РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 серпня 2015 року м. Мукачево Справа №303/3509/15-ц

2/303/2032/15

Номер рядка стат. звіту 38

Мукачівський міськрайонний суд Закарпатської області

в складі: головуючого судді Кость В.В.

при секретарі Прокоп Г.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Мукачево цивільну справу

за позовом ОСОБА_1

до відповідача ОСОБА_2 сільської ради Мукачівського району

про визнання права власності,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог від 09.07.2015 (а.с. 39-40), звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 сільської ради Мукачівського району про визнання за нею права власності в порядку спадкування на земельні ділянки площею 0,042 га та 0,04 га (загальна площа 0,082 га) для ведення садівництва, а також садовий будинок, які знаходяться на території ОСОБА_2 сільської ради Мукачівського району у с. Клячаново, вул. Підловачна, 17 «К» (товариство «Кіровець»).

Позовні вимоги обґрунтовуються обставинами щодо наявності у позивача всіх правових підстав для визнання за нею права власності на земельні ділянки та садовий будинок за ОСОБА_3, який помер 21.01.2012.

Необхідність вирішення такого питання у судовому порядку, повязана з втратою спадкодавцем ОСОБА_3 оригіналу державного акту на земельні ділянки серії ЗК-007-02082 та не вчинення ним дій по державній реєстрації права власності на садовий будинок, внаслідок чого у нотаріальному порядку позивачу було відмовлено у видачі свідоцтва про право власності на вищевказані майнові активи.

В судове засідання позивач не зявилася, натомість, на підставі поданої нею письмової заяви від 13.08.2015, просила розглянути справу без її участі. Позовні вимоги підтримала повністю.

Відповідач свого представника на судове засідання не направив, натомість подав до суду письмову заяву (а.с. 43) про розгляд справи без його участі. Також відповідач визнав позовні вимоги у повному обсязі.

Дослідивши подані по справі доказові матеріали, суд констатує наступне.

Згідно з наявними у матеріалах справи доказовими матеріалами (рішення Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 26.04.2013, а.с. 10; Витяг про реєстрацію в Спадковому реєстрі, а.с. 11, відповідь приватного нотаріуса Мукачівського міського нотаріального округу від 25.05.2015 від 25.05.2015 №22/02-14, а.с. 15) ОСОБА_1 є спадкоємцем першої черги за спадкодавцем майнових активів за предметом позову ОСОБА_3, який помер 21.01.2015 (свідоцтво, а.с. 9).

Інший спадкоємець (ОСОБА_3К.), який є братом позивача, на підставі нотаріально посвідченої заяви (а.с. 16) відмовився від прийняття спадщини за померлим батьком.

За час свого життя померлий був фактичним власником земельних ділянок та забудовником садового будинку (довідки, а.с. 17, 42, акт, а.с. 18).

В матеріалах справи також наявний технічний паспорт на садибний (індивідуальний) житловий будинок виданий 17.06.2015 року ТОВ «Мукачівське міське бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки», з відображеними у ньому технічними характеристиками вказаного обєкту нерухомості (а.с. 16-18).

Як свідчать наявні у справі доказові матеріали (а.с. 15), позивач намагалася вирішити питання щодо оформлення права власності на спадкове майно в нотаріальному порядку, однак отримала відмову через відсутність у неї правовстановлюючих документів.

З урахуванням вищевказаних фактичних обставин справи, суд приймає до уваги також наступне.

Згідно зі ст. 1 Цивільного процесуального кодексу України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Частиною першою ст. 15 Цивільного кодексу України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Під способом захисту суб'єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів дається у ст. 16 Цивільного кодексу України.

Відповідно до ст. 20 Цивільного кодексу України право на захист особа здійснює на свій розсуд.

З урахуванням п. 1 частини другої ст. 16 Цивільного кодексу України, одним із способів захисту порушеного права є його визнання.

Поряд з цим, відповідно до ч. 3 ст. 3 Закону України від 1 липня 2004 року "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації.

Відповідно до ч. 4 ст. 3 зазначеного Закону права на нерухоме майно, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за таких умов: якщо реєстрація прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав діяло законодавство, що не передбачало обов'язкової реєстрації таких прав.

Державна реєстрація права власності на житлові будинки, споруди регулювалася підзаконними нормативними актами, зокрема, такими як Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затверджена заступником Міністра комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року і яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу від 13 грудня 1995 року № 56, Тимчасове положення про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно, затверджене наказом Міністерства юстиції України від 7 лютого 2002 року № 7/5 і зареєстроване в Мін'юсті 18 лютого 2002 року за № 157/6445 (з подальшими змінами).

Зазначені нормативні акти передбачали державну реєстрацію будівель, споруд, державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, проте виникнення права власності на будинки, споруди не залежало від державної реєстрації до часу набрання чинності ЦК та Законом України від 1 липня 2004 року "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень".

Отже, у разі відсутності державної реєстрації права власності на нерухоме майно, створене та оформлене в передбаченому законом порядку до набрання чинності Законом України від 1 липня 2004 року "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень", спадкоємці, які прийняли спадщину, мають право на оформлення спадкових прав шляхом звернення до нотаріальної контори за видачею свідоцтва про право на спадщину.

Відповідно до ст. 1216 Цивільного кодексу України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Статтями 1218, 1222 Цивільного кодексу України передбачено, що до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини.

Згідно з абзацами другим та третім п. 23 постанови пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» від 30.05.2008 №7 свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають.

У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження.

Оцінюючи фактичні обставини по справі на предмет їх відповідності вищевказаним нормам цивільного законодавства суд приходить до висновку про необхідність задоволення позовних вимог з огляду на наступне.

Як свідчать матеріали справи, померлий ОСОБА_4 був батьком позивача. Позивач, в однозначній мірі є спадкоємцем майнових активів померлого. Інший можливий спадкоємець не висловив бажання успадкувати зазначене вище майно, про що свідчать нотаріально посвідчена заява. В свою чергу, роком забудови садового будинку є 1991 рік, тому воно не підлягало обовязковій державній реєстрації. Вказана обставина пояснює фактичну відсутність правовстановлюючих документів на будинок. Також позивач у повній мірі дотримався і законодавчо визначеного порядку оформлення права власності на спадкове майно, а саме звернувся з відповідною заявою до державного нотаріуса, однак отримав відмову, тому його звернення щодо визнання за ним права власності на спадкове майно підлягає судовому захисту.

Крім того, батько позивачки, за час свого життя, був фактичним власником вищевказаних земельних ділянок, про що свідчить наявна у матеріалах справи копія державного акту на право власності на землю (а.с. 18), однак втрата оригіналу такого акту не може слугувати підставою для позбавлення позивачки можливості успадкувати належне спадкодавцю майно.

З урахуванням вищенаведених фактичних обставин по справі та приписів законодавства, чинного у періоді виникнення та цивільно правової реалізації відносин із спадкування садового будинку та земельних ділянок, суд приходить до висновку про підставність позовних вимог та необхідність їх задоволення.

Керуючись ст.ст. 8, 41, 124, 129 Конституції України, ст.ст. 1, 2, 8, 10, 11, 14, 60, 209, 212-215, 223, 224-228, 294 Цивільного процесуального кодексу України, суд,

ВИРІШИВ:

1. Позов задоволити повністю.

2. Визнати за ОСОБА_5 (ІНФОРМАЦІЯ_1, м. Мукачево, вул. Грушевського, 53/2, код НОМЕР_1), в порядку спадкування, право власності на земельні ділянки площею 0,042 га та 0,04 га (загальна площа 0,082 га) для ведення садівництва, які знаходяться на території ОСОБА_2 сільської ради Мукачівського району у с. Клячаново, вул. Підловачна, б/н, а також садовий будинок, який знаходиться на території ОСОБА_2 сільської ради Мукачівського району у с. Клячаново, вул. Підловачна, 17 «К».

3. Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя В.В. Кость