Справа № 199/4787/15-ц
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

(заочне)

31 серпня 2015 року м. Дніпропетровськ

Амур-Нижньодніпровський районний суд м. Дніпропетровська у складі:

Головуючий - суддя Сенчишин Ф.М.

При секретарі Карабань А.Є.

За участю позивача ОСОБА_1

представника позивача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Комунального закладу «Дитячий санаторій № 2» Дніпропетровської обласної ради», третя особа на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог, Департамент охорони здоров'я Дніпропетровської обласної державної адміністрації, про стягнення компенсації за не використану відпустку з урахуванням компенсації втрати частини заробітної плати у зв'язку з порушенням термінів її виплати, середнього заробітку за час затримки остаточного розрахунку при звільненні та грошового відшкодування моральної шкоди,

ВСТАНОВИВ:

За позовом (з урахуванням заяви про зміну підстави та предмету позову - а.с. 73) ОСОБА_1 просить стягнути з КЗ «Дитячий санаторій № 2» ДОР» на її користь:

-компенсацію за невикористану відпустку тривалістю 95 календарних днів за період роботи з 17 січня 2005 року по 03 квітня 2015 року і невикористану додаткову відпустку тривалістю 30 календарних днів з урахуванням індексації у загальному розмірі 19659,22 грн.;

-середній заробіток за час затримки остаточного розрахунку при звільненні у розмірі 10514,25 грн.;

-відшкодування моральної шкоди у розмірі 5000 грн.

Позовні вимоги обґрунтовує тим, що вона працювала в КЗ «Дитячий санаторій № 2» ДОР» з 17 січня 2005 року по 03 квітня 2015 року і за цей період обіймала посади завідувача гастроентерологічним відділенням, виконувачем обов'язків головного лікаря та власне головним лікарем. 03 квітня 2015 року позивачка була звільнена з посади головного лікаря на підставі ст. 36 КЗпП України за згодою сторін. При звільненні позивачка як головний лікар видала наказ про виплату їй компенсації за невикористану відпустку тривалістю 186 календарних днів, однак фактично їй така компенсація була виплачена лише за 20 календарних днів за період роботи з 17 січня 2005 року по 03 квітня 2015 року. Позивачка вважає такі дії відповідача незаконними та стверджує, що такими діями відповідач завдав їй моральної шкоди, яка виражається у моральних стражданнях з приводу примушення її до звільнення, та ще й з паплюженням її чесного імені при її спробі отримати гроші, які належать їй по закону.

В судовому засіданні позивачка ОСОБА_1 та її представник ОСОБА_2 підтримали в повному обсязі позовні вимоги та доводи позовної заяви, на яких вони ґрунтуються.

Відповідач та третя особа, належним чином та завчасно сповіщені про час та місце розгляду справи, в судове засідання представників не направили. КЗ «Дитячий санаторій № 2» ДОР» про причини неявки суд не повідомив. Департамент охорони здоров'я Дніпропетровської обласної державної адміністрації надав суду письмове клопотання про розгляд справи за відсутності свого представника та письмові заперечення проти позовних вимог (а.с. 68-69). Заперечення обґрунтовуються тим, що позивачці правомірна була нарахована компенсація за невикористану відпустку лише за 20 днів. За попередні періоди роботи саме позивачка, як керівник, кожного разу, коли термін дії контракту закінчувався, повинна була здійснювати певні управлінські дії для нарахування компенсації розрахунку за невикористану відпустку. Просять у задоволенні повних вимог відмовити в повному обсязі.

За ухвалою суду справа розглянута за відсутності представників відповідача та третьої особи в порядку ст. 224 ЦПК України заочно за наявних в справі доказів.

На підставі досліджених доказів, судом встановлені наступні фактичні обставини.

З оцінених в сукупності копії трудової книжки позивачки (а.с. 3-11) та довідки КЗ «Дитячий санаторій № 2» ДОР» (а.с. 22) вбачається, що ОСОБА_1 була прийнята на роботу до Комунального закладу «Дитячий санаторій № 2» Дніпропетровської обласної ради» 17 січня 2005 року на посаду завідувача гастроентерологічного відділення. З 26 травня 2010 року по 26 червня 2010 року виконувала обов'язки головного лікаря, а 05 квітня 2011 року призначена на посаду головного лікаря комунального закладу. Зазначену посаду позивачка обіймала до 05 квітня 2012 року,коли була звільнена з посади на підставі п. 2 ст. 36 КЗпП України за закінченням строку трудового договору. Після цього посади головного лікаря обіймала з 06 квітня 2012 року по 08 квітня 2014 року (звільнена на підставі п. 2 ст. 36 КЗпП України за закінченням строку трудового договору), з 09 квітня 2014 року по 09 червня 2014 року (звільнена на підставі п. 2 ст. 36 КЗпП України за закінченням строку трудового договору), з 10 червня 2014 року по 10 серпня 2014 року (звільнена на підставі п. 2 ст. 36 КЗпП України за закінченням строку трудового договору), з 11 серпня 2014 року по 03 квітня 2015 року. Востаннє позивачка була звільнена з посади на підставі ст. 36 КЗпП України за згодою сторін.

