Справа № 442/8527/14 Головуючий у 1 інстанції: Дубель Р.М.
Провадження № 22-ц/783/2352/15 Доповідач в 2-й інстанції: Ніткевич А. В.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 березня 2015 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого - судді Ніткевича А.В.,

суддів: Мікуш Ю.Р., Павлишина О.Ф.,

секретаря Гацій І.І.

з участю позивача ОСОБА_2, апелянта ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на ухвалу Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 14 листопада 2014 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості,-

встановила:

В жовтні 2014 року позивач ОСОБА_2 звернулася з позовом в суд до відповідача ОСОБА_4, з врахуванням заяви про збільшення позовних вимог від 12.11.2014 року просила суд розірвати договір найму житлового приміщення від 02.01.2014 року, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_4, стягнути з ОСОБА_4 в її користь заборгованість з оплати за найм житлового приміщення в сумі 4000,00 грн., визнати за ОСОБА_2 право власності на квартиру АДРЕСА_1 (літ. А-2) загальною площею 92,0 кв.м., житловю площею 50,4 кв.м. (а.с. 3-5, 19-21).

14.11.2014 року сторони подали спільну заяву про визнання мирової угоди по цивільній справі.

Оскаржуваною ухвалою Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 14 листопада 2014 року визнано мирову угоду, укладену між ОСОБА_2 та ОСОБА_4, за якою:

1. Позивач ОСОБА_2:

1.1. відмовляється від позовних вимог в частині стягнення заборгованості в сумі 4000,00 грн. за користування житловим приміщення - квартирою АДРЕСА_1 загальною площею 92,0 кв.м., житловою площею 50,4 кв.м. на підставі договору найму житлового приміщення від 02.01.2014 року;

1.2. не заперечує проти подальшого користування відповідачем житловим приміщенням - квартирою АДРЕСА_1 загальною площею 92,0 кв.м., житловою площею 50,4 кв.м., що є предметом Договору найму житлового приміщення від 02.01.2014 року, за умови вчасної оплати за користування об"єктом оренди після підписання сторонами даної мирової угоди.

2. Відповідач - ОСОБА_4:

2.1. не має заперечень щодо права власності на квартиру АДРЕСА_1 загальною площею 92,0 кв.м., житловою площею 50,4 кв.м. та визнання такого права за позивачем ОСОБА_2, як підстави для сплати орендної плати за користування вказаним нежитловим приміщенням після підписання сторонами цієї мирової угоди;

2.2. погоджується на подальше користування житловим приміщенням, що є предметом Договору найму житлового приміщення від 02.01.2014 року, квартирою АДРЕСА_1 загальною площею 92,0 кв.м., житловою площею 50,4 кв.м. та вчасно сплачувати за користування об"єктом оренди за вказаним Договором після підписання сторонами цієї мирової угоди.

3. Сторони погодилися:

3.1. визнати право власності за ОСОБА_2 на квартиру АДРЕСА_1 загальною площею 92,0 кв.м., житловою площею 50,4 кв.м.

Провадження у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості - закрито.

Ухвалу суду оскаржила ОСОБА_3, яка не брала участі у справі, однак вважає, що оскаржуваною ухвалою порушено її права, а також ухвала постановлена з порушенням норм матеріального та процесуального права.

В апеляційній скарзі зазначає, що постановляючи ухвалу про визнання мирової угоди суд першої інстанції не врахував, що мирова угода, в частині визнання права власності на квартиру, виходить за межі позовних вимог, не стосується прав та обов"язків однієї із сторін, її умови суперечать закону і порушують права та інтереси інших осіб.

Визнаючи мирову угоду суд не звернув увагу на те, що для визнання права власності на самочинно збудоване майно існує окремий правовий режим, встановлений ст. 376 ЦК України та цілою низкою нормативно-правових актів, які регулюють містобудівні відносини.

Звертає увагу на те, що між нею та позивачем ОСОБА_2 тривалий час існує спір з приводу самочинного будівництва, яке вона вчинила на землях загального користування, здійснивши прибудову до свого помешкання - квартири АДРЕСА_1, загальною площею 30,0 кв.м., житловою 17,1 кв.м., збільшивши її загальну площу за рахунок земель загального користування.

Просить скасувати ухвалу Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 14 листопада 2014 року та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення апелянта ОСОБА_3 на підтримання доводів апеляційної скарги, а також пояснення позивача ОСОБА_2 на заперечення таких, перевіривши матеріали справи, межі та доводи скарги, колегія суддів вважає, що скарга підлягає до задоволення виходячи із наступного.

