Справа №784/865/15-ц 13.07.2015 13.07.2015 13.07.2015
Провадження №22-ц/784/1448/15
Провадження №22-ц/784/1448/15 Суддя суду першої інстанції ОСОБА_1
Категорія 27 Доповідач апеляційного суду ОСОБА_2
Рішення

Іменем України

13 липня 2015 року місто Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Миколаївської області в складі:

головуючого - Серебрякової Т.В.,

суддів: Самчишиної Н.В., Лисенка П.П.,

із секретарем судового засідання Харитоновою І.В.,

за участі: представника позивача - ОСОБА_3,

представника відповідача ОСОБА_4 ОСОБА_5,

переглянувши у відкритому судовому засіданні за апеляційною скаргою ОСОБА_4, поданою через його представника ОСОБА_6, рішення Корабельного районного суду міста Миколаєва від 25 грудня 2009 року, ухвалене у цивільній справі за позовом Кредитної спілки «Злагода» до ОСОБА_4, ОСОБА_7 про стягнення заборгованості за кредитним договором та звернення стягнення на предмет застави,

ВСТАНОВИЛА:

У жовтні 2009 року Кредитна спілка «Злагода» (далі КС «Злагода») звернулася до суду з позовом до ОСОБА_4, ОСОБА_7 про стягнення заборгованості за кредитним договором та звернення стягнення на предмет застави.

В обґрунтування своїх вимог позивач зазначав, що 11 лютого 2008 року між КС «Злагода» та членом кредитної спілки ОСОБА_4 був укладений договір кредитної лінії за № С8024-1271, згідно якого останній отримав кредит в розмірі 15 000 грн., строком на 12 фактичних місяців з відсотковою ставкою 54% річних.

З метою забезпечення виконання зобовязань за вищевказаним кредитним договором між КС «Злагода» та ОСОБА_7 у той же день був укладений договір поруки, за умовами якого поручитель та боржник відповідають перед кредитором як солідарні боржники. Поручитель відповідає по зобовязаннях боржника в повному обсязі, включаючи повернення кредиту, сплату процентів за його користування, сплату штрафних санкцій, а також за відшкодування збитків, завданих кредитору невиконанням або неналежним виконанням умов договору.

11 лютого 2008 року КС «Злагода» та ОСОБА_4 також уклали договір застави майна за №8.13, за яким останній передав в заставу належний йому на праві власності автомобіль марки ГАЗ модель 3110 5, 2005 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1.

Посилаючись на те, що позивач належним чином виконав свої зобовязання, а ОСОБА_4 своїх зобовязань за кредитним договором не виконав, внаслідок чого станом на 21 жовтня 2009 року утворилася заборгованість на загальну суму 33 370 грн., з яких 14 150 грн. - заборгованість за кредитом, 19 220 грн. - заборгованість за процентами та уточнивши позовні вимоги, позивач остаточно просив стягнути в солідарному порядку з відповідачів заборгованість за договором кредитної лінії № С8024-1271 від 11 лютого 2008 року в розмірі 33 370 грн. й звернути стягнення на майно передане в заставу згідно договору застави №8.13 від 11 лютого 2008 року шляхом його реалізації з публічних торгів (а.с.17).

Рішенням Корабельного районного суду міста Миколаєва від 25 грудня 2009 року позовні вимоги КС «Злагода» про стягнення кредитної заборгованості та звернення стягнення на предмет застави задоволені в повному обсязі.

Стягнуто з ОСОБА_4 і ОСОБА_7 на користь КС «Злагода» заборгованість за договором кредитної лінії №С 8024-1271 від 11 лютого 2008 року в розмірі 33 370 грн., судовий збір в розмірі 333 грн. 70 коп. та витрати на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи в сумі 120 грн., а всього - 33 823 грн.70 коп.

Звернуто стягнення на предмет застави, а саме: автомобіль НОМЕР_2, що належить ОСОБА_4 на праві власності на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу PCA №451709.

В апеляційній скарзі відповідач ОСОБА_4, в особі свого представника ОСОБА_8, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог. На його думку, рішення суду є незаконним, необґрунтованим та ухваленим з порушенням норм матеріального і процесуального права.

Перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Статтею 213 ЦПК України передбачено, що рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст.214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам закону судове рішення не відповідає.

Так, ухвалюючи рішення місцевий суд виходив з того, що оскільки боржником ОСОБА_4 було допущене порушення умов договору щодо повернення суми кредиту та сплати процентів за користування ним то з урахуванням положень ст.ст.525,526,543,1050,1054 ЦК України є підстави для стягнення з нього та поручителя ОСОБА_7 заборгованості за кредитним договором, а також звернення стягнення на предмет застави.

Але такі висновки суду не в повній мірі відповідають вимогам закону та дійсним обставинам справи.

За ст.11 ЦК України, цивільні права та обовязки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обовязки.

Договір, в тому числі і договір кредиту, є підставою виникнення цивільних прав та обовязків.

В силу ст.ст.509,525-526,598,610,611,622 ЦК України, зобовязанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобовязана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обовязку.

