Справа № 348/995/14-ц
Провадження № 22-ц/779/1484/2015
Головуючий у 1 інстанції Грещук Р.П. Р. П.
Суддя-доповідач Матківський Р.Й.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 липня 2015 року м. Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Івано-Франківської області в складі:

головуючого Матківського Р.Й.,

суддів: Горблянського Я.Д., Фединяка В.Д.

секретаря Петріва Д.Б.

з участю апелянта ОСОБА_2 та його представника ОСОБА_3, представника позивача ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_2, третя особа без самостійних вимог на стороні позивача - Саджавська сільська рада, про звільнення самовільно зайнятої земельної ділянки та усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою, з апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Надвірнянського районного суду Івано-Франківської області від 21 жовтня 2014 року

в с т а н о в и л а :

У квітні 2014 року ОСОБА_5 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_2, третя особа без самостійних вимог на стороні позивача - Саджавська сільська рада та просив зобов'язати відповідача не чинити перешкоди у здійсненні ним права користування земельною ділянкою площею 0,0978 кв.м для ведення особистого селянського господарства, яка знаходиться у АДРЕСА_1 та належить йому на праві власності, зобов'язати відповідача ОСОБА_2 звільнити частину самовільно зайнятої земельної ділянки, що належить йому на праві власності та стягнути з відповідача на його користь моральну шкоду в розмірі 5000 гривень та 487,20 гривень судових витрат.

Заявлені вимоги позивач обґрунтував тим, що отримав Державний акт на право власності на земельну ділянку для ведення особистого селянського господарства площею 0,0978 га, його земельна ділянка межує із ділянкою відповідача ОСОБА_2 площею 0,1905 га, яка на даний час ним не приватизована. Відповідачем було порушено межові знаки та захоплено частину його земельної ділянки.

Внаслідок неправомірних та незаконних дій з боку відповідача йому та сім'ї завдана моральна шкода, яка полягає в порушенні права користування земельною ділянкою. Вказані дії ОСОБА_2 негативно впливають на його життя, а тому відповідно до вимог ст. 391 ЦК України, ст. 125, ч. 2 ст. 152 ЗК України а також ч. 1 ст. 1167 ЦК України просив захистити його порушене право як власника земельної ділянки.

Рішенням Надвірнянського районного суду Івано-Франківської області від 21 жовтня 2014 року позов ОСОБА_5 задоволено частково.

Зобов'язано відповідача не чинити перешкоди у здійсненні ОСОБА_5 права користування земельною ділянкою площею 0,0978 кв.м. для ведення особистого селянського господарства, яка знаходиться у АДРЕСА_1 та належить йому на праві власності згідно Державного акту серії НОМЕР_1 від 05 червня 2012 року.

Зобов'язано відповідача ОСОБА_2 звільнити частину самовільно зайнятої земельної ділянки, що належить йому на праві власності.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_5 2500 грн. спричиненої моральної шкоди та 487, 20 гривень судових витрат згідно долучених квитанцій, всього 2987, 20 гривень.

На дане рішення відповідач ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, просить його скасувати та постановити нове про відмову у задоволенні позову.

Апелянт у скарзі зазначає, що рішення є помилковим, винесеним внаслідок неповного з'ясування всіх обставин справи, що призвело до неправильного застосування судом норм матеріального права. Суд прийшов до висновку про самовільне захоплення ним земельної ділянки позивача на підставі акта обстеження межових знаків, складеного Саджавською сільською радою, однак на час розгляду справи не було затверджено положення та склад земельної комісії. Крім того, член земельної комісії ОСОБА_6 є родичем позивача. Суд першої інстанції не взяв до уваги технічну документацію, з якої вбачається, що земельна ділянка відводилась в натурі ОСОБА_5 без його відома та згоди. На думку відповідача позивач, користуючись своїми родинними зв'язками в сільській раді, а також враховуючи те, що ним право власності на земельну ділянку не оформлено, кожен рік захоплює частину його земельної ділянку. Суд необґрунтовано відхилив його клопотання про витребування довідки з Надвірнянського районного виробничого відділу Івано-Франківської регіональної філії Центру ДЗК про обміри спірної земельної ділянки, яка перебуває у власності ОСОБА_5 для з'ясування чи розмір ділянки відповідає встановленим межовим знакам та даним земельного кадастру. Справа також розглянута без його належного повідомлення .

Вислухавши пояснення апелянта та його представника, які вимоги скарги підтримала представника позивача, яка вимоги скарги заперечила, перевіривши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з наступних мотивів.

Справа судами розглядалася неодноразово.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 13 травня 2013 року скасовано рішення апеляційного суду Івано-Франківської області від 24 грудня 2014 року, а справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Підставою скасування рішення зазначено, що судом апеляційної інстанції при ухваленні рішення не встановлено суб'єктний склад суміжних землекористувачів із приватизованою земельною ділянкою позивача, тобто ОСОБА_2 чи його сина ОСОБА_7, та зобов'язуючи звільнити частину ділянки не встановлено, яку саме площу земельної ділянки захопив ОСОБА_2 у позивача.

Відповідно до ч. 4 ст. 337 ЦПК України висновки і мотиви суду касаційної інстанції, з яких скасовані рішення є обов'язковими для суду першої чи апеляційної інстанції при новому розгляді справи.

Тому колегією суддів при новому розгляді зазначеної справи детально та всесторонньо перевірено зазначені касаційною інстанцією висновки і мотиви та встановлено, що суміжним користувачем із приватизованою земельною ділянкою позивача фактично є відповідач ОСОБА_2 а не його син ОСОБА_7 і саме він чинить перешкоди у користуванні власністю, тому зобов'язаний повернути частину самовільно захопленої ділянки.

Суд першої інстанції детально перевірив, враховуючи доводи і заперечення відповідача і правильно встановив, що обставини, якими позивачем обґрунтовував заявлені вимоги дійсно мали місце.

Відповідно до ст. 57 ЦПК доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

За змістом ст. 212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Згідно матеріалів справи, позивачу ОСОБА_5 на праві власності відповідно до копії Державного акта на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_1 від 05.06.2012 (а.с. 8, 21), виданого на підставі рішення 13 сесії 6 демократичного скликання № 217-13/2012 від 28 лютого 2012 року Саджавської сільської ради належить земельна ділянка площею 0,0978 га для ведення особистого селянського господарства, яка знаходиться у АДРЕСА_1.

Відповідно до копії технічної документації із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право на землю для ведення особистого селянського господарства ОСОБА_5 виготовленого Товариством з обмеженою відповідальністю «ТиСа Захід» у 2012 році межі та площа земельної ділянки відповідають рішенням 10 сесії 6 демократичного скликання № 148-10/2011 Саджавської сільської ради щодо надання дозволу ОСОБА_5 на виготовлення технічної документації земельної ділянки площею 0,0978.

Згідно копії Акту прийому-передачі знаків на зберігання, встановлені межові знаки передані на зберігання ОСОБА_5.(а.с. 15).

Відповідно до копії довідки Саджавської сільської ради № 668 від 10 квітня 2014 року (а.с. 31). за домоволодінням ОСОБА_2 по АДРЕСА_1 рахується земельна ділянка площею 0,1905 га для ведення особистого селянського господарства, і він є платником податку за її користування.

З копії акта обстеження межових знаків від 04 квітня 2014 року, який складений комісією Саджавської сільської ради вбачається, що постійною комісією по земельних відносинах, розвитку сільського господарства та екології неодноразово встановлювались і погоджувались межові знаки між суміжними земельними ділянками ОСОБА_5 та ОСОБА_2, а саме 07 листопада 2011 року (а.с. 29), 23 листопада 2011 року (а.с. 27), 24 грудня 2011 року (а.с. 28), 31 березня 2014 року. Також актом зафіксовано, що ОСОБА_5 з дружиною на своїй земельній ділянці посадив картоплю, а 03 квітня 2014 року ОСОБА_2 знищив межові знаки між земельними ділянками і переорав частину посадженої позивачем картоплі (а.с. 30).