Постановляючи оскаржувану ухвалу від 14 листопада 2014 року суд першої інстанції виходив з того, що мирова угода, яку просили визнати сторони, не суперечить закону, не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, вчинена в інтересах обох сторін, а відтак визнав мирову угоду та закрив провадження по справі.

Колегія суддів не може погодитись із зазначеним висновком місцевого суду з наступних підстав.

Відповідно до вимог частини 1 ст. 175 ЦПК України мирова угода укладається сторонами з метою врегулювання спору на основі взаємних поступок і може стосуватися лише прав та обов'язків сторін та предмета позову.

Частиною 5 ст. 175 ЦПК України передбачено, що якщо умови мирової угоди суперечать закону чи порушують права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у визнанні мирової угоди і продовжує судовий розгляд.

З матеріалів справи встановлено, що однією із умов мирової угоди є визнання права власності за позивачем ОСОБА_2 на квартиру АДРЕСА_1 загальною площею 92,0 кв.м., житловою площею 50,4 кв.м., до складу якої входить самочинна прибудова (літ. а), розміром 5,58Х8,22м. та веранда (літ. а2), розміром 2,49Х5,65м.

В ході розгляду справи встановлено, що відповідно до договору дарування квартири від 25.12.2004 року позивач ОСОБА_2 набула право власності на квартиру АДРЕСА_1. На той час, згідно технічної документації, квартира в цілому складалася з однієї жилої кімнати та кухні, житлова площа квартири 17,1 кв.м., загальна площа - 30,0 кв.м.

Право власності зареєстровано в КП ЛОР "Дрогобицьке МБТІ", видано Витяг про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно № 7417954 від 02.06.2005 року.

Земельна ділянка для обслуговування будинку АДРЕСА_1, площею 1000 кв.м., рішенням Дрогобицької міської ради № 709 від 30.10.2008 року передана безоплатно у спільну сумісну власність ОСОБА_2 (кв. АДРЕСА_1), ОСОБА_5, ОСОБА_3, ОСОБА_6, ОСОБА_7 (кв. АДРЕСА_2), ОСОБА_8 (кв. АДРЕСА_3), ОСОБА_9, ОСОБА_10 (кв. АДРЕСА_4), проте, державний акт на право спільної сумісної власності співвласникам не видавався.

Колегія суддів звертає увагу на те, що право на будівництво нерухомого майна мають власники земельних ділянок (ст. 90 ЗК України), землекористувачі (ст. 95 ЗК України), особи, які набули права користування чужою земельною ділянкою (суперфіцій) за договором із власником земельної ділянки (ст. 102-1 ЗК України) або з інших передбачених законом підстав.

Право на забудову виникає в особи, яка набула права на земельну ділянку на законних підставах, після здійснення нею дій, передбачених ст.ст. 25-32 ЗУ "Про регулювання містобудівної діяльності".

За правилами ч.ч. 1, 2 ст. 376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без належного дозволу чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил.

Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього.

На вимогу власника (користувача) земельної ділянки суд може визнати за ним право власності на нерухоме майно, яке самочинно збудоване на ній, якщо це не порушує права інших осіб.

Під самочинним будівництвом необхідно розуміти як нове будівництво, так і реконструкцію, реставрацію або капітальний ремонт вже існуючих об'єктів нерухомості (ст. 9 Закону України "Про архітектурну діяльність").

Однак, визнаючи мирову угоду районний суд не перевірив, чи порушуються при цьому права та обов'язки осіб, які не брали участі у справі, зокрема власників квартир АДРЕСА_2, АДРЕСА_3, АДРЕСА_4, а також не перевірив, чи дотримано позивачем ОСОБА_2 вимоги нормативно-правових актів, які надають право на переобладнання і перепланування жилих будинків.

Враховуючи наведене вище, колегія суддів вважає, що ухвалу суду першої інстанції про визнання мирової угоди та закриття провадження по справі необхідно скасувати, а справу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Керуючись ст.ст. 303, 304, п. 4 ч. 2 ст. 307, п. 4 ч. 1 ст.311, ст.ст. 313, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів.-

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 - задовольнити.

Ухвалу Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 14 листопада 2014 року скасувати, а справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Головуючий: А.В. Ніткевич

Судді: Ю.Р. Мікуш

О.Ф. Павлишин