У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 липня 2015 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Кузнєцова В.О.,
суддів:Ізмайлової Т.Л., Мостової Г.І., Кадєтової О.В., Ситнік О.М.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_6 до Відкритого акціонерного товариства «Рівненський завод будівельних матеріалів» про відшкодування майнової та моральної шкоди, за касаційною скаргою ОСОБА_6 на рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 25 листопада 2014 року та ухвалу апеляційного суду Рівненської області від 14 січня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У лютому 2013 року ОСОБА_6 звернулася до суду з позовом до ВАТ «Рівненський завод будівельних матеріалів» про відшкодування майнової та моральної шкоди, посилаючись на те, що спільним рішенням адміністрації та профкому ВАТ «РЗБМ» від 21 вересня 1994 року її сім'ї була надана кв. АДРЕСА_1 для завершення будівництва та проведення ремонтних робіт. З 1994 року до 1998 року вона за власні кошти та власними силами завершила будівництво квартири і з того часу до 2011 року разом із сім'єю проживала у цій квартирі. За рішенням суду у 2011 році була виселена із згаданої квартири без надання іншого жилого приміщення.

Позивач просила суд стягнути з відповідача відшкодування витрат, які вона понесла на будівництво квартири у розмірі 97 426,00 грн, та моральну шкоду у розмірі 50 000 грн.

Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 25 листопада 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Рівненської області від 14 січня 2015 року, у задоволенні позову відмовлено за спливом строку позовної давності.

У касаційній скарзі ОСОБА_6, просить рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 25 листопада 2014 року та ухвалу апеляційного суду Рівненської області від 14 січня 2015 року скасувати, мотивуючи свою вимогу порушенням судами норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права, та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог.

Заслухавши доповідь судді Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, дослідивши матеріали справи та перевіривши наведені у скарзі доводи, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції, з яким погодився й апеляційний суд, виходив із того, що позивачем пропущено строк позовної давності, що відповідно до ч. 4 ст. 267 ЦК України є підставою для відмови у позові.

Із такими висновками судів погодитись не можна з огляду на наступне.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що на спільному засідання адміністрації та профкому ВАТ «РЗБМ» було прийняте рішення, оформлене у вигляді протоколу від 21 вересня 1994 року № 9, про попередній розподіл квартир в буд. АДРЕСА_1, згідно з яким вирішено попередньо розподілити квартири і щоб жильці за свої кошти та кошти підприємства самі закінчували будівництво і ремонтні роботи своїх квартир. Пунктом 5 вказаного рішення виділено трикімнатну квартиру № 1 ОСОБА_7 та членам її сім'ї з виключенням із списку черговості після закінчення квартири будівництвом і здачі її робочій та державній комісіям.

Листом ВАТ «РЗБМ» від 05 квітня 1999 року № 01/097 повідомлено ОСОБА_7 про те, що у зв'язку із звільненням її з заводу за п. 2 ст. 40 КЗпП України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_213/ed_2014_12_28/pravo1/KD0001.html?pravo=1> та за спільним рішенням адміністрації і профкому від 29 березня 1999 року вона знята з квартирної черги, з огляду на що їй необхідно з'явитися для вирішення питання про відшкодування витрат, які вона понесла, беручи участь у будівництві житлового будинку № 1 по вул. Академіка Липського в м. Рівному.

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого порушеного цивільного права або інтересу.

Згідно із ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України).

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд виходив із того, що позивачка пропустила строк звернення до суду за захистом свого порушеного права, оскільки про його порушення вона дізналась ще у квітні 1999 року після отримання листа ВАТ «РЗБМ» від 05 квітня 1999 року № 01/097, яким її повідомлено, що у зв'язку із її звільненням із заводу за п. 2 ст. 40 КЗпП України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_213/ed_2014_12_28/pravo1/KD0001.html?pravo=1> та за спільним рішенням адміністрації і профкому від 29 березня 1999 року вона знята з квартирної черги, а також про те, що їй необхідно з'явитися для вирішення питання про відшкодування витрат, які вона понесла, беручи участь у будівництві житлового будинку АДРЕСА_1.

Проте з висновком судів відносно пропуску позивачем строку позовної давності погодитися не можна.

У статті 264 ЦК України встановлені випадки переривання перебігу позовної давності.

Згідно з частиною 2 статті 264 ЦК України позовна давність переривається у разі пред'явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач.

З матеріалів справи вбачається та не заперечується сторонами по справі, що між ОСОБА_6 та відповідачем з 1999 року тривають спори щодо права користування спірною квартирою. Так, у липні 1999 року ВАТ «РЗБМ» звернулось до суду з позовом до ОСОБА_6 та інших про виселення із спірної квартири, а ОСОБА_6 у 2005 році звернулась до суду із зустрічним позовом про визнання права власності на спірну квартиру.

Вказана справа розглядалась судами неодноразово.

Останнім рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 11 листопада 2008 року виселено ОСОБА_6, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11 з квартири АДРЕСА_1. В задоволенні позову ОСОБА_6 відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Рівненської області від 10 березня 2009 року рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове про відмову в задоволенні позовних вимог про виселення. Позовні вимоги ОСОБА_6 задоволено. Визнано за ОСОБА_6 право власності на квартиру АДРЕСА_2.

Ухвалою Верховного Суду України від 31 березня 2010 року рішення апеляційного суду Рівненської області від 10 березня 2009 року скасовано та залишено в силі рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 11 листопада 2008 року.

Таким чином, із матеріалів справи вбачається, що до постановлення ухвали Верховного Суду України 31 березня 2010 року ОСОБА_6 користувалася спірною квартирою і не було необхідності вимагати від відповідача відшкодовувати витрати, які вона понесла на будівництво спірної квартири.

Отже, вирішуючи даний спір та відмовляючи у задоволенні позовних вимог у зв'язку із пропуском позивачем строку позовної давності, суди попередніх інстанцій у порушення статей 213, 214, 303, 315 ЦПК України на зазначене уваги не звернули, не перевірили чи не відбулось переривання позовної давності для звернення до суду із даним позовом в результаті пред'явлення позову ОСОБА_6 про визнання права власності на квартиру, а тому висновок судів щодо пропуску позивачем строку позовної давності є передчасним.

Крім того, судами попередніх інстанцій не враховано, що правові наслідки спливу строку позовної давності можуть застосовуватися лише у тих випадках, коли буде доведено існування самого суб'єктивного цивільного права і факт його порушення або оспорювання. Якщо ж при розгляді справи буде встановлено, що у позивача немає суб'єктивного права, про захист якого він просить, або ж воно не порушувалось чи не оспорювалось, суд повинен відмовити в позові не через пропущення строку позовної давності, а за безпідставністю матеріально-правової вимоги.

На порушення зазначених вище вимог суд першої інстанції не розглянув позовні вимоги по суті та не з'ясував, чи є позов обґрунтованим та чи підлягає захисту порушене право, у зв'язку із чим дійшов передчасного висновку про відмову в позові лише з підстав пропуску позивачем строку позовної давності.

Переглядаючи справу в апеляційному порядку та залишаючи рішення суду першої інстанції без змін, апеляційний суд на зазначені порушення норм процесуального права уваги не звернув, доводів апеляційної скарги належним чином не перевірив і помилково залишив рішення суду першої інстанції без змін.

За таких обставин визнати ухвалені судові рішення законними і обґрунтованими не можна, тому вони підлягають скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_6 задовольнити частково.

Рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 25 листопада 2014 року та ухвалу апеляційного суду Рівненської області від 14 січня 2015 року скасувати.

Справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий В.О. Кузнєцов
Судді: Т.Л. Ізмайлова О.В. Кадєтова Г.І. Мостова О.М. Ситнік