Справа № 1301/1340/12 Головуючий у 1 інстанції: Посисень Л.М.
Провадження № 22-ц/783/2879/15 Доповідач в 2-й інстанції: ОСОБА_1 І. І.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 червня 2015 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого судді Кабаля І.І.,

суддів: Копняк С.М., Монастирецького Д.І.,

секретаря Щербай В.П.,

з участю: представника апелянта ОСОБА_2 - ОСОБА_3-П.І., позивача ОСОБА_4, її представника ОСОБА_5, представника ОСОБА_6 міської ради Львівської області ОСОБА_7,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Бориславського міського суду Львівської області від 09 жовтня 2012 року у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_6 міської ради Львівської області, треті особи: Інспекція державного архітектурно-будівельного контролю у Львівській області, ОСОБА_8, ОСОБА_9, про визнання права власності на нерухоме майно,-

ВСТАНОВИЛА:

У серпні 2012 року ОСОБА_4 звернулася з позовом до ОСОБА_6 міської ради Львівської області про визнання права власності на самочинно побудований гараж літ. Г-1, площею 18,6 кв.м., розташований по вул. Шухевича,14 у м. Бориславі Львівської області.

Рішенням Бориславського міського суду Львівської області від 09 жовтня 2012 року позов ОСОБА_4 до ОСОБА_6 міської ради Львівської області, треті особи: Інспекція державного архітектурно-будівельного контролю у Львівській області, ОСОБА_8, ОСОБА_9, про визнання права власності на нерухоме майно - задоволено.

Визнано за ОСОБА_4 право власності на гараж літ. Г-1, площею 18,6 кв.м., розташований по вул. Шухевича,14 у м. Бориславі Львівської області.

Дане рішення суду оскаржила ОСОБА_2. В апеляційній скарзі посилається на те, що ухвалене судом рішення порушує її право на користування прибудинковою територією. Вказує, що її як власницю квартири АДРЕСА_1, на прибудинковій території якого знаходиться спірне нерухоме майно, не було залучено до участі у даній справі як третю особу. Не погоджується з висновком суду про можливість застосування норми ст.376 ЦК України, оскільки самочинне будівництво порушує права інших осіб, обмежує їхнє право користування прибудинковою територією. Також зазначає, що в матеріалах справи відсутні докази відповідності такого самочинного будівництва архітектурно-будівельним нормам.

Просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 відмовити.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника апелянта ОСОБА_2 - ОСОБА_3-П.І., позивача ОСОБА_4, її представника ОСОБА_5, представника відповідача ОСОБА_6 міської ради Львівської області ОСОБА_7, перевіривши матеріали справи, межі та доводи скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід задовольнити, виходячи з наступного.

Частиною 1 ст.292 ЦПК України передбачено, що сторони та інші особи, які беруть участь у справі, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їх права та обовязки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Відповідно до статті 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Згідно ст.ст.15,16 ЦК України, ст.3 ЦПК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних прав, свобод чи інтересів у спосіб, передбачений законом або договором.

Захист цивільних прав це передбачені законом або договором способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Частинами першою та другою ст.303 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Апеляційний суд досліджує докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку, або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами.

Відповідно до ст.212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення.

Згідно ст.60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу.

Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі виникає спір.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів (ст. 57 ЦПК України).

За загальними положеннями ЦПК України обовязок суду під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача та якими доказами вони підтверджуються; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки; оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів.

Крім того, важливим є визначення правовідносин сторін, які випливають із встановлених обставин. Саме визначення цих правовідносин дає можливість суду остаточно визначитись, яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Таким чином, рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а також правильно витлумачив ці норми.

Відповідно до ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Виходячи з вимог ст. ст. 10, 214, 215 ЦПК України, суд повинен сприяти всебічному і повному зясуванню обставин справи: розяснювати особам, які беруть участь у справі, їх права та обовязки, попереджати про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяти здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом, та встановлювати у рішенні обставини справи (в тому числі пропущення позовної давності), характер правовідносин сторін, правову норму, яка підлягає застосуванню до цих правовідносин, навести мотиви прийнятого рішення: встановлені судом обставини, які мають значення для справи, їх юридичну оцінку, оцінку всіх доказів, розрахунки, з яких суд виходив при задоволенні грошових та інших майнових вимог.

Проте зазначеним вимогам рішення суду першої інстанції не відповідає.

Задовольняючи позов ОСОБА_4, районний суд керуючись статтею 376 ЦК України, послався на те, що згідно технічного висновку спеціаліста приватного підприємця ОСОБА_10, самочинно побудований гаражГ-1 на вул. Шухевича, 14 у м. Бориславі Львівської області відповідає державним стандартам, будівельним нормам і правилам, нормативним актам з пожежної безпеки та санітарному законодавству. Проти розташування на земельній ділянці на вул.Шухевича у м. Бориславі та визнання права власності на самочинно побудоване нерухоме майно відповідач - ОСОБА_6 міська рада Львівської області не заперечувала, позивачу рекомендовано вирішувати питання в судовому порядку. Права інших осіб самочинне будівництво не порушує.

