АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 березня 2015 року Апеляційний суд м. Києва

у складі:

головуючого Вербової І.М.

суддів Саліхова В.В.

ПанченкаМ.М.

при секретарі Мікітчак А.Л.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до приватного акціонерного товариства «Інститут репродуктивної медицини» про визнання наказу незаконним, витребування трудової книжки, зміну дати звільнення, стягнення заборгованості по заробітній платі, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, компенсації за невикористану відпустку та відшкодування моральної шкоди, за апеляційною скаргою приватного акціонерного товариства «Інститут репродуктивної медицини» на рішення Деснянського районного суду м. Києва від 24 листопада 2014 року, -

в с т а н о в и в :

У липні 2014 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом (в подальшому уточненим) до ПрАТ «Інститут репродуктивної медицини» про визнання наказу незаконним, витребування трудової книжки, зміну дати звільнення, стягнення заборгованості по заробітній платі, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, компенсації за невикористану відпустку та відшкодування моральної шкоди.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що з 22 лютого 2013 року її було прийнято на роботу до ПрАТ «Інститут репродуктивної медицини» на посаду радника генерального директора, тобто укладено безстроковий трудовий договір. 2 червня 2014 року під час перебування на лікарняному позивач прибула на роботу з метою подання заяви про звільнення за власним бажанням з 16 червня 2014 року, однак заяву у неї прийняти відмовилися, а тому вона в той же день направила її поштою на адресу відповідача. 13 червня 2014 року нею на адресу відповідача було направлено оригінали листків непрацездатності, що підтверджували її перебування на лікарняному в період часу з 22 квітня 2014 року по 13 червня 2014 року та лист з проханням про направлення всіх документів та матеріалів, що стосуються її звільнення, за адресою реєстрації. У відповідь на це відповідачем було направлено на її адресу листи від 3 червня 2014 року та 26 червня 2014 року, дублікат трудової книжки та копію наказу, зі змісту якого вона дізналася, що звільнена з посади за _________________________________________________________

Справа № 754/12111/14-ц

№ апеляційного провадження 22-ц/796/820/2015

Головуючий у суді першої інстанції: Панченко О.М.

Доповідач у суді апеляційної інстанції: Вербова І.М.

прогул без поважних причин. Вважаючи такі дії відповідача протиправними, просить визнати незаконним наказ № 24-к від 2 червня 2014 року про її звільнення за п. 4 ст. 40 КЗпП України, зобов'язати відповідача видати їй трудову книжку, внести відомості до трудової книжки про її звільнення з посади радника генерального директора за власним бажанням з 16 червня 2014 року, стягнути з ПрАТ «Інститут репродуктивної медицини» заборгованість по заробітній платі у розмірі

2 639,09 грн., заборгованість по виплаті допомоги по тимчасовій непрацездатності - 22 323,00 грн., середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні - 75 600 грн., середній заробіток за час затримки видачі трудової книжки - 75 600 грн., компенсацію за невикористану щорічну відпустку - 14 602,82 грн. та моральну шкоду у розмірі 5 000 грн.

Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 24 листопада 2014 року позов задоволено частково. Визнано незаконним наказ № 24-к від 2 червня 2014 року про звільнення позивача на підставі п. 4 ст. 40 КЗпП України, зобов'язано відповідача видати ОСОБА_2 трудову книжку та внести відомості до неї про звільнення ОСОБА_2 за власним бажанням 16 червня 2014 року на підставі ст. 38 КЗпП України. Також стягнуто з ПрАТ «Інститут репродуктивної медицини» на користь позивача заборгованість по заробітній платі у розмірі 2 639,09 грн., заборгованість по виплаті допомоги по тимчасовій непрацездатності у розмірі 22 323,00 грн., середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 75 600,00 грн., середній заробіток за час затримки видачі трудової книжки у розмірі 75 600,00 грн., компенсацію за невикористану щорічну відпустку у розмірі 10 886,54 грн. та моральну шкоду у розмірі 2 000,00 грн. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Вирішено питання про судові витрати.

В апеляційній скарзі ПрАТ «Інститут репродуктивної медицини», посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, на невідповідність висновків суду обставинам справи, просить рішення скасувати та ухвалити нове, яким вирішити спір по суті позовних вимог.

Апелянт, зокрема, посилається на те, що суд дійшов помилкових висновків про обґрунтованість позовних вимог ОСОБА_2 та не взяв до уваги доказів, з яких вбачається протиправність поведінки останньої у вигляді прогулу та правомірність застосування відповідачем до неї дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення.

В суді апеляційної інстанції представники ПрАТ «Інститут репродуктивної медицини» - Власюк П.О., Урвант Ф.Г. апеляційну скаргу підтримали та просили її задовольнити.

ОСОБА_2 та її представники - ОСОБА_7, ОСОБА_8,

ОСОБА_9 у задоволенні апеляційної скарги просили відмовити, рішення Деснянського районного суду м. Києва від 24 листопада 2014 року залишити без змін.

Перевіривши законність оскаржуваного рішення в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів не знаходить підстав для її задоволення виходячи з наступного.

Під час розгляду справи судом встановлені наступні обставини.

Відповідно до копії наказу № 18-ВК від 22 лютого 2013 року, ОСОБА_2 було призначено на посаду радника генерального директора ПрАТ «Інститут репродуктивної медицини» (том 1 а.с. 47).

Наказом заступника генерального директора № 24-к від 2 червня 2014 року позивача було звільнено із займаної посади з 2 червня 2014 року за прогул без поважних причин на підставі п. 4 ст. 40 КЗпП України (том 1 а.с. 23).

Як вбачається з наданих позивачем суду копій листків непрацездатності, вона перебувала на лікарняному з 22 квітня 2014 року по 16 травня 2014 року, з 19 травня 2014 року по 30 травня 2014 року та з 2 червня 2014 року по 13 червня 2014 року (том 1 а.с. 11-13).

Частково задовольняючи позов, суд виходив з того, що ОСОБА_2 було незаконно звільнено під час її тимчасової непрацездатності, а також з нею не було проведено розрахунків при звільненні.

Колегія суддів вважає такі висновки суду першої інстанції законними та обґрунтованими з огляду на наступне.

Відповідно до п. 4 ч. 1 ч. 40 КЗпП України трудовий договір може бути розірваний власником або уповноваженим ним органом у випадку прогулу без поважних причин.

Положеннями законодавства про працю визначено, що для звільнення необхідна наявність таких умов, як протиправність дій (або бездіяльності) працівника, його вина, систематичність порушень. При відсутності хоча б однієї з наведених підстав звільнення працівника буде незаконним.

Частина 1 ст. 149 КЗпП України передбачає, що до застосування дисциплінарного стягнення власник або уповноважений ним орган повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення.

Статтею 60 ЦПК України, передбачено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Зокрема, відповідачем під час розгляду справи в суді першої інстанції не було надано доказів прогулу позивача без поважних причин та її письмових пояснень з цього приводу.

Враховуючи викладене та положення частини 3 статті 40 КЗпП України, якою передбачена заборона звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасової непрацездатності, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, з яким погоджується колегія суддів, про незаконність звільнення ОСОБА_2 за прогул без поважних причин з 18 квітня 2014 року по 2 червня 2014 року, оскільки вона в цей період часу перебувала на лікарняному.

Під час апеляційного розгляду справи апелянт посилався на ту обставину, що наказом № 57-к від 2 березня 2015 року було внесено зміни до наказу № 24-к від 2 червня 2014 року про звільнення ОСОБА_2, та зазначено, що останню звільнено з 18 квітня 2014 року за прогул без поважних причин, що мав місце 18 квітня 2014 року, на підставі п. 4 ч. 1 ч. 40 КЗпП України (том 2 а.с. 66).

Разом з тим, відповідно до положень ст. 148 КЗпП України дисциплінарне стягнення застосовується власником або уповноваженим ним органом безпосередньо за виявленням проступку, але не пізніше одного місяця з дня його виявлення, не рахуючи часу звільнення працівника від роботи у зв'язку з тимчасовою непрацездатністю або перебування його у відпустці. Дисциплінарне стягнення не може бути накладене пізніше шести місяців з дня вчинення проступку.