Згідно ч. 1 ст. 6 Закону України «Про відпустки», щорічна основна відпустка надається працівникам тривалістю не менш як 24 календарних дні за відпрацьований робочий рік, який відлічується з дня укладення трудового договору.

Як передбачено ст. 8 Закону України «Про відпустки», щорічна додаткова відпустка за особливий характер праці надається:

1) окремим категоріям працівників, робота яких пов'язана з підвищеним нервово-емоційним та інтелектуальним навантаженням або виконується в особливих природних географічних і геологічних умовах та умовах підвищеного ризику для здоров'я, - тривалістю до 35 календарних днів за Списком виробництв, робіт, професій і посад, затверджуваним Кабінетом Міністрів України;

2) працівникам з ненормованим робочим днем - тривалістю до 7 календарних днів згідно із списками посад, робіт та професій, визначених колективним договором, угодою.

Конкретна тривалість щорічної додаткової відпустки за особливий характер праці встановлюється колективним чи трудовим договором залежно від часу зайнятості працівника в цих умовах.

За колективним договором, укладеним між адміністрацією КЗ «Дитячий санаторій № 2» Дніпропетровської обласної ради» та первинною профспілковою організацією працівників охорони здоров'я комунального закладу (а.с. 74-91), передбачене надання додаткової відпустки за особливий характер праці (п. 4.2.16):

-працівникам, робот яких пов'язана з підвищеним нервово-емоційним та інтелектуальним навантаженням відповідно до Списку виробництв, цехів, професій і посад, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 17 листопада 1997 року (додаток № 2);

-працівникам з ненормованим робочим днем (додаток № 3).

За додатком № 2 до колективного договору, до переліку професій і посад працівників, робота яких пов'язана з підвищеним нервово-емоційним та інтелектуальним навантаженням віднесено посаду завідувача відділенням та визначено тривалість додаткової відпустки в 7 календарних днів.

У відповідності до додатку № 3 до колективного договору, до переліку посад працівників з ненормованим робочим днем віднесено посаду головного лікаря та визначено тривалість додаткової відпустки в 7 календарних днів.

Позивачка, яка за період роботи в комунальному закладі відповідача обіймала посади завідувача відділенням та головного лікаря, на підставі ч. 1 ст. 6 Закону України «Про відпустки» мала право на надання щорічної основної відпустки тривалістю 24 календарних дні, а також на підставі ст. 8 Закону України «Про відпустки», п. 4.2.16 Колективного договору - щорічної додаткової відпустки за особливий характер праці тривалістю 7 календарних днів.

З наданих сторонами матеріалів вбачається, що таке право позивачки відповідачем та третьою особою не оспорюється.

За довідкою КЗ «Дитячий санаторій № 2» ДОР» (а.с. 22), за час роботи позивачкою було використано та їй були компенсовані відпустки:

-31 календарний день за період 2005-2006 років;

-24 календарних дні за період 2008-2009 років та виплачено грошову компенсацію за 7 днів за період 2008-2009 років;

-виплачено грошову компенсацію за 9 днів за період 2009-2010 років;

-виплачено грошову компенсацію за 24 календарні дні за період 2012-2013 років;

-виплачено компенсацію за 26 днів за період 2013-2014 років;

-виплачено компенсацію за 10 днів за період 2014-2015 років;

Також позивачці була виплачена грошова компенсація за 20 днів відпустки за період роботи з 11 серпня 2014 року по 03 квітня 2015 року.

