АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Справа № 752/6900/15-ц Головуючий у 1 - й інстанції: Шкірай М.І.
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 серпня 2015 року колегія суддів Судової палати в цивільних справах апеляційного суду м. Києва в складі:

Головуючого - Шиманського В.Й.

Суддів - Кравець В.А., Гаращенка Д.Р.

при секретарі - Троц В.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_3 на рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 16 червня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, Комунальне підприємство «Житлово-експлуатаційна організація-110 Голосіївського району міста Києва» про визначення порядку користування квартирою, вселення, усунення перешкод в користуванні квартирою та розподіл особового рахунку,-

В С Т А Н О В И Л А:

Із вказаним позовом до суду позивач звернувся у квітні 2015 року.

Зазначав, що квартира АДРЕСА_1 належить сторонам на праві спільної сумісної власності в рівних долях. Він, як власник ј вищезазначеної квартири, має бажання вселитись у вказану квартиру з визначенням порядку її користування та розділом особового рахунку, а тому просив вселити його у вищезазначену квартиру, виділивши йому в користування ізольовану кімнату площею 9,9 кв.м. з балконом, а відповідачам дві ізольовані кімнати площею 22,6 кв.м. та 12,1 кв.м., залишивши в загальному користуванні підсобні приміщення: коридор, туалет, ванну кімнату, кухню з балконом, вбудовану шафу, зобов'язати відповідачів не чинити перешкоди в користуванні квартирою та розділити особовий рахунок відповідно до визначеного порядку користування квартирою.

Рішенням Голосіївського районного суду міста Києва від 16 червня 2015 року позов задоволено частково.

Визначено порядок користування квартирою АДРЕСА_1, шляхом виділення ОСОБА_3 в користування ізольовану кімнату 6, площею 9.9 кв.м. з балконом, площею 3.0 кв.м.

ОСОБА_4, ОСОБА_5 та ОСОБА_6 виділено в користування дві ізольовані кімнати 4 та 5, площею, відповідно 22.6 кв.м. і 12.1 кв.м.

ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 та ОСОБА_6 залишено в загальному користуванні приміщення 1, 2, 3, 7, 8, 9 і лоджію, площами відповідно 5.2 кв.м., 6.8 кв.м., 8.6 кв.м., 8.0 кв.м., 1.2 кв.м., 2.6 кв.м. та 3.4 кв.м.

В решті позову відмовлено.

В апеляційній скарзі, з посиланням на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення судом норм процесуального права, ставиться питання про скасування рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог та ухвалення нового про задоволення позову в повному обсязі.

Рішення суду першої інстанції в частині задоволених позовних вимог про визначення порядку користування квартирою сторонами не оскаржено, тому, у відповідності до положень ч.1 ст.303 ЦПК України, колегія суддів перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги.

Заслухавши доповідь судді, пояснення учасників процесу, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню у зв'язку з наступним.

Судом першої інстанції вірно встановлено що згідно свідоцтва про право власності на житло від 06.01.2000 року, виданого Комунальним підприємством «Київське міське бюро технічної інвентаризації» та записаного в реєстрову книгу за № 9110, ОСОБА_3, та членам його сім'ї ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9 в рівних долях належить квартира АДРЕСА_1.

09.02.2007 року шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_7 розірвано, що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу, серія НОМЕР_1, виданим Відділом реєстрації актів цивільного стану Голосіївського районного управління юстиції у м. Києві 30.07.2009, актовий запис № 100.

Також встановлено що після розірвання шлюбу відповідачі по справі змінили прізвище на «Копачовець», що сторонами не заперечується.

Згідно довідки форми №3 від 27.03.2015 року № 766, виданої Комунальним підприємством «Житлово-експлуатаційна організація-110 Голосіївського району» вбачається, що у квартирі АДРЕСА_1 з 03.09.1998 року проживають і зареєстровані 4 особи - ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 та ОСОБА_6

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог про вселення та усунення перешкод в користуванні квартирою суд першої інстанції прийшов до висновків що позивачем не доведено, що відповідачі чинять дії, які перешкоджають йому реалізувати своє право на користування житловим приміщення в квартирі та перешкоджають йому вселитися у вказану квартиру.

Натомість колегія суддів не може погодитись з висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Частиною 1 ст. 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва.

Згідно із ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може

бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

При цьому особа, яка є співвласником майна, яке перебуває у спільній частковій власності, наділена правом на захист права користування, володіння або розпорядження таким майном незалежно від розміру належної їй частки.

За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю.

У силу положень статей 21, 24, 41 Конституції України, статей 319, 358-ЦК України всі громадяни є рівними у своїх правах, усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення цих прав, в тому числі щодо захисту права спільної часткової власності.

В позовній заяві позивач зазначає, що після розірвання шлюбу з ОСОБА_4 між сторонами склались неприязні стосунки, внаслідок чого він вимушений був залишити квартиру та перестав в ній проживати.

При дослідження запису судового засідання від 16.06.2015 року вбачається, що відповідачами був замінений замок на вхідних дверях. Ключей від вхідних дверей посля їх заміни у позивача немає, що в свою чергу є доказом відсутності у позивача доступу до вищезазначеної квартири.

Крім того, як вбачається з журналу судового засідання, відповідачі ОСОБА_5 та ОСОБА_4 під час слухання справи в суді першої інстанції визнали позовні в частині вселення позивача у квартиру АДРЕСА_1.

За наведених обставин колегія суддів приходить до висновку, що права позивача, як власника ј частини квартири, порушені, що відповідно до правил ст. 391 ЦК України є підставою для усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном за обраним ним способом захисту порушеного права.

Враховуючи викладене колегія суддів приходить до висновку про обґрунтованість позовних вимог в частині вселення позивача у вищезазначену квартиру, зобов'язання відповідачів не чинити перешкод у користуванні квартирою та надання позивачу ключів від вищезазначеної квартири.

Що стосується позовних вимог про розподіл особового рахунку слід зазначити наступне.

Відповідно до ст. 179 ЖК України користування будинками (квартирами) державного і громадського житлового фонду, фонду житлово-будівельних кооперативів, а також приватного житлового фонду та їх утримання здійснюється з обов'язковим додержанням вимог Правил користування приміщеннями жилих будинків і прибудинковими територіями, які затверджуються Кабінетом Міністрів України.

Пунктом 10 Правил користування приміщеннями житлових будинків і прибудинковими територіями, затверджених постановою Кабінету міністрів України №572 від 08.10.1992 р., передбачений порядок поділу плати за житлово-комунальні послуги між співвласниками квартири в разі, якщо між ними відсутня згода щодо оплати.

Статтею 360 ЦК України встановлено що співвласник відповідно до своєї частки у праві спільної часткової власності, зобов'язаний брати участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна, у сплаті податків, зборів (обов'язкових платежів), а також нести відповідальність перед третіми особами за зобов'язаннями, пов'язаними із спільним майном.

Відповідно до ст.20 ч.3 п.5 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» споживач зобов'язаний укласти договір на надання житлово-комунальних послуг, підготовлений виконавцем на основі типового договору. Також, нормою ст.21 ч.2 п.3 того ж Закону визначено обов'язок виконавця підготувати та укласти із споживачем договір на надання житлово-комунальних послуг з визначенням відповідальності за дотримання умов його виконання згідно з типовим договором.

Статею 29 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» регулюються особливості укладання договорів у багатоквартирному будинку. Із норми ч.4 вказаної статті слідує, що процедура погодження умов договору відбувається протягом одного місяця з дня внесення проекту договору однією із сторін.

Виходячи з вказаних положень, заявлення вимог про розподіл особих рахунків є передчасним і безпідставним, так як в суді не встановлено що позивачем вносився б проект договору та виконувалася б процедура погодження його умов, в тому числі й щодо укладення договору про надання житлово-комунальних послуг та його оплату, відповідно до часток у праві спільної часткової власності на квартиру.

Встановлення порядку користування квартирою між її співвласниками за рішенням суду є самостійною підставою для звернення позивача з метою розподілу особових рахунків, а у разі відмови в цьому останній не позбавлений права звернутись за захистом до суду.

Таким чином висновок суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог про розподіл особового рахунку є законним та обґрунтованим.

У відповідності з вимогами ст. 309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є: неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права тощо.

Враховуючи зазначене апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню. Рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог про вселення та усунення перешкод у користуванні квартирою - скасуванню, з ухваленням в цій частині нового рішення про задоволення позову.

Відповідно до ч. 3 ст. 88 ЦПК України, якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог.

Як вбачається з матеріалів справи позивача на підставі п. 10 ч.1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» звільнено від сплати судового збору, а тому з урахуванням вищезазначених положень ЦПК України, з відповідачів на користь держави підлягає стягненню судовий збір в розмірі 81,20 грн., з кожного.

Керуючись ст. ст.303, 307, 309 ЦПК України, колегія суддів, -

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_3 - задовольнити частково.

Рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 16 червня 2015 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог про вселення, усунення перешкод в користуванні квартирою - скасувати.

Ухвалити в цій частині нове рішення про задоволення позову.

Вселити ОСОБА_3 в квартиру АДРЕСА_1

Зобов'язати ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 не чинити ОСОБА_3 перешкод у користуванні квартирою АДРЕСА_1 та надати ключі від зазначеної квартири.

Стягнути з ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 на користь держави судовий збір в розмірі 81,20 грн., з кожного.

В решті рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: