Справа № 635/1161/15-ц
Провадження № 2/635/1161/2015
З А О Ч Н Е Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
04 червня 2015 року Харківський районний суд Харківської області у складі:
головуючого - судді Полєхіна А.Ю.
за участю секретаря судового засідання Сушко Г.А.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду в смт. Покотилівка Харківського району Харківської області цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства ОСОБА_1 «ПриватБанк» до ОСОБА_2 про звернення стягнення на предмет застави,
В судове засідання представник позивача ОСОБА_3, належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи, не зявився, надав до суду заяву про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги підтримав в повному обсязі, проти ухвалення заочного рішення по справі не заперечував.
В судове засідання відповідач ОСОБА_2, належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи, не зявився, причини неявки суду не повідомив, заяви про розгляд справи за його відсутності та письмових заперечень проти позову не надав.
Враховуючи умови ст. 224 ЦПК України, судом розглянуто справу в заочному порядку.
Суд, дослідивши наявні в матеріалах справи докази в їх сукупності, приходить до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.
Банк виконав свої зобовязання за кредитним договором та надав кредитні кошти.
Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти.
Згідно п. 1.2. вищевказаної додаткової угоди, погашення заборгованості по цій угоді здійснюється в наступному порядку: щомісячно в період сплати, за який приймається період з 01 по 20 число кожного місяця клієнт зобовязаний вносити на Картрахунок грошові кошти (щомісячний платіж) в розмірі 820 грн. 57 коп. для погашення заборгованості по даній угоді, яка складається з заборгованості по кредитному ліміту, відсотків, винагороди, комісії.
Судом встановлено, що відповідачем порушено порядок та строки сплати заборгованості за кредитом та погашенням відсотків.
Згідно ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу.
За частиною 1 ст.530 ЦК України, якщо у зобовязанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
Статтею 629 ЦК України закріплено, що договір є обовязковим для виконання сторонами.
Суду не надано належних та допустимих доказів які свідчать про наявність у відповідача підстав для звільнення від відповідальності за порушення зобовязання, відповідно до ст. 617 ЦК України.
Згідно ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобовязання, настають правові наслідки, встановлені договором або законом.
Пунктом 32 додаткової угоди передбачено, що при порушенні Клієнтом будь-якого із зобовязань, передбачених п.п. 17.2., 17.3. даної угоди, ОСОБА_1 має право нарахувати, а Клієнт зобовязується сплатити Банку пеню в розмірі 0,1% від суми поточної заборгованості по кредитному ліміту, но не менше 30 гривень за кожний факт виникнення прострочення.
Відповідно до ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобовязання.
Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобовязання.
Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобовязання за кожен день прострочення виконання.
Тобто пеня це санкція, яка нараховується з першого дня прострочення й до тих пір поки зобовязання не буде виконано. Її розмір збільшується залежно від продовження правопорушення.
Відповідно до ч. 3 ст. 551 ЦК України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.
Отже, частина третя статті 551 ЦК України з урахуванням положень статті 3 ЦК України щодо загальних засад цивільного законодавства та частини четвертої статті 10 ЦПК України щодо обовязку суду сприяти сторонам у здійсненні їхніх прав дає право суду зменшити розмір неустойки за умови, що її розмір значно перевищує розмір збитків.
Зазначена позиція висловлена в постанові Верховного Суду України від 03 вересня 2014 року у справі №6-100цс14, яка є обовязковою для застосування судами відповідно до вимог ст. 360-7 ЦПК України.
Згідно підпункту а п. 16.3. додаткової угоди № 2 ОСОБА_1, на свій розсуд, має право вимагати від Клієнта дострокового повернення кредитного ліміта, виплати винагороди та процентів за його користування, виконання інших обовязків по цій угоді в повному обсязі шляхом направлення відповідного повідомлення.
Судом встановлено, що 11 грудня 2014 року на адресу відповідача позивачем направлено повідомлення про необхідність погашення простроченої заборгованості, що підтверджується випискою з реєстру згрупованих поштових відправлень рекомендованих листів /а.с. 7-8/.
На час розгляду справи судом відповідачем не надано даних, що свідчать про погашення заборгованості та про причини несвоєчасного погашення заборгованості за кредитним договором у добровільному порядку.
Відповідно до п. 16.17. додаткової угоди № 2 у випадку порушення Клієнтом зобовязань за цією угодою, ОСОБА_1 має право вимагати дострокового виконання зобовязань по сплаті кредитного ліміта, процентів, комісій, винагороди, а у випадку невиконання звернути стягнення на заставу незалежно від настання строків виконання якого-небудь зобовязання за цією угодою у випадках, передбачених п. 16.18. зазначеної угоди.
Відповідно до ч.ч. 1,2 ст. 589 ЦК України у разі невиконання зобовязання, забезпеченого заставою, заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави.
За рахунок предмета застави заставодержатель має право задовольнити в повному обсязі свою вимогу, що визначена на момент фактичного задоволення, включаючи сплату процентів, неустойки, відшкодування збитків, завданих порушенням зобовязання, необхідних витрат на утримання заставленого майна а також витрат, понесених у звязку із предявленням вимоги, якщо інше не встановлено договором.
Статтею 590 ЦК України визначено, що звернення стягнення на предмет застави здійснюється за рішенням суду, якщо інше не встановлено договором або законом.
Заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави в разі, коли зобовязання не буде виконано у встановлений строк (термін), якщо інше не встановлено договором або законом.
Звернення стягнення на нерухоме майно, що є предметом застави, регулюється нормами Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень», який визначає правовий режим регулювання обтяжень рухомого майна, встановлених з метою забезпечення виконання зобовязань, а також правовий режим виникнення, оприлюднення та реалізації інших прав юридичних і фізичних осіб стосовно рухомого майна.
Прикінцевими і перехідними положеннями цього закону передбачено, що законодавчі та інші нормативно-правові акти, прийняті до набрання чинності цим законом, застосовуються в частині, що не суперечить цьому закону.
Отже, Закон України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» є спеціальним законом з питань правового регулювання обтяжень рухомого майна. Положення Закону України «Про заставу» застосовуються лише в частині, що не суперечить Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень».
Відповідно до ст. 24 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса, в порядку, встановленому законом, або в позасудовому порядку згідно із цим Законом. Використання позасудових способів звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження не позбавляє права боржника, обтяжувача або третіх осіб звернутися до суду. Обтяжувач, який ініціює звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження, зобовязаний до початку процедури звернення стягнення зареєструвати в Державному реєстрі відомості про звернення стягнення на предмет обтяження.
Як визначено ч. 2 ст. 28 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень», якщо протягом 30 днів з моменту реєстрації в Державному реєстрі відомостей про звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження зобовязання боржника, виконання якого забезпечене обтяженням, залишається невиконаним і в разі, якщо предмет забезпечувального обтяження знаходиться у володінні боржника, останній зобовязаний на вимогу обтяжувача негайно передати предмет обтяження у володіння обтяжувача (заклад). Аналогічна вимога міститься й в договорі застави.
Відповідно до ст. 25 вказаного Закону у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет застави в рішенні суду зазначається спосіб реалізації предмета застави із застосуванням однієї із процедур, передбачених ст. 26 цього Закону, яка передбачає і продаж предмета застави шляхом укладання договору купівлі-продажу з іншою особою покупцем.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст.10, 11, 60, 88, 209, 212, 214, 215, 224-226 ЦПК України, суд -
Позов Публічного акціонерного товариства ОСОБА_1 банк ПриватБанк задовольнити частково.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом десяти днів з дня отримання його копії.
Заочне рішення набирає законної сили після закінчення строку подання відповідачем заяви про його перегляд, подання апеляційної скарги позивачем, у разі подання апеляційної скарги - після розгляду справи апеляційним судом.
Позивач має право оскаржити заочне рішення в загальному порядку шляхом подання до апеляційного суду Харківської області через Харківський районний суд Харківської області протягом десяти днів апеляційної скарги.
Суддя - А.Ю. Полєхін