У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

9 вересня 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України

з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Гулька Б.І., Хопти С.Ф.,

Черненко В.А., Штелик С.П.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом публічного акціонерного товариства «Банк «Київська Русь» до ОСОБА_4 про тлумачення умов договору та стягнення заборгованості за кредитним договором за касаційною скаргою публічного акціонерного товариства «Банк «Київська Русь» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації публічного акціонерного товариства «Банк «Київська Русь» на рішення Оболонського районного суду м. Києва від 25 грудня 2014 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 17 березня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У грудні 2012 року публічне акціонерне товариство «Банк «Київська Русь» (далі - ПАТ «Банк «Київська Русь») звернулося до суду з указаним позовом, посилаючись на те, що 21 грудня 2007 року між ним та ОСОБА_4 укладено кредитний договір, за умовами якого останньому надано споживчий мультивалютний кредит у розмірі 2 млн 100 тис. грн, що є еквівалентом 415 842 долари США, зі сплатою за користування кредитом 14 % річних при наданні кредитних коштів у доларах США та 17 % річних при наданні кредитних коштів в національній валюті на строк до 20 грудня 2009 року, який у подальшому було продовжено до 25 січня 2010 року, а потім до - 30 квітня 2010 року. З метою забезпечення виконання вказаного кредитного зобов'язання між банком і ОСОБА_5 29 березня 2010 року укладено договір іпотеки, згідно з яким остання передала банку в іпотеку житловий будинок АДРЕСА_1, та земельну ділянку загальною площею 0,2520 га, за вказаною адресою, для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд.

19 липня 2013 року між банком і відповідачем укладено угоду про погашення заборгованості за кредитним договором від 21 грудня 2007 року, яка є невід'ємною частиною кредитного договору (фактично договором про внесення змін до нього), положеннями якої зафіксовано залишок боргу ОСОБА_4 у розмірі 1 млн 200 тис. грн, який погашається ним на протязі двох років з дати підписання цієї угоди. Угодою від 19 липня 2013 року внесено зміни в положення кредитного договору лише в частині порядку нарахування відсотків, пені та штрафів за прострочення платежів за кредитом, порядку сплати існуючої заборгованості за кредитом, а інші положення кредитного договору від 21 липня 2007 року залишено без змін.

Позивач вважав, що згідно з указаних змін місячний розмір платежів за кредитним договором становить 50 тис. грн, однак вони не можуть погодити з відповідачем питання, яке виникає в розумінні (тлумаченні ними) п. 4 угоди від 19 липня 2013 року про погашення заборгованості за кредитним договором, а саме в частині сплати наявної заборгованості за кредитом, тому просив суд: витлумачити п. 4 угоди від 19 липня 2013 року, який слід розуміти наступним чином «заборгованість боржника, вказана у п. 3 цієї угоди погашається боржником на протязі двох років з дати підписання цієї угоди шляхом здійснення періодичних платежів рівними частинами в розмірі 50 тис. грн щомісячно»; стягнути з ОСОБА_4 на користь позивача заборгованість за кредитним договором у розмірі 1 205 004 грн 17 коп.

Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 25 грудня 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду м. Києва від 17 березня 2015 року, позов задоволено частково. Розтлумачено п. 4 угоди про погашення заборгованості від 19 липня 2013 року, укладеної між публічним акціонерним товариством «Банк «Київська Русь» та ОСОБА_4, наступним чином: заборгованість боржника, вказана в п. 4 угоди погашається протягом двох років з дати підписання, а саме в будь-який день та будь-яких сумах на вибір боржника в період з 19 липня 2013 року до 19 липня 2015 року. У решті позову відмовлено.

У касаційній скарзі ПАТ «Банк «Київська Русь» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації просить оскаржувані судові рішення скасувати, посилаючись на порушення судами норм матеріального та процесуального права, та ухвалити нове рішення про задоволення позову в повному обсязі.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову ПАТ «Банк «Київська Русь», суд першої інстанції виходив із того, що п. 4 угоди від 19 липня 2013 року слід розуміти як обов'язок боржника погашати заборгованість протягом двох років без визначення певних термінів, періодичності, графіку, часу та сум погашення. При цьому погашення заборгованості не є простроченим, тому вимога про стягнення заборгованості є передчасною.

Апеляційний суд погодився з такими висновками суду першої інстанції, зазначивши, що тлумачення банком п. 4 угоди від 19 липня 2013 року як сплата боргу щомісячно платежами по 50 тис. грн є намаганням банку встановити нові умови угоди на свою користь, що порушує права відповідача. Отже, зобов'язання відповідача перед банком існує, проте відповідно до умов укладеної сторонами угоди строк виконання його не настав.