Натомість, наказ № 24-к від 2 червня 2014 року виданий з пропущенням місячного строку з дня, на який посилається відповідач як на день прогулу.

Водночас, з наказу № 57-к від 2 березня 2015 року вбачається, що

ОСОБА_2 звільнено з 18 квітня 2014 року за прогул, який мав місце 18 квітня 2014 року.

Таким чином, звільнення позивача за прогул з дня вчинення цього прогулу є безпідставним, оскільки на момент звільнення сам факт прогулу ще не встановлено.

Крім того, колегія суддів дійшла висновку, що такими діями відповідача не скасовано незаконний наказ № 24-к від 2 червня 2014 року та не усунуто порушень трудових прав позивача у вигляді існування незаконного запису у її трудовій книжці.

Відповідно до ч. 3 ст. 235 КЗпП України у разі визнання формулювання причини звільнення неправильним або таким, що не відповідає чинному законодавству, у випадках, коли це не тягне поновлення працівника на роботі, орган, який розглядає спір зобов'язаний змінити формулювання і вказати в рішенні причину звільнення у точній відповідності з формулюванням чинного законодавства та посиланням на відповідну статтю (пункт) закону. Якщо неправильне формулювання причин звільнення в трудовій книжці перешкоджало працевлаштуванню працівника, орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату йому середнього заробітку за час вимушеного прогулу в порядку і на умовах, передбачених ч. 2 ст. 235 КЗпП України.

На підставі викладеного суд апеляційної інстанції вважає, що суд першої інстанції, оцінивши зібрані по справі докази у відповідності до вимог ст. 212 ЦПК України, дійшов законних та обґрунтованих висновків про те, що наказ № 24-к від 2 червня 2014 року про звільнення позивача на підставі п. 4 ч. 1 ч. 40 КЗпП України є незаконним, а до трудової книжки ОСОБА_2 підлягають внесенню відомості про звільнення її з посади радника генерального директора за власним бажанням на підставі ст. 38 КЗпП України з 16 червня 2014 року.

Судом встановлено, що на теперішній час позивачу не виплачена заробітна плата за період з 16 квітня 2014 року по 18 квітня 2014 року та за 16 червня 2014 року, що складає 2 639,09 грн.

Також існує заборгованість по виплаті допомоги по тимчасовій непрацездатності в період з 22 квітня 2014 року по 13 червня 2014 року включно у розмірі 22 323,00 грн. (том 1 а.с. 120-121).

Згідно з відомостями довідки ПАТ «Інститут репродуктивної медицини» про нарахування компенсації за невикористану відпустку при звільненні за період з 21 лютого 2013 року по 17 квітня 2014 року розмір компенсації за невикористану позивачкою відпустку, що підлягає їй до виплати, складає 10 886,54 грн. (том 1 а.с. 119).

Відповідно до ч. 1 ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу.

У разі звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу він зобов'язаний також у день звільнення видати йому копію наказу про звільнення з роботи.

Згідно з п. 4.2 Інструкції «Про порядок ведення трудових книжок працівників», затвердженої наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України № 58 від 29 липня 1993 року, якщо працівник відсутній на роботі в день звільнення, то роботодавець у цей день надсилає працівникові поштове повідомлення із вказівкою про необхідність отримання трудової книжки. Пересилання трудової книжки поштою з доставкою на зазначену адресу допускається лише за письмовою згодою працівника.

Крім того, частиною 1 ст. 24 Закону України «Про відпустки» та ч. 1 ст. 83 КЗпП України передбачено, що у разі звільнення працівника, йому виплачується грошова компенсація за всі невикористані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей.

Відповідно до ст. 6 Закону України «Про відпустки», щорічна основна відпустка надається працівникам тривалістю не менш як 24 календарних дні за відпрацьований робочий рік, який відлічується з дня укладення трудового договору.

Згідно з положеннями ст. 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Як вбачається з пояснень сторін, вірно встановлено судом першої інстанції та підтвердилося під час апеляційного розгляду справи, відповідач на теперішній час не видав трудову книжку ОСОБА_2 та не провів розрахунків з нею.