Проте погодитись з такими висновками суду першої інстанції не можна.

Судом встановлено, що ОСОБА_4 є власником квартири №1, яка розташована у багатоквартирному будинку по вул. Шухевича,14 у м.Бориславі Львівської області.

Відповідно до ст.60 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» право комунальної власності на землю належить тереторіальній громаді в особі ОСОБА_6 міської ради.

Статтею 116 Земельного кодексу України передбачено, що громадяни та юридичні особи отримують право власності або право користування земельною ділянкою по рішенню органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх поноважень.

Згідно вимог ст. 331 ЦК України право власності на нову річ, яка виготовлена (створена) особою, набувається нею, якщо інше не встановлено договором або законом. Особа, яка виготовила (створила) річ зі своїх матеріалів на підставі договору,є власником цієї речі. Право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. До завершення будівництва (створення майна) особа вважається власником матеріалів, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна). У разі необхідності особа, зазначена в абзаці першому цієї частини, може укласти договір щодо обєкта незавершеного будівництва, право власності на який реєструється органом, що здійснює державну реєстрацію прав на нерухоме майно на підставі документів, що підтверджують право власності або користування земельною ділянкою для створення обєкта нерухомого майна, проектно-кошторисної документації, а також документів, що містять опис обєкта незавершеного будівництва.

Згідно зі ст. 392 ЦК України власник майна може предявити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Із матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_4 на прибудинковій території багатоквартирного будинку самочинно реконструювала (побудувала) господарську будівлю - сарай, переобладнавши його під гараж зовнішніми розмірами (4,04 х 5,98)-(2,43 х 1,75:2)+(0,68:2 х 0,20) метрів, загальною площею 18,6 кв.м., позначений на плані земельної ділянки під літ. Г-1.

У разі створення обєктів нерухомості, які були побудовані на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети або без належного дозволу чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм та правил, право власності на них може бути визнано тільки судом на підставі приписів ст.376 ЦК України.

Під самочинним будівництвом необхідно розуміти як нове будівництво, так і реконструкцію, реставрацію або капітальний ремонт вже існуючих обєктів нерухомості (ст. 9 Закону України «Про архітектурну діяльність»).

Згідно п. 12 (абз. 12) Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 6 від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами статті 376 Цивільного кодексу України (про правовий режим самочинного будівництва)» вирішуючи справу за позовом власника (користувача) земельної ділянки про визнання права власності на самочинно збудоване нерухоме майно, суди зобовязані встановлювати усі обставини справи, зокрема: чи є позивач власником (користувачем) земельної ділянки; чи звертався він до компетентного державного органу про прийняття забудови до експлуатації; чи є законною відмова у такому прийнятті; чи є порушені будівельні норми та правила істотними.

У п. 21 даної Постанови зазначено, що при вирішенні позову про визнання права власності на самочинно збудоване нерухоме майно суд має виходити з того, що право на виконання будівельних робіт виникає у забудовника лише за наявності документів, які надають право виконувати будівельні роботи та передбачених статтями 27, 29-31 Закону № 3038-VІ, а також у передбачених законом випадках отримання дозволу на виконання будівельних робіт (статті 34, 37 цього Закону).

Відповідно до ст.18 Закону України «Про основи містобудування» будівництво обєктів містобудування незалежно від форм власності здійснюється з дозволу відповідних рад.

Закінчені будівництвом обєкти підлягають прийняттю в експлуатацію в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Згідно ч.1 ст.23 Закону України «Про планування і забудову територій» забудова територій передбачає здійснення нового будівництва, реконструкції, реставрації, капітального ремонту, впорядкування обєктів містобудування, розширення та технічного переоснащення підприємств (далі будівництво). Будівництво обєктів містобудування здійснюється згідно з законодавством, державними стандартами, нормами та правилами, регіональними і місцевими правилами забудови, містобудівною та проектною документацією.

Проект не є належно затвердженим за умови відсутності погодження архітектурно-планувальної частини проекту місцевим органом містобудування та архітектури і позитивного висновку державної експертизи у випадку, коли її проведення є обовязковим (стаття 7 Закону № 687-ХІV, стаття 31 Закону № 3038-VІ).

Будівництво (нове будівництво, реконструкція, реставрація, капітальний ремонт) обєкта нерухомості здійснюється відповідно до затвердженої проектної документації, державних стандартів, норм і правил, місцевих правил забудови населених пунктів у порядку, визначеному статтею 24 Закону України «Про планування і забудову територій» (ст. 9 Закону України «Про архітектурну діяльність»).

