Ухвала

іменем україни

08 липня 2015 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Ткачука О.С.,

суддів: Дем'яносова М.В., Кафідової О.В.,

Колодійчука В.М., Фаловської І.М.,

розглянувши в судовому засіданні цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» до ОСОБА_3, правонаступниками якого є: ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_4, ОСОБА_5 про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення, за касаційною скаргою ОСОБА_4, ОСОБА_5 на рішення Ічнянського районного суду Чернігівської області від 24 січня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Чернігівської області від 17 квітня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У листопаді 2012 року Публічне акціонерне товариство «Державний ощадний банк України» (далі - ПАТ «Державний ощадний банк України») звернулося до суду із указаним позовом, в обґрунтування якого зазначило, що 14 квітня 2005 року між Відкритим акціонерним товариством «Державний ощадний банк України» (далі - ВАТ «Державний ощадний банк»), правонаступником якого є позивач, та ОСОБА_3 було укладено договір відновлювальної кредитної лінії на суму 150 000 грн зі сплатою 21 % річних терміном на 60 місяців. Кредит був наданий на споживчі потреби.

Відповідно до додаткових договорів від 07 березня 2006 року № 02 та від 05 квітня 2006 року № 03 банк надав позичальнику кредит (транш) у розмірі 35 000 грн та 32 100 грн відповідно.

На забезпечення виконання зобов'язань вказаного кредитного договору 14 квітня 2005 року між позивачем та ОСОБА_3 було укладено іпотечний договір, відповідно до умов якого останній передав, а банк прийняв в іпотеку житловий будинок з господарськими спорудами по АДРЕСА_1, житловою площею 99,3 кв. м, загальною площею 227,4 кв. м, розміщений на земельній ділянці розміром 4 200 кв. м.

Рішенням Ічнянського районного суду Чернігівської області від 10 жовтня 2007 року з ОСОБА_3 на користь банку стягнуто заборгованість за договором відновлювальної кредитної лінії від 14 квітня 2005 року у розмірі 193 792 грн 64 коп.

У зв'язку з тим що зобов'язань за кредитним договором ОСОБА_3 не виконав, позивач звернувся до суду із указаним позовом та просив звернути стягнення на предмет іпотеки та виселити відповідачів зі спірного будинку.

Рішенням Ічнянського районного суду Чернігівської області від 24 січня 2014 року, яке залишено без змін ухвалою апеляційного суду Чернігівської області від 17 квітня 2015 року, позов ПАТ «Державний ощадний банк України» задоволено.

У рахунок погашення заборгованості ОСОБА_3 за договором відновлювальної кредитної лінії від 14 квітня 2005 року в сумі 228 489 грн 68 коп., яка складається з несплаченого основного боргу за кредитом у розмірі 149 927 грн 93 коп., пені за несвоєчасну сплату кредиту в розмірі 23 238 грн 83 коп., відсотків за користування кредитом в розмірі 46 036 грн 18 коп. та пені за несвоєчасну сплату відсотків у розмірі 9 286 грн 74 коп., звернуто стягнення на предмет іпотеки - житловий будинок АДРЕСА_1, який належить на праві приватної власності ОСОБА_3, шляхом проведення прилюдних торгів із зазначенням, що початкова ціна предмета іпотеки встановлюється на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб'єктом оціночної діяльності/незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій.

Виселено ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 з будинку № 11 з господарськими спорудами по АДРЕСА_1.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У касаційній скарзі ОСОБА_4, ОСОБА_5, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просять скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову ПАТ «Державний ощадний банк України» відмовити.

Вивчивши матеріали цивільної справи, доводи касаційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно зі ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Судами встановлено, що 14 квітня 2005 року між ВАТ «Державний ощадний банк України», правонаступником якого є позивач, та ОСОБА_3 було укладено договір відновлювальної кредитної лінії на суму 150 000 грн зі сплатою 21 % річних терміном на 60 місяців. Кредит був наданий на споживчі потреби.

Відповідно до додаткових договорів від 07 березня 2006 року № 02 та від 05 квітня 2006 року № 03 банк надав позичальнику кредит (транш) у розмірі 35 000 грн та 32 100 грн відповідно.

На забезпечення виконання зобов'язань вказаного кредитного договору 14 квітня 2005 року між позивачем та ОСОБА_3 було укладено іпотечний договір, відповідно до умов якого останній передав, а банк прийняв в іпотеку житловий будинок з господарськими спорудами по АДРЕСА_1, житловою площею 99,3 кв. м, загальною площею 227,4 кв. м, розміщений на земельній ділянці розміром 4 200 кв. м.

Рішенням Ічнянського районного суду Чернігівської області від 10 жовтня 2007 року з ОСОБА_3 на користь банку стягнуто заборгованість за договором відновлювальної кредитної лінії від 14 квітня 2005 року у розмірі 193 792 грн 64 коп.

У зв'язку з тим що зобов'язань за кредитним договором ОСОБА_3 не виконав, позивач звернувся до суду із указаним позовом та просив звернути стягнення на предмет іпотеки та виселити відповідачів зі спірного будинку.

Ухвалою апеляційного суду Чернігівської області від 01 квітня 2015 року до участі у справі залучено правонаступників ОСОБА_3, померлого ІНФОРМАЦІЯ_1, - ОСОБА_4 та ОСОБА_5, які фактично вступили в управління спадковим майном та прийняли спадщину.