Статтею 117 КЗпП України передбачено, що у разі несвоєчасної виплати належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Відповідно до положень Інструкції «Про порядок ведення трудових книжок працівників» при затримці видачі трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним органу працівникові сплачується середній заробіток за весь час вимушеного прогулу. Днем звільнення в такому разі вважається день видачі трудової книжки.

Обґрунтовуючи затримку розрахунку з позивачем при звільненні, апелянт посилається на те, що на пропозицію визначити порядок такого розрахунку остання не відповіла.

Такі посилання представника апелянта не беруться до уваги апеляційним судом, оскільки вказані обставини не звільняють роботодавця від передбаченого законом обов'язку провести розрахунок з працівником при звільненні, а факт заборгованості по невиплаченій заробітній платі існує, що підтверджено сторонами в судовому засіданні.

Таким чином, суд обґрунтовано стягнув з відповідача на користь позивача заборгованість по невиплаченій заробітній платі, по виплаті допомоги по тимчасовій непрацездатності, компенсацію за невикористану щорічну відпустку та середній заробіток за час затримки розрахунку.

Доводи апелянта з приводу того, що позивачу було видано лише дублікат трудової книжки, оскільки оригінал втрачено під час обшуку, який проводився в приміщенні ПрАТ «Інститут репродуктивної медицини» слідчим СУ ГУ МВС України в м. Києві, є безпідставними та спростовуються наданою представником відповідача копією протоколу обшуку від 13 травня 2014 року, з якого не вбачається, що слідчим вилучалися трудові книжки працівників, зокрема трудова книжка на ім'я ОСОБА_2, а інших доказів, зокрема журналу обліку трудових книжок, на підтвердження цих доводів апелянтом не надано.

Постановою Кабінету Міністрів України від 27 квітня 1993 року № 301 «Про трудові книжки працівників» передбачено, що трудові книжки зберігаються на підприємствах, в установах і організаціях, а при звільненні працівника трудова книжка видається йому під розписку в журналі обліку. Відповідальність за організацію ведення обліку, зберігання і видачу трудових книжок покладається на керівника підприємства, установи, організації.

Отже, суд дійшов обґрунтованого висновку про протиправність дій відповідача щодо невидачі ОСОБА_2 при звільненні трудової книжки та обґрунтованість позовних вимог в частині стягнення з ПрАТ «Інститут репродуктивної медицини» на користь останньої середнього заробітку за час затримки її видачі.

При цьому, судом першої інстанції вірно визначено розмір середнього заробітку з урахуванням Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 100 від 8 лютого 1995 року, а також роз'яснень Пленуму Верховного Суду України, що містяться у постановах № 9 від 6 листопада 1992 року та № 13 від 24 грудня 1999 року.

Відповідно до ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим представником моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його прав призвели до моральних страждань, порушило звичний порядок та уклад життя, порушило його репутацію як сумлінного працівника і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

На підставі наведених позивачем доказів, зокрема фактичного позбавлення її гарантованого нормами Конституції України та чинного законодавства права на працю, що є наслідком позбавлення засобів до існування, суд дійшов законного та обґрунтованого висновку про завдання ОСОБА_2 зазначеними протиправними діями відповідача моральної шкоди.

При цьому судом першої інстанції обґрунтовано стягнуто з відповідача на користь позивача саме 2 000,00 грн. в якості такого відшкодування.

Судом також вірно вирішено питання про розподіл судових витрат на підставі ст. 88 ЦПК України.

Інші доводи, наведені в апеляційній скарзі, не відносяться до підстав, з якими процесуальне законодавство пов'язує можливість скасування або зміни оскаржуваного рішення.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає висновки суду першої інстанції законними та такими, що відповідають дійсним обставинам справи. Судом повно та всебічно з'ясовано фактичні обставини, вірно встановлено правовідносини сторін та правильно застосовано відповідну норму закону, що їх регулює, з огляду на що апеляційна скарга має бути відхилена на підставі п. 1 ч. 1 ст. 307 ЦПК України.

Керуючись статтями 303, 307, 308, 313-315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу приватного акціонерного товариства «Інститут репродуктивної медицини» відхилити.

Рішення Деснянського районного суду м. Києва від 24 листопада 2014 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий : І.М. Вербова

Судді : В.В. Саліхов

М.М.Панченко