Відповідно до ст.29 Закону України «Про планування і забудову територій», дозвіл на виконання будівельних робіт надається інспекціями державного архітектурно-будівельного контролю, які ведуть реєстр наданих дозволів.

Дозвіл на виконання будівельних робіт надається на підставі проектної документації, документа, що засвідчує право власності чи користування (в тому числі на умовах оренди) земельною ділянкою, угоди про право забудови земельної ділянки, рішення виконавчого органу відповідної ради або місцевої державної адміністрації про дозвіл на будівництво обєкта містобудування, комплексного висновку державної інвестиційної експертизи, документа про призначення відповідальних виконавців робіт.

Будівництво без належного дозволу має місце як при відсутності дозволу на будівництво, так і при відсутності дозволу на виконання будівельних робіт.

Відповідно до ст.328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

За загальним правилом особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього (ч. 2 ст. 376 ЦК України).

Відповідно до ч.1 ст.376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без належного дозволу чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил.

За наявності спору, право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво, лише у випадках, передбачених ст. 376 ЦК України, а саме: за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки у встановленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно (ч.3 ст.376 ЦК України); за особою - власником (користувачем) земельної ділянки, яка здійснила самочинне будівництво на цій ділянці, якщо це не порушує права інших осіб (ч.5 ст.376 ЦК України).

Відповідно Закону України «Про планування і забудову територій» від 20 квітня 2000 року № 1699-ІІІ будівництво обєктів містобудування незалежно від форм власності здійснюється з дозволу відповідних рад, які можуть делегувати це право відповідним виконавчим органам; закінчені будівництвом обєкти підлягають прийняттю в експлуатацію в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Суд першої інстанції не звернув уваги на те, що в матеріалах справи відсутні будь-які докази того, що будівництво зазначеного приміщення гаражу здійснено позивачем за відсутності: згоди власника землі ОСОБА_6 міської ради на реконструкцію (побудову, перебудову) сараю під гараж (дозволу на будівництво), належно затвердженого проекту на реконструкцію приміщення, дозволу на виконання будівельних робіт, обовязковість отримання яких передбачено ст. 29 Закону України «Про планування і забудову територій», а також є згода інших співвласників кватир багатоквартирного будинку по вул.Шухевича,14 у м.Бориславі, а саме ОСОБА_2, власниці квартири №3, яка своєї згоди на будівництво гаражу ОСОБА_4 не надавала.

Крім того, районний суд залишив суд поза увагою і те, що відповідно до вимог ч. 1 ст.15 ЦК України, ст.3 ЦПК України кожна особа має право на захист свого цивільного права лише в разі його порушення.

Звернення до суду з позовом про визнання права власності на самочинне будівництво може мати місце при наявності даних про те, що порушене питання було предметом розгляду компетентного державного органу, рішення якого чи його відсутність дають підстави вважати про наявність спору про право.

Для узаконення самочинного будівництва позивач у ОСОБА_6 міську раду не зверталась, таких доказів суду не подано.

Таким чином колегією суддів встановлено, що судом першої інстанції визнано право власності за позивачем на реконструйоване (побудоване) приміщення (з сараю на гараж) без отримання відповідних дозволів, без належно затвердженого проекту, не звернувши уваги на те, що основні вимоги та умови прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом обєктів визначені постановою Кабінету Міністрів України № 923 від 08 жовтня 2008 року «Про порядок прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом обєктів», помилково взявши до уваги наданий позивачем технічний висновок спеціаліста приватного підприємця ОСОБА_10, яким встановлено, що самочинно побудований гаражГ-1 на вул. Шухевича, 14 у м. Бориславі Львівської області відповідає державним стандартам, будівельним нормам і правилам, нормативним актам з пожежної безпеки та санітарному законодавству, - та який згідно із вимогами закону виданий неналежним органом та не є підставою для суду для прийняття нерухомого обєкта в експлуатацію та визнання права власності на нього.

За таких обставин, рішення суду першої інстанції, як таке, що ухвалене при неповному зясуванні судом обставин, що мають значення для справи, з порушенням норм матеріального і процесуального права, підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_4

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307 ч.1 п.2, 309, 313, 314 ч.2, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,-

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Бориславського міського суду Львівської області від 09 жовтня 2012 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким у позові ОСОБА_4 до ОСОБА_6 міської ради Львівської області, треті особи: Інспекція державного архітектурно-будівельного контролю у Львівській області, ОСОБА_8, ОСОБА_9, про визнання права власності на гараж літ. Г-1, площею 18,6 кв.м., що розташований по вулиці Шухевича, 14 у м. Бориславі Львівської області відмовити.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення, може бути оскаржено у касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий: Кабаль І.І.

Судді: Копняк С.М.

ОСОБА_11