Справа № 522/2201/15-ц
Провадження № 2/522/4429/15
РІШЕННЯ

Іменем УКРАЇНИ

«7» жовтня 2015 року

Приморський районний суд м. Одеси в складі:

головуючого - судді Погрібного С.О.

за секретаря судового засідання - Солодкої А.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Одесі цивільну справу за позовом заступника прокурора Приморського району м. Одеси Прокуратури Одеської області в інтересах держави в особі Одеської міської ради до ОСОБА_1, ОСОБА_2, Товариства з обмеженою відповідальністю « ІВЕНТ МЕНЕДЖМЕНТ ГРУП» про визнання незаконним та скасування державного акта на право власності на земельну ділянку, визнання недійсним договору купівлі-продажу, визнання недійсним акта прийому - передачі нерухомого майна, витребування земельної ділянки з незаконного володіння, скасування рішення про державну реєстрацію прав, за участі третіх осіб - Одеського міського управління юстиції, Управління Державної служби України з питань геодезії, картографії та кадастру у м. Одесі Одеської області, -

в с т а н о в и в :

Перший заступник прокурора м. Одеси звернувся до суду в інтересах держави в особі Одеської міської ради із позовом, в якому просить визнати незаконним та скасувати державний акт на право власності на земельну ділянку, площею 0,1000 га, розташовану по АДРЕСА_1, у м. Одесі, серії НОМЕР_1, виданий 09.10.2008 року ОСОБА_1, зареєстрований в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 79, й витребувати вказану земельну ділянку, площею 0,1000га, розташовану по АДРЕСА_1 у м. Одесі, з незаконного володіння ТОВ «ІВЕНТ МЕНЕДЖМЕНТ ГРУП» на користь територіальної громади м. Одеси в особі Одеської міської ради; визнати недійсним договір купівлі-продажу від 23.03.2011 року, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Іллічовою Н.А., укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2; визнати недійсним акт прийому-передачі спірного нерухомого майна між ТОВ «ІВЕНТ МЕНЕДЖМЕНТ ГРУП» та ОСОБА_2; скасувати рішення про державну реєстрацію прав та обтяжень за №14313727 від 09.07.2014 року, на підставі якого зареєстровано право власності на спірну земельну ділянку. На обґрунтування позову посилався на наступне. Відповідно до рішення Печерського районного суду м. Києва від 04.12.2007 року по справі №2-1491-1/07 за ОСОБА_1 визнано право власності на земельну ділянку, площею 0,1 га, розташовану в АДРЕСА_1, для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд; зобов'язано Одеську регіональну філію Державного підприємства "Центр Державного земельного кадастру при Державному комітеті України по земельних ресурсах" видати державний акт про право приватної власності на земельну ділянку та зареєструвати її у відповідному реєстрі. Вказане рішення Печерського районного суду м. Києва від 04.12.2007 року було виконано шляхом видачі на ім'я ОСОБА_1 державного акту на право власності на земельну ділянку, серії НОМЕР_2 від 09.10.2008 року, що зареєстрований в книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за №79. Державний акт виданий, підписаний та зареєстрований Управлінням земельних ресурсів у м. Одесі. Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 03.04.2008 року рішення Печерського районного суду м. Києва від 04.12.2007 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до Приморського районного суду м. Одеси. Під час нового розгляду справи ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 08.06.2010 року по справі №2-1696/2010 позов залишено без розгляду. Таким чином, прокурор вважає, що відсутні підстави для набуття ОСОБА_1 права власності на земельну ділянку, оскільки вичерпний їх перелік встановлений в ст.81 Земельного кодексу України. В подальшому, оскільки ОСОБА_1 безпідставно отримав у власність земельну ділянку, він не мав права її відчужувати ОСОБА_2 за договором купівлі-продажу від 23.03.2011 року, а, в свою чергу, ОСОБА_2 не мав права передавати спірну земельну ділянку Товариству з обмеженою відповідальністю «ІВЕНТ МЕНЕДЖМЕНТ ГРУП». У зв'язку із зазначеним позивач звернувся до суду із вказаними позовними вимогами.

В судове засідання з'явився прокурор, позовні вимоги підтримав у повному обсязі, просив суд їх задовольнити.

