же рішенням визнано спільною сумісною власністю ОСОБА_3 та ОСОБА_4 наступне майно: квартиру АДРЕСА_6; квартиру АДРЕСА_7; квартиру АДРЕСА_5.

Спірна квартира не була віднесена сторонами до об'єктів права спільної сумісної власності ОСОБА_13 та ОСОБА_4 Тобто, ОСОБА_3, заявляючи позов про встановлення факту проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу визнавала той факт, що іпотечне майно - квартира АДРЕСА_9 належить на праві власності лише ОСОБА_4

За змістом ст.ст. 572,575 ЦК України іпотека є видом забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки.

Відповідно до вимог ст. 578 ЦК України та ст. 6 Закону України «Про іпотеку» майно, що є у спільній власності, може бути передане у заставу (іпотеку) лише за згодою усіх співвласників.

Частиною 3 ст. 6 Закону України «Про іпотеку»передбачено, що іпотекодавець зобов'язаний до укладення іпотечного договору попередити іпотекодержателя про всі відомі йому права та вимоги інших осіб на предмет іпотеки, в тому числі ті, що не зареєстровані у встановленому законом порядку. У разі порушення цього обов'язку іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобов'язання та відшкодування іпотекодавцем завданих збитків.

Як вбачається із матеріалів справи ОСОБА_4 про це був попереджений згідно ч.З ст. 6 Закону України «Про іпотеку» (ст. 6.13 іпотечного договору).

Факт спільного проживання однією сім'єю без реєстрації ОСОБА_13 та ОСОБА_4 встановлено рішенням Печерського районного суду м. Києва лише 06 березня 2014 р. (ухвала Апеляційного суду м. Києва від 29.04.2014 та ухвала Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 29.10.2014), тобто зазначений факт встановлений судом більш як через сім років після укладення іпотечного договору, що не впливає на суть правовідносин, які склалися у зв'язку з укладенням іпотечного договору.

Таким чином, пред'явлення ОСОБА_3 даного позову про звільнення квартири АДРЕСА_1 з-під арешту, накладеного згідно з постановою головного державного виконавця Відділу примусового виконання рішень ДВС України Рагімової А.Н. від 31 липня 2014 року, ніяким чином не впливає на можливість звернення на неї стягнення та не спрямоване на захист прав позивача.

Відповідно до положень п.2 постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику в справах про виключення майна з опису» № 6 від 27 серпня 1976 року при розгляді позовів про виключення майна з опису суди зобов'язані всебічно і повно з'ясовувати обставини, наведені позивачем на підтвердження своїх вимог, додержуючись при цьому неухильно як правових норм, що гарантують права осіб, які беруть участь у справі, так і правил про належність і допустимість доказів.

Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього кодексу.

Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

У відповідності до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу особи в разі порушення нею положень частин другої-п'ятої статті 13 цього Кодексу.

Зважаючи на позицію Верховного Суду України, викладену у Постанові Пленуму «Про судове рішення цивільній справі» № 14 від 18 грудня 2009 року, оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, то суд повинен становити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це.

Статтею 10 ЦПК України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які юна посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджає про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_3 не було доведено того, що накладенням державним виконавцем арешту на квартиру АДРЕСА_1 порушено її права або будь-яке належне їй право не визнано або оспорено відповідачами.

Враховуючи викладене, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відсутність підстав для задоволення позову ОСОБА_3

При цьому, колегія суддів відхиляє посилання апелянта на те, що рішенням Печерського районного суду м. Києва від 06 березня 2014 року було задоволено заяву ОСОБА_3 про встановлення факту проживання її однією сім'єю з ОСОБА_4 без реєстрації шлюбу з квітня 1993 року, оскільки вказаний факт не спростовує таких висновків суду першої інстанції.

Крім того, вказаним рішенням не було визнано право спільної сумісної власності на вказану квартиру за позивачкою.

Крім того, відповідно до положень п. 4ПостановиПленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про виключення майна з опису» від 27 серпня 1976 року №6, відповідачами в справі суд притягує боржника, особу, в інтересах якої накладено арешт на майно, і в необхідних випадках - особу, якій передано майно, якщо воно було реалізоване.

При накладенні арешту відділ ДВС є «посередником» між особою, в інтересах якої накладається арешт, та особою, на майно якої накладається арешт. Саме між цими особами існують спірні правовідносини. Дані особи зацікавлені в результаті розгляду справи про зняття арешту з майна, рішення суду стосується їх прав та обов'язків. Тому у більшості випадків у справах про зняття арешту з майна належним відповідачем є особа, в інтересах якої накладено арешт.

Разом з тим, ОСОБА_3 не було заявлено вимог до ПАТ «АБ «Експрес-Банк» як співвідповідача.

Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують та на їх правильність не впливають, а тому не можуть бути прийняті до уваги.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З урахуванням викладеного, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а тому підстав для його скасування не вбачається.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 308, 314, 315, 317 ЦПК України, колегія суддів,

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 09 лютого 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили, шляхом подання касаційної скарги до цього суду.

Головуючий: Т.О. Невідома

Судді: Г.І. Усик

В.В.Соколова