АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ[1]

09 липня 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва

в складі: головуючого - судді Кирилюк Г.М.,

суддів: Качана В.Я., Панченка М.М.,

при секретарі Мікітчак А.Л.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «ФІНЕКСБАНК», ОСОБА_2 про витребування майна із чужого незаконного володіння, за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства «ФІНЕКСБАНК» на заочне рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 27 січня 2015 року,

встановила:

26.11.2014 року ОСОБА_1 звернувся до суду з вказаним позовом, в якому просив витребувати у Публічного акціонерного товариства «ФІНЕКСБАНК» (надалі - ПАТ «ФІНЕКСБАНК»), ОСОБА_2 та передати належне йому майно, а саме: набір меблів для кухні, вартістю 25 000 грн; пральну машина «Фагор», вартістю 4 000 грн.; плиту електричну «Фагор», вартістю 6 000 грн.; машину для миття посуду, вартістю 3 700 грн.; витяжку, вартістю 2 500 грн.; люстри, 3 шт., загальною вартістю 10 000 грн.; шафу-купе в кабінеті, вартістю 8 000 грн.; шафу-купе в спальній кімнаті, вартістю 14 000 грн.; шафу-купе у вітальні, вартістю 12 000 грн.; джакузі у ванній кімнаті, вартістю 12 000 грн.; водонагрівач, вартістю 855 грн.; шафу під умивальник у ванній кімнаті, вартістю 3 821,80 грн.; умивальник у ванній кімнаті, вартістю 3 621,01 грн.; вітрину та комод у залі, загальною вартістю 14 903 грн.; паровий бокс, вартістю 12 513 грн., всього на загальну суму 132 913,81 грн.

Свої вимоги обґрунтовував тим, що до 09.11.2013 р. він був власником квартири АДРЕСА_1. На підставі рішення Дніпровського районного суду м. Києва №2-6726/11 від 26.12.2011 р. новим власником вказаної квартири стало ПАТ «ФІНЕКСБАНК», право власності якого було зареєстроване 09.11.2013 р.

14.05.2014 р. ПАТ «ФІНЕКСБАНК» уклало з ОСОБА_2 договір оренди вказаної квартири. Останній, не звертаючись до нього, зламав у його відсутність вхідні двері та заволодів приміщенням квартири. В подальшому ОСОБА_2 на підставі рішення суду примусово виселив його з вказаної квартири, не давши можливості забрати особисте майно.

Внаслідок цього він звернувся до Дніпровського РУГУ МВС України в м. Києві та до прокуратури Дніпровського району м. Києва з метою повернення особистих речей, які на даний час перебувають за вищевказаною адресою. При цьому він надав необхідні документи, що підтверджують вартість і право власності, але майно досі залишається у незаконному володіння відповідачів.

Заочним рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 27 січня 2015 року позов задоволено.

Витребувано у ПАТ «ФІНЕКСБАНК» та ОСОБА_2 майно, а саме: набір меблів для кухні (вартість 25 000 грн.); пральну машину «Фагор», вартістю 4 000 грн.; плиту електричну «Фагор», вартістю 6 000 грн.; машину для миття посуду, вартістю 3 700 грн.; витяжку, вартістю 2 500 грн.; люстри, 3 шт., загальною вартістю 10 000 грн.; шафу-купе в кабінеті, вартістю 8 000 грн.; шафу-купе в спальній кімнаті, вартістю 14 000 грн.; шафу-купе у вітальні, вартістю 12 000 грн.; джакузі у ванній кімнаті, вартістю 12000 грн.; водонагрівач, вартістю 855 грн.; шафку під умивальник у ванній кімнаті, вартістю 3821,80 грн.; умивальник у ванній кімнаті, вартістю 3 621,01 грн.; вітрину та комод у залі, загальною вартістю 14 903 грн.; паровий бокс, вартістю 12 513 грн.

Стягнуто з ПАТ «ФІНЕКСБАНК» та ОСОБА_2 суму сплаченого судового збору у розмірі 664 грн. 57 коп., з кожного.

В апеляційній скарзі ПАТ «ФІНЕКСБАНК» просить скасувати заочне рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 27 січня 2015 року та ухвалити нове рішення, яким відмовити ОСОБА_1 у задоволенні позову.

Свої доводи мотивує тим, що не був належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи, а тому не мав можливості захистити свої права та законні інтереси у судовому засіданні. Крім цього, позивач не надав докази, що спірне майна знаходиться саме в квартирі АДРЕСА_1.

В судовому засіданні представник ПАТ «ФІНЕКСБАНК» Сосенко В.М. апеляційну скаргу підтримав та просив її задовольнити. Зазначив, що до моменту ухвалення оскаржуваного рішення, ПАТ «ФІНЕКСБАНК» відчужило квартиру АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 15 грудня 2014 року та не є її власником.

Інші особи, що беруть участь у справі, на неодноразові виклики в судове засідання не з'явились, про час та місце розгляду справи повідомлялись у встановленому законом порядку.

Заслухавши доповідь по справі, перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного судового рішення та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Під час ухвалення рішення, згідно ст. 214 ЦПК України, суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (порушення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розділити між сторонами судові витрати тощо.

Положенням зазначених норм рішення суду не відповідає.

