Дата документу Справа №
Апеляційний суд Запорізької області
Єдиний унікальний № 317/346/15-ц Головуючий у 1 інстанції Мінгазов Р.В.
Провадження № 22-ц/778/3350/15 Суддя-доповідач Дзярук М.П.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 липня 2015 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Запорізької області у складі:

Головуючого: Крилової О.В.,

Суддів: Дзярука М.П.,

Трофимової Д.А.,

При секретарі Остащенко О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Запорізького районного суду Запорізької області від 30 березня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_3 до Григорівської сільської ради Запорізького району Запорізької області про визнання права власності на житловий будинок за набувальною давністю, -

В С Т А Н О В И Л А:

У січні 2015 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до Григорівської сільської ради Запорізького району Запорізької області про визнання права власності на житловий будинок за набувальною давністю.

В позові зазначав, що з 2002 року він проживає у житловому будинку АДРЕСА_1 загальною площею 64.5 кв.м, що підтверджується довідкою Григорівської сільської ради Запорізького району Запорізької області. На вищезазначену будівлю у нього відсутні документи, окрім технічного паспорту, виписаного 08.04.1996 року на ім'я його батька - ОСОБА_5, який на даний момент є громадянином Російської Федерації, а у вищезазначеній будівлі останній не проживає з 2002 року.

У листопаді 2014 року він звернувся до Григорівської сільської ради Запорізького району Запорізької області для отримання правовстановлюючого документу на зазначений житловий будинок, проте йому було відмовлено у видачі Свідоцтва про право власності.

Крім того зазначив, що він утримує будинок в належному стані, здійснює поточні та капітальні ремонти, регулярно сплачує всі необхідні комунальні та інші платежі, вважає цей будинок своєю власністю.

З огляду на вищевикладене та посилаючись на ст. 344 ЦК України, вважаючи себе таким, що добросовісно заволодів чужим майном в 2002 році, постійно, відкрито та безперервно володів ним, забезпечував його утримання, просив суд визнати за ним право власності на житловий будинок АДРЕСА_1 в порядку набувальної давності.

Рішенням Запорізького районного суду Запорізької області від 30 березня 2015 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, ОСОБА_3 звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким його позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю - доповідача, пояснення учасників апеляційного розгляду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Згідно ч.ч.1, 4 ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п"яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом.

Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду.

За роз"ясненнями п.п.9, 12 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07.02.2014 року „Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав", відповідно до ч.1 ст. 344 ЦК особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десять років або рухомим майном - протягом п"яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено ЦК.

При вирішенні спорів, пов"язаних з набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке:

- володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності;

- володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна;

- володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. У разі втрати не із своєї волі майна його давнісним володільцем та повернення цього майна протягом одного року або пред"явлення протягом цього строку позову про його витребування набувальна давність не переривається (ч.3 ст. 344 ЦК). Не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є сингулярним чи універсальним правонаступником , оскільки в цьому разі вона може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (ч.2 ст. 344 ЦК).

Відповідачем за позовом про визнання права власності за набувальною давністю є попередній власник майна або його правонаступник. У разі якщо попередній власник нерухомого майна не був і не міг бути відомим давнісному володільцю, то відповідачем є орган, уповноважений управляти майном відповідної територіальної громади.

За змістом ст. 344 ЦК України, при набувальній давності тягар доказування лягає на позивача.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, володільцем будинку АДРЕСА_1 є ОСОБА_5, батько позивача ОСОБА_3, в підтвердження чого надана копія технічного паспорту. ОСОБА_5 з 2002 року в будинку не проживає, виїхав до Російської Федерації, в той же час з 2002 року в будинку почав проживати позивач.

В обґрунтування вимог про визнання права власності на вказаний будинок за набувальною давністю ОСОБА_3 посилався на довідку Григорівської сільської ради Запорізької області, згідно якої він проживає більше десяти років в спірному будинку, але не зареєстрований, займається благоустроєм будинку.

Встановивши зазначені обставини, суд, оцінивши надані позивачем докази у відповідності до вимог ст. 212 ЦПК України, дійшов обґрунтованого висновку, що на момент заволодіння майном ОСОБА_3 знав про відсутність у нього підстав для набуття права власності на спірний будинок, а тому за недоведеністю факту добросовісності заволодіння цим майном правових підстав для визнання за ним права на будинок за набувальною давністю немає.