Проте повністю погодитись із таким висновком апеляційного суду не можна, оскільки суд дійшов його з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати.

Таким вимогам закону судове рішення апеляційної інстанції не відповідає.

Судом установлено, що 21 грудня 2007 року між ПАТ «Банк Київська Русь» та ОСОБА_4 укладено кредитний договір, за умовами якого останньому надано споживчий мультивалютний кредит у розмірі 2 млн 100 тис. грн, що є еквівалентом 415 842 долари США, зі сплатою за користування кредитом 14 % річних при наданні кредитних коштів у доларах США та 17 % річних при наданні кредитних коштів в національній валюті на строк до 20 грудня 2009 року, який у подальшому було продовжено до 25 січня 2010 року, а потім до 30 квітня 2010 року.

19 липня 2013 року між сторонами укладено угоду про погашення заборгованості за кредитним договором від 21 грудня 2007 року.

У п. 4 угоди сторони погодили, що заборгованість боржника, вказана у п. 3 цієї угоди погашається боржником на протязі двох років з дати підписання цієї угоди.

Тобто сторони погодили, що боржник має сплати залишок заборгованості в розмірі 1 млн 200 тис. грн до 19 липня 2015 року.

Стаття 526 ЦК України передбачає, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно з чч. 2, 3 ст. 213 ЦК України на вимогу однієї або обох сторін суд може постановити рішення про тлумачення змісту правочину.

При тлумаченні змісту правочину беруться до уваги однакове для всього змісту правочину значення слів і понять, а також загальноприйняте у відповідній сфері відносин значення термінів.

З матеріалів справи вбачається, що зобов'язальні правовідносини між банком та ОСОБА_4 існують на підставі кредитного договору від 21 грудня 2007 року та невідємного додатку до нього - угоди про погашення заборгованості за кредитним договором, положення якої не змінюють суті кредитного зобов'язання та сум регулярних внесків ОСОБА_4 як позичальника, а лише конкретизують графік такого погашення.

Тобто сторони, уклавши угоду від 19 липня 2013 року, внесли зміни в положення кредитного договору лише в частині порядку нарахування процентів, пені та штрафів за прострочення платежів за кредитом, порядку сплати існуючої заборгованості за кредитом. Інші ж положення кредитного договору залишено без змін.

Отже, фактично, розстрочкою є сплата суми заборгованості частками з певним інтервалом у часі.

При цьому при тлумаченні правочину суд насамперед повинен брати до уваги однакове для всього змісту правочину буквальне значення слів і понять, а такому загальноприйняте у відповідній сфері відносин значення термінів, вжитих у правочині.

Проте апеляційний суд не звернув увагу на те, що місячний розмір платежів уже встановлений кредитним договором від 21 грудня 2007 року з урахуванням змін, внесених угодою про погашення заборгованості за кредитним договором від 19 липня 2013 року.

Крім того, апеляційний суд не врахував, що згідно з ч. 4 ст. 338 ЦПК України висновки і мотиви, з яких скасовані рішення є обов'язковими для суду першої чи апеляційної інстанції при новому розгляді справи.

Скасовуючи попередні судові рішення, суд касаційної інстанції в ухвалі від 10 вересня 2014 року зазначив про те, що п. 4 угоди передбачав здійснення відповідачем періодичних платежів протягом двох років, а оскільки зазначений щомісячний (щоденний, щорічний) розмір не було сторонами визначено даною угодою, Банк мав право на тлумачення змісту правочину в порядку ст. 213 ЦК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно зі ст. 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Однак з моменту укладення кредитного договору грошове зобов'язання позичальником належним чином не виконане, що свідчить не лише про порушення умов договору та норм чинного законодавства, а й про тривале порушення майнового права банку отримати те, на що він розраховував при укладенні кредитного договору.

Проте апеляційний суд у порушення ст. ст. 212 - 214, 315 ЦПК України на зазначені положення закону уваги не звернув, не встановив дійсних прав і обов'язків сторін, які випливають з кредитного договору й угоди про погашення заборгованості за кредитним договором та дійшов передчасного висновку про залишення в силі рішення суду першої інстанції, що свідчить про його необґрунтованість та незаконність.

За таких обставин ухвала апеляційного суду підлягає скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції з підстав, передбачених ч. 3 ст. 338 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства «Банк «Київська Русь» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації публічного акціонерного товариства «Банк «Київська Русь» задовольнити частково.

Ухвалу апеляційного суду м. Києва від 17 березня 2015 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник

Судді: Б.І. Гулько

С.Ф. Хопта

В.А. Черненко

С.П. Штелик