На а.с. 39-43 містяться фототаблиці із зображенням зруйнованих межових знаків на спірній земельній ділянці та її самовільне захоплення.

Тому колегія суддів вважає, що земельна ділянка позивачем використовується на підставі належних правовстановлюючих документів, які і є дійсними, а факт самовільного зайняття даної земельної ділянки підтверджено відповідними доказами.

В пункті 7 Постанови Пленуму Верховного Суду України N 7 від 16 квітня 2004 року «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» (з відповідними змінами та доповненнями) зазначено, що захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється згідно з частиною третьою статті 152 ЗК України шляхом: визнання прав; відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; визнання угоди недійсною; визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; відшкодування заподіяних збитків; застосування інших, передбачених законом, способів захисту (стаття 16 ЦК). Власник земельної ділянки, права якого порушено, може вимагати відшкодування завданої цим моральної шкоди (частина третя статті 386 ЦК).

У поданій апеляційній скарзі ОСОБА_2 зазначає, що позивач ОСОБА_5, користуючись своїми родинними зв'язками у сільській раді та тим, що не оформив право власності на свою ділянку, кожного року частково захоплює його земельну ділянку та у році виникнення спору посадив на його частині ділянки картоплю. Тобто, по змісту самої апеляційної скарги відповідач не заперечує, що саме він є землекористувачем ділянки, яка межує із ділянкою позивача.

У засіданні апеляційного суду апелянт ОСОБА_2 підтвердив, що саме він передискував частину суміжної земельної ділянки позивача, на якій було посаджено картоплю, однак вважає, що виконав цю роботу не на частині земельної ділянки позивача, а повернув частину своєї ділянки, яку періодично захоплював ОСОБА_5 Тобто апелянт повністю підтверджує висновки, які складені комісією представників Саджавської сільської ради від 04 квітня 2014 року, у якій крім наведених фактів зазначено схему обох земельних ділянок, тобто позивача площею 0,0978 га та відповідача площею 0,1905 га та відзначено частину самовільно захопленої ділянки.

У засіданні апеляційного суду представник апелянта подала довідку Саджавської сільської ради від 07 березня 2012 року як підтвердження того, що відповідач не є суміжником із земельною ділянкою позивача по АДРЕСА_1. Однак за змістом цієї довідки зовсім не вбачається відсутність сумісництва між сторонами як землекористувачами, а навпаки, вказується, що у відповідача ОСОБА_2 є у наявності земельна ділянка площею 0,20 га для ведення особистого селянського господарства. Апелянт та його представник також посилаються на зміст та схему акту встановлення межових знаків від 07 листопада 2011 року на а.с. 29 і підтверджують, що земельна ділянка ОСОБА_2 раніше межувала із земельною ділянкою ОСОБА_8 - тестя позивача, підтверджують правильність схематичного зображення земельних ділянок і вважають, що позивач ОСОБА_5 не є суміжником.

Одночасно апелянт та його представник наголошують на тому, що зазначена в цьому акті земельна ділянка, яка межує та належить ОСОБА_8 перейшла у користування позивача ОСОБА_5, який її приватизував і користується нею. Тому посилання апелянта та його представника підтверджують суміжність землекористування по наявній схемі, яка визнається ними. Тобто, апелянт та його представник довели суду, що фактично в натурі із позивачем ОСОБА_5 є землекористувачами суміжної ділянки і саме на цій частині ділянки ОСОБА_2 передискував картоплю позивача.

Апелянт ОСОБА_2 у даному засіданні намагався пояснити, що схематично зображена земельна ділянка у актах площею 0,1905 га, яка зазначена у його користуванні поділена вздовж і половина цієї ділянки належить його сину ОСОБА_7 зі сторони приватизованої ділянки позивача на підставі отримання частини ділянки сином у спадщину. Одночасно він підтвердив, що підстав для такого поділу земельної ділянки, яка рахується за ним для сина ОСОБА_7 немає, він з ним разом не проживає, а його домоволодіння знаходиться на відстані близько 100 метрів.

Не можуть також братись до уваги як доказ належності частини земельної ділянки сину ОСОБА_7, яка межує з позивачем на підставі квитанцій про сплату земельного податку на а.с. 204.

Син відповідача ОСОБА_7 сплачує земельний податок за надані йому земельні ділянки на території ради, але не за спірну ділянку, а за інші, і це встановлено даними виконкому сільської ради.

У акті погодження межових знаків земельної ділянки від 23 листопада 2011 року, виданого за участю представників Саджавської сільської ради та Державному акті на право приватної власності на землю ОСОБА_5 дійсно зазначено, що межівником позивача є не відповідач ОСОБА_2, а його син ОСОБА_7 Однак колегією суддів достовірно встановлено, що зазначення межівником сина відповідача є технічною помилкою, тому такі відомості підлягають оцінці відповідно до встановлених судом фактичних обставин справи.

Представник позивача в засіданні апеляційного суду подала довідку Саджавської сільської ради від 03 липня 2015 року, якою в черговий раз підтверджено підставність користування земельними ділянками відповідачем та його сином на території ради, відзначено, що земельна ділянка площею 0,1905 га по АДРЕСА_1 надана за рішенням саме відповідачу ОСОБА_2 та підтверджено його суміжне землекористування по АДРЕСА_1 із приватизованою земельною ділянкою позивача, зазначено крім відповідача інших суміжників позивача.

У зазначеній довідці вказано також, що відповідачем ОСОБА_2 самовільно захоплено земельну ділянку позивача площею 0, 0037 га визначеної відповідно до акту від 4 квітня 2014 року.

Тому колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правильно встановив, що саме відповідач чинить перешкоди позивачу в користуванні земельною ділянкою, він її захопив та зобов'язаний повернути власнику.

Однак за змістом позовних вимог і сам позивач не заперечував, що відповідачем захоплена не вся належна йому площа земельної ділянки, а тільки частина, а суд першої інстанції зобов'язав відповідача не чинити перешкоди в користуванні земельною ділянкою площею 0,0978 га, і зобов'язуючи повернути земельну ділянку зовсім не зазначив площі.

Колегія суддів вважає, що є доведеним факт самовільного захоплення відповідачем земельної ділянки тільки площею 0, 0037 га, тому рішення суду першої інстанції в частині визначення для усунення перешкод та повернення частини земельної ділянки підлягає зміні з визначенням конкретної встановленої самовільно захопленої площі, тобто в даному випадку суд першої інстанції повинен був вирішити спір повністю та конкретно зазначити площу ділянки, на яку за законом має право позивач.

Апелянт жодним належним та допустимим доказом не довів своє право на користування спірною частиною земельної ділянки, а переконливо встановлено, що вона належить позивачу.

За ч. 3 ст. 386 ЦК України власник, права якого порушені, має право на відшкодування завданої йому майнової та моральної шкоди.

Відповідно до ст. ст. 23, 1167 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна. Моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.

Враховуючи обставини справи суд першої інстанції правильно встановив, що неправомірними діями відповідача позивачу завдана моральна шкода. Суд з урахуванням його стану здоров'я, тривалості моральних страждань позивача правильно визначив розмір морального відшкодування.

Керуючись ст. ст.218, 307, 309, 316, колегія суддів, -

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Надвірнянського районного суду Івано-Франківської області від 21 жовтня 2014 року в частині зобов'язання ОСОБА_2 не чинити перешкод ОСОБА_5 та повернення частини земельної ділянки площею 0,0978 кв.м. змінити.

Зобов'язати ОСОБА_2 не чинити перешкод ОСОБА_5 в користуванні земельною ділянкою площею 0, 0037 га, розташовану у АДРЕСА_1

Зобов'язати ОСОБА_2 повернути ОСОБА_5 земельну ділянку площею 0, 0037 га, розташовану у АДРЕСА_1

У решті рішення Надвірнянського районного суду Івано-Франківської області від 21 жовтня 2014 року залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, однак може бути оскаржене в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий Р.Й. Матківський

Судді Я.Д. Горблянський

В.Д. Фединяк