Зобовязання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості і виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Сторони по зобовязанню повинні сприяти одна одній у належному його виконанні, а у разі виникнення труднощів у однієї із сторін всіляко сприяти зменшенню збитків.

Одностороння відмова від зобовязання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Зобовязання припиняється повністю або частково на підставах, встановлених договором або законом.

Особа, яка порушила зобовязання (не виконала його, або виконала з порушенням умов) повинна нести негативні наслідки такої поведінки, а саме, сплатити в межах позовної давності неустойку і відшкодувати збитки.

При цьому, сторона не звільняється від виконання зобовязання в натурі.

Зазначене у повній мірі стосується і кредитних зобовязань, які не виконані належним чином.

Відповідно до ч.1 ст.1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти.

До відносин за кредитним договором застосовуються положення щодо договору позики, якщо інше не встановлено законом і не випливає із суті кредитного договору.

Згідно ч.1 ст.1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюється договором.

За правилам ч.1 ст.1049 і ст.1050 ЦК України позичальник зобовязаний повернути позикодавцеві кредит у строк та порядок, що встановлені договором.

В разі несвоєчасного повернення коштів він не звільняється від обовязку виконання зобовязання, при цьому кредитодавець має право вимагати від позичальника достроково повернути всю суму кредиту та внести інші платежі, передбачені договором.

За змістом ст.611 ЦК України в разі порушення зобовязання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: 1) припинення зобовязання внаслідок односторонньої відмови від зобовязання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; 2) зміна умов зобовязання; 3) сплата неустойки; 4) відшкодування збитків та моральної шкоди.

За приписами ч.1.2 ст.554 ЦК України, у разі порушення боржником зобовязання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.

За змістом ст.1 Закону України «Про заставу» від 02 жовтня 1992 року (з наступними змінами та доповненнями), ст.572 ЦК України застава є способом забезпечення зобовязань; у силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобовязання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави).

Згідно з положеннями ч.ч.1,2 ст.20 Закону України «Про заставу» від 02 жовтня 1992 року (з наступними змінами та доповненнями), ст.589 ЦК України заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави у разі невиконання зобовязання, забезпеченого заставою, а також у разі, якщо в момент настання терміну виконання зобовязання, забезпеченого заставою, воно не буде виконано, якщо інше не передбачено законом чи договором.

Відповідно до ч.ч.1,2 ст.590 ЦК України звернення стягнення на предмет застави здійснюється за рішенням суду, якщо інше не встановлено договором або законом.

Разом з наведеним, слід мати на увазі, що вирішуючи спори даної категорії, слід беззастережно дотримуватися положень цивільно-процесуального законодавства.

Так, судовий розгляд, яким цивільна справа вирішується по суті, закінчується ухваленням рішення суду.

В силу ст.ст.10,59,60, 213 ЦПК України та постанови Пленуму Верховного Суду України за №14 від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі», рішення суду у цивільні справі, як найважливіший акт правосуддя, покликаний забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини і наповнити реальністю принцип верховенства права, повинен ухвалюватися за неухильного додержання вимог чинного процесуального законодавства про його законність і обґрунтованість.

При ухваленні рішення суд бере до уваги, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.

Враховуючи принцип безпосередності судового розгляду цивільних справ (ст.159 ЦПК України), рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в тому судовому засіданні, в якому ухвалюється рішення.

Суд оцінює докази відповідно до вимог ст.ст.58 59, ч.3 ст.61, 212 ЦПК України за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення.

Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

При цьому, згідно із ст.60 ЦПК України, обовязок доказування певних обставин лежить на стороні, яка посилається на них як на підставу своїх вимог та заперечень.

Із матеріалів справи вбачається, що між КС «Злагода» і відповідачем ОСОБА_4 11 лютого 2008 року у простій письмовій формі було укладено договір кредитної лінії №С8024-1271 про отримання останнім кредиту в розмірі 15 000 грн. під 54% річних строком на 12 фактичних місяців від дня отримання позичальником усієї суми кредиту або першого траншу за кредитом (а.с.6-7).

В забезпечення виконання кредитних зобовязань за цим договором, в цей день:

- між КС Злагода» та ОСОБА_4 у простій письмовій формі було укладено договір застави майна №8.13, за яким заставодавець передав в заставу заставодержателю належне йому на праві власності рухоме майно - автомобіль марки ГАЗ модель 3110 5, 2005 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1;

- між КС «Злагода» та ОСОБА_7 було укладено договір поруки, за умовами якого, остання зобовязалася нести солідарну відповідальність в разі невиконання боржником за кредитним договором своїх обовязків (а.с.8,9-10).

Відповідно до наданого позивачем розрахунку позичальник не виконав належним чином цих умов договору, сплативши лише 850 грн. в рахунок плати за користування кредитом та станом на 21 жовтня 2009 року утворилась заборгованість за кредитним договором на зальному суму 33 370 грн., з якої: 14 150 грн. - заборгованість по кредиту, 19 220 грн. заборгованість по процентам за користування кредитними коштами (а.с.11).

Отже, встановивши зазначені обставини на підставі перелічених доказів місцевий суд прийшов до обґрунтованого висновку про порушення позичальником умов кредитного договору та наявність підстав для покладення на нього та поручителя відповідальності за неналежне виконання умов договору.

Разом з тим, суд першої інстанції, стягуючи кредитну заборгованість з двох відповідачів разом, не звернув увагу на те, що поручитель і боржник відповідають перед кредитором як солідарні боржники.

За такого, сума заборгованості за кредитним договором підлягає стягненню з відповідачів на користь КС «Злагода» в солідарному порядку, а рішення суду в частині стягнення заборгованості підлягає зміні, з викладенням резолютивної частини у новій редакції.

При цьому, колегія суддів виходить з того, що місцевий суд вірно визначив розмір заборгованості за кредитним договором № С8024-1271 від 11 лютого 2008 року.

Доводи апеляційної скарги щодо відсутності в матеріалах справи належним чином складеного розрахунку заборгованості за кредитним договором, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки не погоджуючись із наявним в матеріалах справи розрахунком заборгованості, відповідач не надав суду належних та допустимих доказів, які б спростовували такий розрахунок чи інший розрахунок, а тому його посилання на невірне визначення розміру заборгованості за кредитним договором є необґрунтованими.

Що стосується висновків місцевого суду про звернення стягнення на предмет застави, то колегія суддів з ними не погоджується, оскільки суд не взяв до уваги вищезазначені норми закону та не звернув суд увагу і на те, що позивачем одночасно заявлено вимоги про стягнення суми кредитної заборгованості та про звернення стягнення на предмет застави для погашення цієї заборгованості. Між тим, суд не може одночасно звернути стягнення на предмет застави та стягнути суму заборгованості за кредитним договором за умови, що позичальник й заставодавець є одна і таж особа. У такому випадку колегія суддів вважає, що позовні вимоги в частині звернення стягнення на предмет застави не підлягають задоволенню, оскільки такі вимоги були заявлені позивачем передчасно.

З урахуванням викладеного рішення суду в частині звернення стягнення на предмет застави в силу п.4 ч.1 ст.309 ЦПК України необхідно скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення про відмову у задоволенні названої вимоги.

Разом з тим, що стосується доводів особи, яка подала апеляційну скаргу, про те, що договір поруки припинив свою дію, то колегія суддів не приймає їх до уваги, оскільки оскаржуване судове рішення стосується безпосередньо прав і обовязків поручителя ОСОБА_7, яка його не оскаржувала і не уповноважувала, у відповідності до вимог діючого законодавства, представника відповідача ОСОБА_4 ОСОБА_6 на ведення справи в суді від її імені.

Інші доводи, приведені в апеляційній скарзі, не можуть бути прийняті до уваги, оскільки вони зводяться до переоцінки доказів, яким суд першої інстанції дав належну правову оцінку відповідно до вимог ст.212 ЦПК України.

Також підлягає зміні рішення суду в частині розподілу судових витрат та з врахуванням ст.88 ЦПК України з відповідачів ОСОБА_4 і ОСОБА_7 на користь КС «Злагода» належить стягнути понесені позивачем судові витрати: зокрема належить стягнути 333 грн. 70 коп. судового збору та 120 грн. 00 коп. витрат на інформаційно-технічне забезпечення розгляду цивільної справи в рівних частках з кожного.

Керуючись ст.ст.303,309,316 ЦПК України, колегія суддів

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4, подану через його представника ОСОБА_6, - задовольнити частково.

Рішення Корабельного районного суду міста Миколаєва від 25 грудня 2009 року в частині стягнення заборгованості за кредитним договором та судових витрат змінити, виклавши в наступний редакції.

Стягнути в солідарному порядку з ОСОБА_4 і ОСОБА_7 на користь Кредитної спілки «Злагода» заборгованість за договором кредитної лінії № С8024-1271, укладеним 11 лютого 2008 року між Кредитною спілкою «Злагода» та ОСОБА_4, яка станом на 21 жовтня 2009 року становить 33 370 (тридцять три тисячі триста сімдесят) грн. 00 коп., з яких: 14 150 (чотирнадцять тисяч сто пятдесят) грн. 00 коп. заборгованість за основною сумою кредиту і 19 220 (девятнадцять тисяч двісті двадцять) грн. 00 коп. - заборгованість по процентам за користування кредитом.

Стягнути в рівних частках з ОСОБА_4 і ОСОБА_7 на користь Кредитної спілки «Злагода» 333 (триста тридцять три) грн. 70 коп. судового збору, тобто з кожного по 166 (сто шістдесят шість) грн. 85 коп.

Стягнути в рівних частках з ОСОБА_4 і ОСОБА_7 на користь Кредитної спілки «Злагода» 120 (сто двадцять) грн. 00 коп. витрат на інформаційно-технічне забезпечення розгляду цивільної справи, тобто з кожного по 60 (шістдесят) грн. 00 коп.

В задоволенні позовних вимог Кредитної спілки «Злагода» до ОСОБА_4 про звернення стягнення на заставлено майно відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржено в касаційному порядку безпосередньої до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий: Судді: