АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
Справа № 638/1321/13ц Головуючий 1 інстанції: Цвіра Д.М.
Провадження:№ 22ц/790/3349/15
Категорія: договірні Суддя-доповідач: Гуцал Л.В.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 липня 2015 року судова колегія судової палати у цивільних справах апеляційного суду Харківської області в складі:

головуючого - Гуцал Л.В.,

суддів - Трішкової І.Ю., Кірсанової Л.І.,

за участю секретаря - Литвин О.Б.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Харкові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на заочне рішення Дзержинського районного суду міста Харкова від 11 жовтня 2013 року за позовом ОСОБА_3, процесуальним правонаступником якої є територіальна громада в особі Манченківської селищної рада Харківського району Харківської області, до ОСОБА_4, за участі третьої особи - ОСОБА_5, про розірвання договору довічного утримання, -

ВСТАНОВИЛА:

У лютому 2013 року ОСОБА_3 звернулась до суду з зазначеним позовом.

З підстав, передбачених ст.652 ЦК України, просила розірвати договір довічного утримання, який був укладений між нею та ОСОБА_4 16 травня 2003 року та посвідчений державним нотаріусом Першої Харківської державної нотаріальної контори Мангушевою О.С. (реєстр №7-636).

В обґрунтування позову посилалась на те, що за умовами спірного договору вона передала у власність ОСОБА_4 однокімнатну квартиру АДРЕСА_1

У зв'язку з неналежним виконанням ОСОБА_4 умов договору, у вересні 2009 року вона звернулась до суду з позовом про розірвання договору довічного утримання. Рішенням Дзержинського районного суду м.Харкова від 20 грудня 2011 року у задоволенні позову було відмовлено. Рішенням апеляційного суду Харківської області від 21 березня 2012 року рішення суду першої інстанції було скасовано та постановлено нове рішення, яким позов задоволено - договір довічного утримання розірвано, та визнано за нею право власності на квартиру, що була предметом договору.

Оскільки з 2009 року вона постійно проживала в селищі Манченки Харківського району Харківської області у своїх родичів, які опікувалися нею та здійснювали за нею догляд, вона продала свою квартиру.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 01 серпня 2012 року зазначене вище рішення суду апеляційної інстанції було скасовано, з залишенням в силі рішення суду першої інстанції.

У зв'язку зі зміною обставин, якими сторони керувались при укладені договору - квартира що була предметом договору перебуває у власності інших осіб, позивач вважала, що договір довічного утримання підлягає розірванню.

Заочним рішенням Дзержинського районного суду міста Харкова від 11 жовтня 2013 року позов задоволено.

Ухвалою того ж суду заяву ОСОБА_2 про перегляд заочного рішення залишено без задоволення.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити. Посилається на порушення норм матеріального і процесуального права.

У суді апеляційної інстанції було з'ясовано, що позивач ОСОБА_3 24 серпня 2014 року померла. Оскільки осіб, які б прийняли спадщину після смерті ОСОБА_3 встановлено не було, ухвалою апеляційного суду Харківської області від 16 червня 2015 року до участі в справі в якості процесуального правонаступника ОСОБА_3 було залучено територіальну громаду в особі Манченківської селищної рада Харківського району Харківської області.

Процесуальний правонаступник позивача у письмовій заяві просив розглядати справу за вісутності представника територіальної громадади.

Представник відповідача апеляційну скаргу підтримала.

Представники ОСОБА_5 проти задоволення апеляційної скарги заперечували.

Перевіряючи законність і обґрунтованість судового рішення відповідно до вимог ч.1 ст.303 ЦПК України - у межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених у суді першої інстанції, судова колегія не знаходить підстав для задоволення апеляційної скарги.

Судовим розглядом встановлено, що 16 травня 2003 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 було укладено договір довічного утримання. Договір було посвідчено державним нотаріусом Першої Харківської державної нотаріальної контори Мангушевою О.С. (реєстр №7-636).

За умовами спірного договору ОСОБА_3 передала у власність ОСОБА_4 однокімнатну квартиру АДРЕСА_1, а ОСОБА_4 зобов'язалась довічно утримувати ОСОБА_3, надаючи їй необхідне харчування, одяг і забезпечуючи за нею належний догляд та необхідну допомогу, при цьому ОСОБА_3 залишається проживати у відчужуваній квартирі. Вартість харчування, одягу та необхідної допомоги сторони встановили у розмірі мінімальної пенсії щомісячно.

Судом також встановлено, та не заперечується відповідачем, що 10 вересня 2009 року ОСОБА_7 звернулась до суду з позовом про розірвання договору довічного утримання з тих підстав, що ОСОБА_4 умов договору не виконує, у 2006 році мати набувача перевезла її (ОСОБА_3) з квартири, що була предметом договору до себе. У зв'язку з неможливістю спільного проживання у травні 2009 року ОСОБА_3 була вимушена переїхали жити до свого племінника ОСОБА_8 в сел. Манченки Харківського району Харківської області, де і мешкала до моменту смерті (а.с.196).

Рішенням Дзержинського районного суду м.Харкова від 20 грудня 2011 року у задоволенні позову було відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Харківської області від 21 березня 2012 року рішення суду першої інстанції було скасовано та постановлено нове рішення, яким позов задоволено - договір довічного утримання розірвано та визнано за нею право власності на квартиру, що була предметом договору.

Оскільки на момент ухвалення цього рішення ОСОБА_3 постійно проживала в сел. Манченки Харківського району Харківської області у своїх родичів, які опікувалися нею та здійснювали за нею догляд, нею було прийняте рішення про продаж квартири АДРЕСА_1

Відповідно до договору купівлі-продажу від 13 квітня 2012 року ОСОБА_3 продала свою квартиру ОСОБА_8 та ОСОБА_9. Останні за договором купівлі-продажу від 24 квітня 2012 року продали зазначену квартиру ОСОБА_5.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 01 серпня 2012 року зазначене вище рішення апеляційного суду було скасовано, з залишенням в силі рішення суду першої інстанції.

Звертаючись до суду та обґрунтовуючи свої вимоги, ОСОБА_3 посилалася на те, що після укладення з відповідачем оспорюваного договору довічного утримання відбулась істотна зміна обставин, якими сторони керувались, укладаючи договір, зокрема те, що квартира, яка на час укладення договору належала на праві власності позивачу та була предметом договору, після набрання чинності судовим рішення про розірвання договору була реалізована власником та наразі належить на праві власності іншій особі.

Задовольняючи позов суд першої інстанції виходив з того, що наявні підстави для розірвання спірного договору відповідно до приписів ст.652 ЦК України.

Судова колегія з таким висновком погоджується, при цьому виходить з наступного.

За договором довічного утримання одна сторона, що є непрацездатною особою за віком або станом здоров'я (відчужувач), передає у власність другій стороні (набувачеві майна) будинок або частину його, взамін чого набувач майна зобов'язується надавати відчужувачеві довічно матеріальне забезпечення в натурі у вигляді житла, харчування, догляду і необхідної допомоги. (ст.425 ЦК Української РСР яка діяла на час укладення спірного договору).

Договір довічного утримання (догляду) може бути розірваний за рішенням суду на вимогу відчужувача у разі невиконання або неналежного виконання набувачем своїх обов'язків, незалежно від його вини; договір довічного утримання (догляду) припиняється зі смертю відчужувача (ст.755 ЦК України).

Порядок та умови розірвання договору за рішенням суду у зв'язку з істотною зміною обставин врегульовано нормами ст. 652 ЦК України.

Частиною другою зазначеної статті ЦК України передбачено, що в разі недосягнення сторонами згоди щодо приведення договору у відповідність з обставинами, які істотно змінились, або щодо його розірвання, договір може бути розірваний за наявності одночасно таких умов: 1) в момент укладення договору сторони виходили з того, що така зміна обставин не настане; 2) зміна обставин зумовлена причинами, які заінтересована сторона не могла усунути після їх виникнення при всій турботливості та обачності, які від неї вимагалися; 3) виконання договору порушило б співвідношення майнових інтересів сторін і позбавило б заінтересовану сторону того, на що вона розраховувала при укладенні договору; 4) із суті договору або звичаїв ділового обороту не випливає, що ризик зміни обставин несе заінтересована сторона.

Отже, для розірвання договору у разі істотної зміни обставин необхідно наявність всіх перелічених умов одночасно.

Сторони спірного договору у добровільному порядку не досягли згоди щодо його приведення у відповідність з обставинами.

Той факт, що обставини, якими сторони керувалися при укладенні спірного договору змінилися, та що в момент його укладення сторони виходили з того, що така зміна обставин не настане є очевидним, оскільки в момент укладення договору квартира належала на праві власності ОСОБА_3 та за договором переходила у власність відповідача взамін на зобов'язання надавати відчужувачеві довічно матеріальне забезпечення в натурі за умовами договору.

Ця зміна обставин зумовлена об'єктивними причинами, які з огляду на фактичні обставини, ОСОБА_3 не могла усунути після їх виникнення - після набрання законної сили судовим рішенням від 21 березня 2012 року вона скористалась своїм правом власника та реалізувала належну їй квартиру, оскільки на той час вже проживала у свого племінника ОСОБА_8 в сел.Манченки. Після ж скасування рішення касаційною інстанцією зазначена квартир вже була двічі реалізована та належала третій особі.

Підстав вважати, що реалізуючи квартиру ОСОБА_3 діяла недобросовісно немає, оскільки судове рішення про розірвання договору довічного утримання та повернення квартири у власність позивача на той час було чинним, а відтак, остання мала законне право на реалізацію власного майна.

Доведеним є і той факт, що виконання договору порушило б співвідношення майнових інтересів сторін і позбавило б заінтересовану сторону того, на що вона розраховувала при укладенні договору.

Як встановлено судом, на час скасування судового рішення від 21 березня 2012 року квартира, яка за спірним договором була передана ОСОБА_4 вже не належала віджужувачу, а належала третій особі (двічі відбулось відчуження цієї квартири за оплатними договорами купівлі-продажу). Відтак, для подальшого виконання спірного договору сторонами необхідно було б вирішувати питання про повернення квартири у власність набувача (ОСОБА_4.), що призвело б до майнових втрат ОСОБА_3, яка була людиною похилого віку, та не могла розраховувати на такі обставини при укладенні спірного договору.

Слід зазначити і те, що на час розгляду справи судом апеляційної інстанції (вже після смерті ОСОБА_3) квартира АДРЕСА_1 була продана третьою особою ОСОБА_5 за договором купівлі-продажу від 27 грудня 2014 року ОСОБА_10 (а.с.218,219).

Із суті спірного договору довічного утримання не випливає, що ризик зміни обставин несе заінтересована сторона.

Отже, висновок суду про наявність правових підстав для розірвання договору є правильним, відповідає таким загальним засадам цивільного законодавства як справедливість та розумність (ст.3 ЦК України) і доводами апеляційної скарги не спростовується.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що суд першої інстанції ухвалив рішення в заочному порядку, чим позбавив відповідача права надавати докази, висновку суду першої інстанції не спростовують, та відповідно до ч.3 ст.309 ЦПК України не є підставою для зміни чи скасування рішення, оскільки такі порушення не призвели до неправильного вирішення справи.

Крім того, відповідач мала можливість поновити своє право на особисту участь у справі, подання доказів та заявлення клопотань під час розгляду справи апеляційним судом. У суді апеляційної інстанції приймала участь представник ОСОБА_2, яка дала пояснення по справі.

Доводи апеляційної скарги стосовно неправильного застосування до спірних правовідносин норм матеріального права є суб'єктивними та на правильність ухваленого судом рішення не впливають.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Керуючись ч. 1 ст. 303, ст. 304, п. 1 ч. 1 ст. 307, ст. 308, ст. 313, п. 1 ч. 1 ст. 314, ст.ст. 315,317,319 ЦПК України, судова колегія, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Заочне рішення Дзержинського районного суду міста Харкова від 13 жовтня 2013 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий

Судді