Ті докази та обставини, на які посилається апелянт в апеляційні скарзі,були предметом дослідження суду першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом першої інстанції були дотримані норми матеріального та процесуального права.

Вірність посилання в апеляційній скарзі на помилковість висновку суду про те, що право власності ОСОБА_5 на спірний будинок не було зареєстровано в установленому порядку, на висновок про відмову у позові не впливає, враховуючи інші наведені судом підстави відмови та правильність ухваленого рішення по суті.

Так, необхідною умовою для застосування положень ЦК України про набувальну давність є наявність майна, яким згідно зі ст. 190 ЦК України є річ, тобто предмет матеріального світу, щодо якого можуть виникати цивільні права та обов'язки (ст. 179 ЦК України).

В позовній заяві ставиться питання про визнання права власності на річ, житловий будинок.

Відповідно до ст. 380 ЦК України житловим будинком є будівля капітального типу, споруджена з дотриманням вимог, встановлених законом, іншими нормативно-правовими актами, і призначена для постійного проживання.

Жилі будинки, а також жилі приміщення в інших будівлях, що знаходяться на території України, утворюють житловий фонд. При чому до житлового фонду не входять нежилі приміщення в жилих будинках, призначені для побутових та інших потреб непромислового характеру ст. 4 ЖК Української РСР.

Виходячи зі змісту ст.ст. 181,182, 331 ЦК України, виникнення права власності на житловий будинок пов'язано з фактом збудування цього будинку з додержанням вимог законодавства, прийняття будинку в експлуатацію, та проведенням його реєстрації.

За вимогами ЦК УРСР, виникнення у громадянина права власності на житловий будинок також було пов'язано з фактом збудування цього будинку з додержанням вимог законодавства, регулюючого порядок забудови та прийняття будинку в експлуатацію.

На підтвердження наявності об'єкту спірних правовідносин - житлового буднику позивач надав копію технічного паспорту, в якій зазначено, що користувачем будинку є ОСОБА_5

Однак, як вірно зазначено апелянтом вказаний документ не є правовстановлюючим документом на житловий будинок.

Враховуючи викладене, на теперішній час слід зробити висновок, що спірний будинок будувався без дозвільних документів, на земельній ділянці, що не була відведена, а тому колегія суддів вважає, що спірний будинок є самочинним будівництвом в розумінні ст.376 ЦК України.

Як роз'яснив Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ в постанові №5 від 07.02.2014 року "Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав" з огляду на положення статті 376 ЦК право власності за набувальною давністю на об'єкт самочинного будівництва не може бути визнано судом, оскільки цією нормою передбачено особливий порядок набуття права власності на нерухоме майно, що збудоване або будується на земельній ділянці, не відведеній для даної мети, або без належного дозволу чи належно затвердженого проекту, або з істотним порушенням будівельних норм і правил (п.10 ч.2).

Також в зазначеній постанові Пленуму вказано, що, враховуючи положення статей 335 і 344 ЦК, право власності за набувальною давністю може бути набуто на майно, яке належить на праві власності іншій особі (а не особі, яка заявляє про давність володіння), а також на безхазяйну річ. Отже, встановлення власника майна або безхазяйності речі є однією з обставин, що має юридичне значення, і підлягає доведенню під час ухвалення рішення суду (стаття 214 ЦПК).

В даній же справі позивачем не доведено наявність власника спірної будівлі, право власності якого зареєстроване у встановленому законом порядку, чи безхазяйність спірної будівлі. Більш того, подаючи позов до Григорівської сільської ради Запорізької області, позивач не довів, що спірний будинок знаходиться в управлінні зазначеної територіальної громади.

Отже, позовні вимоги про визнання за позивачем права власності за набувальною давністю на спірну будівлю не відповідають нормам чинного законодавства, а тому суд першої інстанції, повно та всебічно дослідивши обставини справи та, давши належну оцінку доказам у справі, прийшов до вірного висновку про відмову в задоволені позову.

Керуючись ст.ст. 303,307, 308, 313-315, 317,319 ЦПК України, колегія суддів,

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 - відхилити.

Рішення Запорізького районного суду Запорізької області від 30 березня 2015 року у цій справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, проте може бути оскаржена протягом двадцяти днів шляхом подачі касаційної скарги до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий:

Судді: