Справа № 297/3240/14-ц
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

06 липня 2015 року м. Ужгород

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Закарпатської області в складі:

головуючого судді Куштана Б.П. (доповідача),

суддів: Мацунича М.В. і ОСОБА_1,

при секретарі Дашковська С.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Автофінанс» на рішення Берегівського районного суду від 14 квітня 2015 р. за позовом ОСОБА_2 Лівії Стефанівни та ОСОБА_2 до товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Автофінанс» про захист прав споживачів і визнання договору недійсним, -

в с т а н о в и л а :

ОСОБА_3 і ОСОБА_2 звернулися у суд із позовом до товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Автофінанс» (надалі ТОВ «Автофінанс») у грудні 2014 р.

Після зміни підстави позовних вимог (а.с.100-101) просили визнати недійсними договори фінансового лізингу №№ 00156, 00157, 00170 від 25.11.2014 р. як несправедливі, нотаріально не посвідчені та укладені з використанням нечесної підприємницької діяльності шляхом обману, стягнути з відповідача на користь ОСОБА_3 грошові кошти в сумі 34000 грн., а на користь ОСОБА_2 17000 грн.

Рішенням Берегівського районного суду від 14 квітня 2015 р. позов задоволено. Вирішено питання судових витрат (а.с.121-124).

Апелянт просить скасувати це рішення та ухвалити нове про відмову в позові. Доводить про порушення судом норм матеріального та процесуального права. Указує на неналежну оцінку доказів.

Письмових заперечень або пояснень на скаргу позивачі не подали, в судове засідання не зявилися без поважних причин, хоча про час і місце такого були належно повідомлені. Присутній у судовому засіданні їх представник адвокат ОСОБА_4, не визнав скарги і просить залишити рішення суду без змін.

Апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення скасуванню із ухваленням нового по суті позовних вимог, із таких мотивів.

Суд першої інстанції виходив із того, що спірні договори укладені з використанням нечесної підприємницької діяльності шляхом введення в оману споживачів через позбавлення їх достатнього часу для прийняття свідомого рішення.

Колегія суддів не погоджується із цим висновком через невідповідність такого фактичним обставинам справи та порушення норм матеріального права.

Відносини, що виникають у зв'язку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями ЦК України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж і поставку з урахуванням особливостей, встановлених спеціальним законом, а саме Законом України від 16 грудня 1997 р. № 723/97-ВР «Про фінансовий лізинг».

Так, згідно з положеннями ст. 806 ЦК за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі). До договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов'язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом. Особливості окремих видів і форм лізингу встановлюються законом.

Відповідно до ч.2 ст. 1 Закону «Про фінансовий лізинг» (надалі Закон) за договором фінансового лізингу (далі Договір) лізингодавець зобов'язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі).

За приписами ст. 6 Закону договір лізингу має бути укладений у письмовій формі. Істотними умовами договору лізингу є: предмет лізингу; строк, на який лізингоодержувачу надається право користування предметом лізингу (строк лізингу); розмір лізингових платежів; інші умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Строк лізингу визначається сторонами договору лізингу відповідно до вимог цього Закону.

Згідно з ч.1 ст. 16 Закону сплата лізингових платежів здійснюється в порядку, встановленому договором. Тобто, ця норма надає пріоритет договірного регулювання відносин лізингу над нормативним.

Частиною 2 указаної статті передбачено, що лізингові платежі можуть включати суму, яка відшкодовує вартість предмета лізингу, платіж як винагороду лізингодавцю за отримане у лізинг майно; компенсацію відсотків за кредитом, інші витрати лізингодавця, що безпосередньо пов'язані з виконанням договору лізингу.

Установлено, що 25.11.2014 р. між сторонами були укладені договори фінансового лізингу №№ 00156, 00157, 00170 з дотриманням усіх передбачених чинним законодавством вимог, а предметом лізингу були трактори МТЗ 892 (а.с.7-16, 18-27, 29-37). Того ж дня було сплачено відповідачу 17 000 грн. і 34 000 грн. комісії за організацію (а.с.17, 28, 38).