При цьому позивачка мала право на отримання відпустки загальною тривалістю:

-за період роботи з 17 січня 2005 року по 05 квітня 2012 року 173 календарних дні основної відпустки (24 х 7 + 24 х 80 / 365) та 50 календарних днів додаткової відпустки (7 х 7 + 7 х 80 / 365), що загалом становить 223 календарних дні відпустки (173 + 50);

-за період роботи з 06 квітня 2012 року по 08 квітня 2014 року 48 календарних днів основної відпустки (24 х 2) та 14 календарних днів додаткової відпустки (7 х 2), що загалом становить 62 календарних дні відпустки (48 + 14);

-за період 09 квітня 2014 року по 09 червня 2014 року 4 календарних дні основної відпустки (24 х 62 / 365) та 1 календарний день додаткової відпустки (7 х 62 / 365), що загалом становить 5 календарних днів відпустки (4 + 1);

-за період з 10 червня 2014 року по 10 серпня 2014 року 4 календарних дні основної відпустки (24 х 62 / 365) та 1 календарний день додаткової відпустки (7 х 62 / 365), що загалом становить 5 календарних днів відпустки (4 + 1);

-за період роботи з 11 серпня 2014 року по 03 квітня 2015 року 15 календарних днів основної відпустки (24 х 235 / 365) та 4 календарні дні додаткової відпустки (7 х 235 / 365), що загалом становить 19 календарних днів відпустки (15 + 4);

Таким чином, позивачкою не були використані щорічна та додаткова відпустки:

-за період роботи з 17 січня 2005 року по 05 квітня 2012 року тривалістю 152 календарних дні (223-71);

-за період роботи з 06 квітня 2012 року по 08 квітня 2014 року 8 календарних днів (62-50);

що загалом становить 160 календарних днів (152+8).

За періоди роботи з 09 квітня 2014 року по 09 червня 2014 року, з 10 червня 2014 року по 10 серпня 2014 року та з 11 серпня 2014 року по 03 квітня 2015 року компенсація за невикористану відпустку позивачці була виплачена в повному обсязі.

Згідно ч. 1 ст. 24 Закону України «Про відпустки» (у редакції, чинній станом на 05 квітня 2012 року та на 08 квітня 2014 року), у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей.

Оскільки основна відпустка та додаткова відпустка за особливий характер праці згідно вимог ч. 1 ст. 6, ст. 8 Закону України «Про відпустки» є щорічними, позивачка при звільненні 05 квітня 2012 року та на 08 квітня 2014 року мала право на отримання грошової компенсації за всі не використані нею дні щорічної відпустки тривалістю 152 дні та 8 днів відповідно і таке право позивачки є порушеним.

Доводи Департаменту охорони здоров'я Дніпропетровської обласної державної адміністрації про те, що за попередні періоди роботи саме позивачка, як керівник, кожного разу, коли термін дії контракту закінчувався, повинна була здійснювати певні управлінські дії для нарахування компенсації розрахунку за невикористану відпустку судом відхиляються, оскільки нездійснення таких дій самою позивачкою за час перебування її на посаді головного лікаря не звільняє відповідача від виконання такого обов'язку після остаточного звільнення позивачки 03 квітня 2015 року.

Визначаючи розмір компенсації за невикористані дні щорічної відпустки, суд керується приписами п. 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України № 100 від 08 лютого 1995 року, згідно якого обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв'язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки.

За п. 3 вказаного Порядку, усі виплати включаються в розрахунок середньої заробітної плати у тому розмірі, в якому вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо за винятком відрахувань із заробітної плати осіб, засуджених за вироком суду до виправних робіт без позбавлення волі.

Як передбачено п. 7 вказаного Порядку, нарахування виплат за час щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв'язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або компенсації за невикористані відпустки, тривалість яких розраховується в календарних днях провадиться шляхом ділення сумарного заробітку за останні перед наданням відпустки 12 місяців або за менший фактично відпрацьований період на відповідну кількість календарних днів року чи меншого відпрацьованого періоду (за винятком святкових і неробочих днів, встановлених законодавством). Одержаний результат перемножується на число календарних днів відпустки.

До звільнення 05 квітня 2012 року останніми 12 календарними місяцями роботи позивачки є квітень 2011 року - березень 2012 року.

За цей період позивачці, згідно розрахункових відомостей, була нарахована заробітна платня у розмірі 39260,44 грн. (2879,24 + 2896,90 + 4695,58 + 2613,25 + 2964,30 + 2970,70 + 3058,90 + 3058,90 + 3262,30 + 2592,20 + 4647,50 + 3720,67).

Таким чином, компенсація за невикористані дні щорічної відпустки, яка підлягала виплаті позивачці при її звільненні 05 квітня 2012 року складає 16349,55 грн. (39260,44 х 152 / 365).

До звільнення 08 квітня 2014 року останніми 12 календарними місяцями роботи позивачки є квітень 2013 року - березень 2014 року.

За цей період позивачці, згідно розрахункових відомостей, була нарахована заробітна платня у розмірі 50695,94 (5188,08 + 4000,85 + 2333,58 + 5125,58 + 3797,59 +3797,59 + 4006,50 + 3797,59 + 3797,66 + 3210,71 + 5836,23 + 5803,98)

Таким чином, компенсація за невикористані дні щорічної відпустки, яка підлягала виплаті позивачці при її звільненні 08 квітня 2014 року складає 1111,14 грн. (50695,94 х 8 / 365).

Загальна сума невиплаченої позивачці компенсації за невикористані дні щорічної відпустки складає 17460,69 грн. (16349,55 + 1111,14).

Відповідно до ст.ст. 47, 116 КЗпП України, наявну заборгованість відповідач мав оплатити позивачці у день звільнення, однак вказана сума компенсації за невикористані дні щорічної відпустки позивачці виплачена не була і за таких обставин підлягає стягненню з відповідача на користь позивачки за рішенням суду.

Вирішуючи позовні вимоги в частині стягнення компенсації за невикористані дні щорічної відпустки з урахуванням індексації, суд виходить з того, що згідно Закону України «Про індексацію грошових доходів населення», індексація заробітної плати - це механізм її підвищення, що дає можливість частково або повністю відшкодувати подорожчання споживчих товарів і послуг.

З обґрунтування позивачкою позовних вимог в цій частині вбачається, що позивачка фактично просить суд про стягнення компенсації втрати частини заробітної плати у зв'язку з порушенням термінів її виплати, яка передбачена ст. 34 Закону України «Про оплату праці», ст. 1 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати», тому вирішуючи позовні вимоги в цій частині суд виходить з фактичного змісту таких вимог.

У зв'язку з порушенням відповідачем термінів виплати позивачці компенсації за невикористані дні щорічної відпустки, остання на підставі ст. 34 Закону України «Про оплату праці», ст. 1 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати», має право на отримання компенсації втрати частини заробітної плати у зв'язку з порушенням термінів її виплати.

У межах заявлених позовних вимог, позивачка просить врахувати індекс підвищення споживчих цін за квітень-травень 2015 року, який складає 116,508 % (114 х 102,2).

За таких обставин, заборгованість відповідача перед позивачкою по компенсації за не використані дні щорічної відпустки з урахуванням компенсації втрати частини заробітної плати у зв'язку з порушенням термінів її виплати складає 20343,10 (17460,69 х 1,16508), з яких позивачка, у межах заявлених позовних вимог, просить стягнути 19659,22 грн.

Вирішуючи позовні вимоги в частині стягнення середнього заробітку за час затримки остаточного розрахунку при звільненні, суд виходить з того, що згідно ч. 1 ст. 117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, визначені ст. 116 КЗпП України, при відсутності спору про їх розмір, підприємство повинно виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Суд враховує роз'яснення, викладені Пленумом Верховного Суду України у п. 20 своєї постанови «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» від 24 грудня 1999 року № 13, за якими, установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності у цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності.

Суд також, керуючись вимогами ч. 1 ст. 360-7 ЦПК України, враховує правовий висновок, викладений Верховним судом України у постанові № 6-114цс13 від 20 листопада 2013 року, за яким згідно зі ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. За наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника.

Відповідачем не доведено, що остаточний розрахунок при звільненні позивачки був проведений не з його вини.

Між сторонами був наявний спір щодо належних позивачці при звільненні сум, але оскільки такий спір вирішено на користь позивачки, на підставі ч. 1 ст. 117 КЗпП України відповідач повинен виплатити позивачці її середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Визначаючи розмір середнього заробітку, який підлягає стягненню на користь позивачки, суд враховує вимоги абз. 3 п. 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України № 100 від 08 лютого 1995 року, згідно якого у всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати і середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата.

За п. 8 вказаного Порядку, нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком.

Суд виходить з наступних розрахунків

- останніми двома повними місяцями роботи позивачки є лютий - березень 2015 року;

- кількість фактично відпрацьованих позивачкою календарних днів в зазначений період становить за лютий 2015 року - 20, за березень 2015 року - 21;

- позивачці за цей період нарахована заробітна плата у розмірі за лютий 2015 року - 4307,44 грн., за березень 2015 року - 3798,72 грн. (а.с. 35);

- середньоденний заробіток позивачки за останні два повні місяця роботи становить (4307,44 + 3798,72) / (20 + 21) = 197,71 грн.;

- кількість робочих днів з 04 квітня 2015 року по 30 червня 2015 року (у межах заявлених позовних вимог) складає 56;

- середній заробіток за зазначений період склав 197,71 х 56 = 11071,76 грн., з яких позивачка просить стягнути 10514,25 грн.