Задовольняючи позовні вимоги ПАТ «Державний ощадний банк України» в частині звернення стягнення на предмет іпотеки, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, виходив з того, що у разі невиконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.

Колегія суддів суду касаційної інстанції погоджується з висновками судів попередніх інстанції в цій частині з огляду на наступне.

Відповідно до ст. ст. 1049, 1050, 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно зі ст. ст. 526, 527, 530 ЦК України зобов'язання повинні виконуватися належним чином і в установлений строк відповідно до умов договору та вимог закону.

При цьому відповідно до ч. 1 ст. 33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.

Встановивши невиконання боржником ОСОБА_3 свого основного зобов'язання перед банком, суд апеляційної інстанції, виконавши вимоги ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 23 липня 2014 року, обґрунтовано залишив без змін рішення районного суду в частині звернення стягнення на предмет іпотеки.

Разом з тим, задовольняючи позовні вимоги в частині виселення, суди, посилаючись на ст. 109 ЖК України та ст. 40 Закону України «Про іпотеку», виходили з того, що звернення стягнення на передане в іпотеку жиле приміщення є підставою для виселення всіх громадян, що мешкають в ньому.

Відповідно до ст. ст. 303, 304 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Справа розглядається в апеляційному суді за правилами, встановленими для розгляду справи судом першої інстанції, з винятками і доповненнями, встановленими законом.

Проте ухвала апеляційного суду в частині залишення без змін рішення районного суду щодо виселення відповідачів зазначеним нормам процесуального права не відповідає.

За змістом ч. 1 ст. 575 ЦК України та ст. 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека як різновид застави, предметом якої є нерухоме майно, це вид забезпечення виконання зобов'язання, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, передбаченому цим Законом.

Відповідно до ст. 589 ЦК України, ч. 1 ст. 33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених ст. 12 цього Закону.

Загальне правило про звернення стягнення на предмет застави (іпотеки) закріплене у ст. 590 ЦК України й передбачає можливість такого звернення на підставі рішення суду в примусовому порядку, якщо інше не встановлено договором або законом.

Крім того, правове регулювання звернення стягнення на іпотечне майно передбачене Законом України «Про іпотеку».

Згідно із ч. 3 ст. 33 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі рішення суду здійснюється відповідно до ст. 39 Закону України «Про іпотеку».

Так, згідно із ч. ч. 1, 2 ст. 39 цього Закону у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки суд за заявою іпотекодержателя виносить рішення про виселення мешканців за наявності підстав, передбачених законом, якщо предметом іпотеки є житловий будинок або житлове приміщення.

Крім того, ч. 1 ст. 40 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом.

Нормою, яка встановлює порядок виселення із займаного житлового приміщення, є ст. 109 ЖК Української РСР, у частині першій якої передбачені підстави виселення.

Разом з тим ч. 3 ст. 109 109 ЖК Української РСР регулює порядок виселення громадян.

За змістом ч. 2 ст. 40 Закону України «Про іпотеку» та ч. 3 ст. 109 ЖК Української РСР після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Відповідно до ч. 2 ст. 109 ЖК Української РСР громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.

Таким чином, ч. 2 ст. 109 ЖК Української РСР встановлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення.

Відтак, аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців на підставі ч. 2 ст. 39 Закону України «Про іпотеку» підлягають застосуванню як положення ст. 40 цього Закону, так і норма ст. 109 ЖК Української РСР.

Отже, за змістом цих норм особам, які виселяються з жилого будинку (жилого приміщення), яке є предметом іпотеки, у зв'язку зі зверненням стягнення на предмет іпотеки, інше постійне житло надається тільки в тому разі, коли іпотечне житло було придбане не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла.

Аналогічний правовий висновок викладений в постанові Верховного Суду України від 18 березня 2015 року № 6-39цс15.

Як вбачається з матеріалів справи, будинок АДРЕСА_1 був побудований ОСОБА_4 та ОСОБА_3 у період шлюбу у 1983 році, тобто іпотечне житло було придбане не за рахунок кредитних коштів.

У силу наданих чинним ЦПК України повноважень апеляційний суд міг усунути допущені судом першої інстанції порушення норм матеріального та процесуального права, проте, не врахувавши вищенаведеного, не встановивши фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, залишив без змін рішення районного суду в частині виселення відповідачів.

За таких обставин колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню, а постановлена у справі ухвала апеляційного суду Чернігівської області від 17 квітня 2015 року в частині залишення без змін рішення Ічнянського районного суду Чернігівської області від 24 січня 2014 року, яким виселено відповідачів із займаного ними будинку, - скасуванню з направленням справи в цій частині на новий розгляд до суду апеляційної інстанції з підстав, передбачених ч. 3 ст. 338 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 336, 338, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4, ОСОБА_5 задовольнити частково.

Ухвалу апеляційного суду Чернігівської області від 17 квітня 2015 року в частині залишення без змін рішення Ічнянського районного суду Чернігівської області від 24 січня 2014 року щодо виселення відповідачів скасувати, справу в цій частині передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

В іншій частині рішення Ічнянського районного суду Чернігівської області від 24 січня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Чернігівської області від 17 квітня 2015 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.С. Ткачук

Судді: М.В. Дем'яносов

О.В. Кафідова

В.М. Колодійчук

І.М. Фаловська