Закон України «Про захист прав споживачів» передбачає різні взаємовиключні підстави визнання угод недійсними (ст.ст. 18, 19).

Для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (п.6 ч.1 ст. 3, ч.3 ст. 509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві.

Законом закріплена можливість визнання недійсними правочинів, здійснених із використанням нечесної підприємницької діяльності, яка полягає, зокрема, у введенні в оману споживачів шляхом залучення їхніх коштів із метою реалізації діяльності пірамідальної схеми.

Аналіз п.7 ч.3 ст. 19 указаного Закону дає підстави для висновку, що поняття «пірамідальна схема» в розумінні цієї норми має такі обов'язкові ознаки: а) здійснення сплати за можливість одержання учасником компенсації; б) компенсація надається за рахунок залучення учасником інших споживачів схеми; в) відсутність продажу або споживання товару. Для кваліфікації пірамідальної схеми необхідна наявність усіх зазначених ознак.

Однак, таких ознак (несправедливості умов договору та нечесної підприємницької діяльності) зі справи не вбачається.

Відповідно до ч.1 ст. 230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним.

Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкоджати вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Виходячи із змісту зазначеної норми, правочин визнається вчиненим внаслідок обману у разі навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину.

Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення.

Висновок суду першої інстанції із цього приводу (про позбавлення споживачів достатнього часу для прийняття свідомого рішення) ґрунтується на одному з випусків програми «Агенти впливу», що в розумінні глави 5 ЦПК України не є належним і допустимим доказом у справі, та на показаннях самих позивачів, які спростовується, зокрема, договорами фінансового лізингу з додатками, кожна сторінка яких особисто ними підписана, тобто є недоведеним.

Одночасно колегія суддів відмічає, що в порушення вимог ст. 11 ЦПК України, яка зобов'язує суд розглядати справу в межах заявлених вимог, суд першої інстанції залишив поза увагою таку заявлену позивачами підставу для визнання спірних договорів недійсними як відсутність їх нотаріального посвідчення.

За загальним правилом (ст. 215 ч.1, ч.2 ЦК) підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

У разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним (ст. 220 ч.1 ЦК).

Доводи позивачів з посиланням на ст. 799 ч.2 ЦК України про те, що договір фінансового лізингу як договір найму (оренди) транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню, є безпідставними, оскільки фінансовий лізинг повністю регулюється спеціальним законом. До договору лізингу можуть застосовуватися загальні положення про найм (оренду) тільки з урахуванням спеціальних особливостей, установлених відповідним параграфом ЦК України та Законом «Про фінансовий лізинг». Однак, ні ЦК України, ні Закон «Про фінансовий лізинг» не містять вимог про обов'язкове нотаріальне посвідчення договорів фінансового лізингу. При цьому, ч.2 ст.799 ЦК не регулює відносини фінансового лізингу.

Тобто, чинне законодавство не передбачає обовязкового нотаріального посвідчення договору фінансового лізингу.

За приписами ст. 10 ч.1, ч.3, ст. 60 ч.1, ч.4, ст. 213 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

У контексті наведеного колегія суддів вважає, що оскаржене рішення підлягає скасуванню із ухваленням нового про відмову в позові за недоведеністю.

Керуючись ст.ст. 215, 220, 230, 799, 806 ЦК України, Законами України «Про фінансовий лізинг» і «Про захист прав споживачів» ст.ст. 3, 10, 11, 33, 60, 212, 213, 303, 307 ч.1 п.2, 309 ч.1 п.3, п.4, ч.2, 313, 314 ч.2, 316, 317, 319 ЦПК України, -

в и р і ш и л а :

1. Апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Автофінанс» задовольнити.

2. Рішення Берегівського районного суду від 14 квітня 2015 р. скасувати.

3. У позові ОСОБА_2 Лівії Стефанівни та ОСОБА_2 відмовити.

4. Стягнути з ОСОБА_2 Лівії Стефанівни та ОСОБА_2 на користь товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Автофінанс» по 66.60 грн. з кожного у відшкодування судового збору.

5. Рішення набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржене в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили шляхом подачі скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Судді: