У х в а л а

ІМенем УКраїни

2 вересня 2015 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Гвоздика П.О.,

суддів: Горелкіної Н.А., Євграфової Є.П.,

Іваненко Ю.Г., Наумчука М.І.,

розглянувши цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до малого колективного підприємства «Газмонтаж» про витребування трудової книжки, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, невиплаченої заробітної плати та оплати за оренду автомобіля, за касаційними скаргами ОСОБА_3 та Фабянчука Г.Г., який діє від імені малого колективного підприємства «Газмонтаж», на рішення апеляційного суду Вінницької області від 26 березня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У жовтні 2014 року ОСОБА_3 звернувся до суду з указаним позовом. Зазначав, що з 21 листопада 2007 року він працював на посаді водія в малому колективному підприємстві «Газмонтаж», а з 14 січня 2008 року його було переведено на посаду механіка. Між ним та адміністрацією підприємства був укладений договір найму транспортного засобу, за умовами якого його особистий автомобіль використовувався підприємством по січень 2011 року. У січні 2011 року він подав заяву про звільнення з роботи і трудовий договір з ним був припинений. Оскільки при звільненні з роботи підприємство не провело з ним повного розрахунку та не видало трудової книжки, просив задовольнити позов.

Рішенням Літинського районного суду Вінницької області від 23 січня 2015 року позов задоволено частково. Стягнуто з малого колективного підприємства «Газмонтаж» на користь ОСОБА_3 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільнення в розмірі 2 313 грн 70 коп. В іншій частині в задоволенні позову відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішенням апеляційного суду Вінницької області від 26 березня 2015 року рішення суду першої інстанції в частині стягнення орендної плати за використання автомобіля, середнього заробітку за час вимушеного прогулу та невиплаченої заробітної плати скасовано та ухвалено в цій частині нове рішення про стягнення з малого колективного підприємства «Газмонтаж» на користь ОСОБА_3 невиплаченої заробітної плати (без урахування податків) у розмірі 12 977 грн. У задоволенні позову про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та плати за оренду автомобіля відмовлено. В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.

ОСОБА_3 звернувся до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ із касаційною скаргою, в якій просить оскаржуване рішення апеляційного суду в частині відмови в задоволенні позову про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу скасувати, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, ухвалити в цій частині нове рішення про задоволення позову.

У поданій Фабянчуком Г.Г., який діє від імені малого колективного підприємства «Газмонтаж», касаційній скарзі ставиться питання про скасування рішення апеляційного суду з підстав неправильного застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, залишення в силі рішення суду першої інстанції.

Касаційні скарги підлягають частковому задоволенню.

З матеріалів справи вбачається, що з 21 листопада 2007 року ОСОБА_3 працював на посаді водія в малому колективному підприємстві «Газмонтаж», а з 14 січня 2008 року його було переведено на посаду механіка з окладом згідно штатного розкладу із проведенням доплати в розмірі 30 % за роботу водія.

9 червня 2008 року між ОСОБА_3 та відповідачем в особі директора підприємства Семка І.М. укладено договір найму транспортного засобу, належного позивачу, для використання підприємством.

Наказом директора малого колективного підприємства «Газмонтаж» № 4-К від 28 січня 2011 року ОСОБА_3 звільнено з роботи за власним бажанням на підставі ст. 38 КЗпП України.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, апеляційний суд виходив із того, що вини підприємства у затримці видачі трудової книжки немає.

Однак повністю з такими висновками апеляційного суду погодитися не можна.

Згідно із ч. 1 ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Відповідно до п. 4. 2 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України від 29 липня 1993 року № 58, якщо працівник відсутній на роботі в день звільнення, то власник або уповноважений ним орган в цей день надсилає йому поштове повідомлення із вказівкою про необхідність отримання трудової книжки.

Виходячи з наведеного, встановленню при вирішенні вимог позивача про виплату середнього заробітку за час затримки видачі трудової книжки підлягали з'ясуванню обставини пов'язані з тим, чи працював він у день звільнення, а, відповідно, які у відповідача виникли обов'язки: щодо видачі трудової книжки або ж направлення повідомлення про необхідність її отримання і коли.

У касаційній скарзі ОСОБА_3 зазначає про те, що в день звільнення на роботі не був, роботу не виконував, із наказом про звільнення у передбаченому законом порядку не ознайомлювався, трудову книжку йому вручено у судовому засіданні 23 січня 2015 року.

Вважаючи, що в день звільнення позивач працював, суд апеляційної інстанції не навів доказів, які б підтверджували цю обставину.

У випадку доведеності роботи позивача в день звільнення підлягає з'ясуванню чи пропонувалось йому отримати трудову книжку.

Саме від встановлення цих обставин залежить, коли виник обов'язок у підприємства по видачі трудової книжки або ж направлення повідомлення про необхідність її отримання і його виконання відповідачем, та обґрунтованість вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки її видачі.

Вирішуючи спір в частині стягнення заборгованості по заробітній платі апеляційний суд її розмір визначав виходячи із посадового окладу механіка.

Обгрунтовуючи позовні вимоги позивач вказував на те, що наказом малого колективного підприємства «Газмонтаж» № 2-К від 14 січня 2008 року його переведено на посаду механіка з 14 січня 2008 року з окладом згідно штатного розкладу із проведенням доплати в розмірі 30 % за роботу водія.

Відповідно до ст. 94 КЗпП України <nau://ukr/322-08|st94> заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Згідно ст. 102-1 КЗпП України працівники, які працюють за сумісництвом, одержують заробітну плату за фактично виконану роботу.

Вирішуючи спір в частині стягнення заборгованості по заробітній платі апеляційний суд наведеного не врахував, помилково визначив її розмір виходячи із посадового окладу механіка без перевірки фактично відпрацьованого часу та наявності підстав для нарахування 30 % доплати за роботу водія, яка була передбачена у наказі.

Виходячи із підстав відмови у позові про стягнення орендної плати за використання автомобіля за період з червня 2008 року по червень 2009 року за спливом позовної давності, таке саме по собі не може бути підставою для відмови у стягненні доплати за виконання обов'язків водія, при умові доведеності їх виконання.

Що ж стосується іншого періоду, за який позивач вважав, що має право на нарахування доплати, то апеляційний суд не взяв до уваги, що умовами трудового договору доплата не ставилась в залежність від того на якому автомобілі ОСОБА_3 мав виконувати обов'язки водія.

Вирішальним в даному випадку є доведення виконання такої роботи і виникнення права у зв'язку з цим на доплату посадового окладу.

З огляду на те, що відповідач заперечував виконання позивачем роботи водія, то обов'язок по доведенню цієї обставини лежить на позивачеві, як і виконання встановленої ним норми часу за посадою механіка, оскільки, заперечуючи проти позову в частині стягнення заборгованості по заробітній платі, відповідач вказував на те, що заробітна плата нараховувалась і виплачена відповідно до відпрацьованих позивачем норм часу.

Порушення норм процесуального права (ст. ст. 10, 60, 179 ЦПК України) унеможливили встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, тому рішення апеляційного суду в частині вирішення позову про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та невиплаченої заробітної плати не може вважатись законним і обґрунтованим і в силу ст. 338 ЦПК України підлягає скасуванню, з направленням справи в цій частині на новий розгляд до цього суду.

Щодо вирішення вимог в частині стягнення орендної плати, то апеляційний суд правильно виходив із того, що договір найму транспортного засобу укладено 9 червня 2008 року строком дії на один рік, тому вимоги про стягнення орендної плати поза строком його дії є необгрунтованими, та правильно відмовив у її стягненні в межах дії договору у зв'язку із спливом позовної давності, оскільки ОСОБА_3 звернувся з позовом у жовтні 2014 року, поважних причин пропущення позовної давності не навів.

В цій частині рішення апеляційного суду ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, підстави для його скасування відсутні.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ,

у х в а л и л а :

Касаційні скарги ОСОБА_3 та Фабянчука Г.Г., який діє від імені малого колективного підприємства «Газмонтаж», задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Вінницької області від 26 березня 2015 року в частині вирішення вимог ОСОБА_3 до малого колективного підприємства «Газмонтаж» про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, невиплаченої заробітної плати скасувати, справу в цій частині передати на новий розгляд до цього суду.

В іншій частині вказане рішення апеляційного суду залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий П.О. Гвоздик
Судді:Н.А. Горелкіна Є.П. Євграфова Ю.Г. Іваненко М.І. Наумчук