Відповідно до статті 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Відповідно до п. 19 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику у справах про захист права власності та інших речових прав» від 07 лютого 2014 року, застосовуючи положення статті 387 ЦК України, суди повинні виходити з того, що власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним і в якої майно фактично знаходиться та є індивідуально визначеним. Позов про витребування майна, пред'явлений до особи, у незаконному володінні якої це майно знаходилось, але на момент розгляду справи в суді у неї відсутнє, не може бути задоволений.

Відповідно до п.20, п. 23 вказаної постанови, з метою забезпечення знаходження майна у володінні відповідача на час судового розгляду позову про право на це майно суд за клопотанням позивача може вжити заходи забезпечення позову (статті 151,152 ЦПК), наприклад, накласти арешт на майно, заборонити відповідачеві вчиняти певні дії ( розпоряджатися і /або користуватися спірним майном), заборонити державному реєстратору прав на нерухоме майно вносити зміни до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, передати спірне майно на зберігання тертій особі відповідно до статті 976 ЦК (судовий секвестр).

Відповідно до статті 387 ЦК України та ч.3 ст.10 ЦПК України особа, яка звернулася до суду з позовом про витребування майна із чужого незаконного володіння, повинна довести своє право власності на майно, що знаходиться у володінні відповідача.

Отже, позивач на підставі ст. 387 ЦК України повинен довести, а суд відповідно встановити факти, які доводять право власності позивача на майно і право на витребування цього майна; вибуття майна з володіння позивача і знаходження його у відповідача; незаконність володіння відповідача майном позивача; відсутність між позивачем і відповідачем зобов'язально-правових відносин щодо спірного майна.

Стаття 10 ЦПК України передбачає, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.

Згідно ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Обставини, визнанні сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, відповідно до ч. 1 ст. 61 ЦПК України, не підлягають доказуванню.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, що ПАТ «ФІНЕКСБАНК» є власником квартири АДРЕСА_1, в якій проживає ОСОБА_2 та не погоджується повернути позивачу належне йому майно за вартістю, визначеною позивачем.

З таким висновками суду колегія суддів погодитися не може, оскільки останній не ґрунтується на наявних в матеріалах справи доказах.

Як роз'яснено в п.11 постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» встановлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд має свої дії мотивувати та враховувати, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях ( частина четверта статті 60 ЦПК).

В порушення ст.ст.10,60 ЦПК України позивачем не надано переконливих доказів, що спірне майно належить йому на праві власності, воно знаходиться у відповідачів, а також доказів його вартості.

Представник ПАТ «ФІНЕКСБАНК» заперечував ту обставину, що спірне майно знаходилось у вищевказаній квартирі, було передано у користування ОСОБА_2 відповідно до договору найму (оренди) від 14 травня 2014 року, а також не погодився з вартістю майна, визначеного позивачем.

Крім відомостей відносно вартості майна, які зазначені позивачем в позові, належних та допустимих доказів вартості спірного майна в матеріалах справи не міститься, як не міститься доказів придбання їх позивачем за ціною, зазначеною в рішенні суду.

Відповідно до договору купівлі-продажу від 15 грудня 2014 р., ПАТ «ФІНЕКСБАНК» продало вказану квартиру іншій особі.

Доказів того, що на момент розгляду справи спірне майно знаходиться у незаконному володінні ПАТ «ФІНЕКСБАНК» матеріали справи не містять, а тому позов до вказаного відповідача про витребування майна задоволений бути не може.

Допущенні судом першої інстанції порушення норм процесуального права в частині недоведеності обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, а також неповне з'ясування обставин справи, що мають значення для справи, призвели до неправильного вирішення спору в частині задоволення позову до ПАТ «ФІНЕКСБАНК», що відповідно до ч. 3 ст. 309 ЦПК України є підставою для його скасування та ухвалення в цій частині нового рішення про відмову в задоволенні позову.

Враховуючи ту обставину, що відповідач ОСОБА_2 не звертався до суду першої інстанції з завою про перегляд заочного рішення, судове рішення в частині задоволення позову до вказаного відповідача не є предметом апеляційного розгляду.

У відповідності до ст. 88 ЦПК України з ОСОБА_1 на користь ПАТ «ФІНЕКСБАНК» підлягають стягненню судові витрати по сплаті судового збору в сумі 664 грн. 58 коп.

Керуючись ст. 303, 307, 309, 313, 314, 316 ЦПК України, колегія суддів

Вирішила:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «ФІНЕКСБАНК» задовольнити частково.

Заочне рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 27 січня 2015 року в частині задоволення позову до Публічного акціонерного товариства «ФІНЕКСБАНК» скасувати.

ОСОБА_1 в задоволенні позову до Публічного акціонерного товариства «ФІНЕКСБАНК» про витребування майна із чужого незаконного володіння, стягнення судового збору у розмірі 664 грн. 57 коп. відмовити.

В решті рішення суду залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства «ФІНЕКСБАНК» судові витрати по сплаті судового збору в сумі 664 грн. 58 коп.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення, але може бути оскаржено в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів шляхом подання до цього суду касаційної скарги.

Головуючий:

Судді:

Справа №22-ц/796/7142/2015

Головуючий у суді першої інстанції: Ластовка Н.Д.

Доповідач у суді апеляційної інстанції: Кирилюк Г.М.