Відповідні розрахунки позивачки судом відхиляються, оскільки вона провела розрахунок середнього заробітку шляхом множення середньоденного заробітку не на число робочих днів періоду затримки, а на число календарних днів, що суперечить вимогам п. 8 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України № 100 від 08 лютого 1995 року.

Таким чином, позовні вимоги підлягають задоволенню і з відповідача на користь позивачки, у межах заявлених позовних вимог, підлягає стягненню середній заробіток за час затримки остаточного розрахунку при звільненні у розмірі 10514,25 грн.

При цьому суд враховує роз'яснення, викладені у п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України № 13 від 24 грудня 1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», за яким задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов'язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов'язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення.

Вирішуючи позовні вимоги в частині стягнення відшкодування моральної шкоди, суд виходить з того, що згідно ч. 1 ст. 237-1 КЗпП України, відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

За п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31 березня 1995 року № 4, розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров'я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Суд виходить з того, що сам факт порушення трудових прав позивачки, що проявився в затримці виплати протягом тривалого часу належної позивачці компенсації за не використану відпустку, свідчить про перенесені останньою моральні страждання, оскільки позивачка об'єктивно була вимушена докладати додаткових зусиль для організації свого життя та життя своєї родини. З урахуванням характеру страждань (душевні хвилювання через обмеженість джерел засобів до існування), їх обсягу, тривалості, загального розміру заборгованості, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості суд вважає, що розміром грошового відшкодування моральної шкоди необхідним, достатнім, розумним і справедливим за наведених обставин, є 1000 гривень, тому позовні вимоги в цій частині слід задовольнити частково.

Згідно ч. 3 ст. 88 ЦПК України, з відповідача до доходу Держави підлягає стягненню судовий збір у розмірі 243,60 грн. за позовні вимоги про стягнення відшкодування моральної шкоди, та у розмірі 301,73 грн. за позовні вимоги майнового характеру (1% від стягнутої суми).

Керуючись ст.ст. 10, 11, 60, 88, 212, 214, 224 ЦПК України, суд,

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до Комунального закладу «Дитячий санаторій № 2» Дніпропетровської обласної ради», третя особа на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог, Департамент охорони здоров'я Дніпропетровської обласної державної адміністрації, про стягнення компенсації за не використану відпустку з урахуванням компенсації втрати частини заробітної плати у зв'язку з порушенням термінів її виплати, середнього заробітку за час затримки остаточного розрахунку при звільненні та грошового відшкодування моральної шкоди - задовольнити частково.

Стягнути з Комунального закладу «Дитячий санаторій № 2» Дніпропетровської обласної ради» на користь ОСОБА_1:

-заборгованість із компенсації за не використану відпустку з урахуванням компенсації втрати частини заробітної плати у зв'язку з порушенням термінів її виплати у загальному розмірі 19659 гривень 22 копійки;

-середній заробіток за час затримки остаточного розрахунку при звільненні у розмірі 10514 гривень 25 копійок;

а усього 30173 (тридцять тисяч сто сімдесят три) гривні 47 (сорок сім) копійок, які визначені без утримання податку з доходів фізичних осіб й інших обов'язкових платежів.

Стягнути з Комунального закладу «Дитячий санаторій № 2» Дніпропетровської обласної ради» на користь ОСОБА_1 грошове відшкодування моральної шкоди у розмірі 1000 (одна тисяча) гривень.

У задоволені решти позовних вимог ОСОБА_1 - відмовити.

Стягнути з Комунального закладу «Дитячий санаторій № 2» Дніпропетровської обласної ради» до доходу Держави судовий збір у розмірі 545 (п'ятсот сорок п'ять) гривень 33 (тридцять три) копійки.

На рішення позивачем та третьою особою може бути подана апеляційна скарга в Апеляційний суд Дніпропетровської області через Амур-Нижньодніпровський районний суд м. Дніпропетровська протягом десяти днів з дня проголошення рішення. Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після закінчення апеляційного розгляду справи.

Відповідач, який не з'явився у судове засідання, може подати до Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська заяву про перегляд заочного рішення протягом десяти днів з дня отримання його копії.

Головуючий :