Представник Одеської міської ради в судове засідання не з'явився, про час та дату судового засідання повідомлявся належним чином.

В судове засідання з'явився представник відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю «ІВЕНТ МЕНЕДЖМЕНТ ГРУП», позов не визнав, надав через канцелярію суду письмові заперечення, зазначивши безпідставність позовних вимог. Також просив суд застосувати наслідки пропуску строку позовної давності.

Інші учасники в судове засідання не з'явились, про час та дату судового засідання повідомлялись належним чином, про причини неявки суд не повідомили.

Заслухавши пояснення прокурора, сторін, їх представників, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що в задоволенні позовної заяви необхідно відмовити з наступних причин. Судом встановлені такі фактичні обставини на підставі пояснень представників сторін, представлених письмових доказів.

У судовому засіданні встановлено, що рішенням Печерського районного суду м. Києва від 04.12.2007 року по справі №2-1491-1/07 за ОСОБА_1 визнано право власності на земельну ділянку, площею 0,1 га, розташовану в АДРЕСА_1, для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд; зобов'язано Одеську регіональну філію Державного підприємства "Центр Державного земельного кадастру при Державному комітеті України по земельних ресурсах" видати державний акт про право приватної власності на земельну ділянку та зареєструвати його у відповідному реєстрі.

Рішення Печерського районного суду м. Києва від 04.12.2007 року виконано шляхом видачі на ім'я ОСОБА_1 державного акту на право власності на земельну ділянку, серії НОМЕР_2 від 09.10.2008 року, що зареєстрований в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за №79. Цей Державний акт виданий, підписаний та зареєстрований Управлінням земельних ресурсів у м. Одесі.

Згідно з Положенням про Одеське міське управління земельних ресурсів Одеської міської ради, затвердженим рішенням Одеської міської ради від 23.12.2005 року №5069-ІV та чинним на час набуття у власність спірної земельної ділянки відповідачем - ОСОБА_1 - й видачі йому державного акта про право власності на земельну ділянку, Одеське міське управління земельних ресурсів Одеської міської ради створено Одеською міською радою і було його виконавчим органом. Це Управління підзвітне та підконтрольне Одеській міській раді, підпорядковане виконкому Одеської міської ради та Одеському міському голові. Згідно з п. 4 цього Положення основним завданням Управління є: забезпечення реалізації повноважень Одеської міської ради у галузі земельних відносин відповідно до Земельного кодексу України та законів; здійснення самоврядного контролю за використанням і охороною земель та контролю за додержанням земельного законодавства.

Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 03.04.2008 року - рішення Печерського районного суду м. Києва від 04.12.2007 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до Приморського районного суду м. Одеси.

Під час нового розгляду справи ухвалою Приморського районного суду від 08.06.2010 року по справі №2-1696/2010 позов залишено без розгляду. Таким чином, враховуючи, що позов ухвалою залишено без розгляду саме за клопотанням відповідача, Одеська міська рада, як сторона по справі, знала про ухвалені судові рішення по справі.

23.03.2011 року ОСОБА_1 відповідно до договору купівлі-продажу спірної земельної ділянки, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Іллічовою Н.А., про що був зроблений відповідний нотаріальний запис на державному акті серії НОМЕР_2, здійснив відчуження цієї ділянки.

В подальшому, на підставі протоколу Загальних зборів засновників Товариства з обмеженою відповідальністю «ІВЕНТ МЕНЕДЖМЕНТ ГРУП», спірну земельну ділянку внесено до складу статутного фонду цього товариства, яким 09.07.2014 отримано свідоцтво про право власності.

Таким чином, Товариство з обмеженою відповідальністю «ІВЕНТ МЕНЕДЖМЕНТ ГРУП» у теперішній час є власником спірної земельної ділянки.

Відповідно до ст. 125 ЗК України право власності та право постійного користування на земельну ділянку виникає після одержання її власником або користувачем документа, що посвідчує право власності чи право постійного користування земельною ділянкою, та його державної реєстрації. В цьому випадку таким документом є державний акт на право власності на земельну ділянку.

За ст. 125 Земельного кодексу України право власності на земельну ділянку виникає із моменту державної реєстрації цих прав.

Відповідно до п. 22 Порядку ведення Книги записів про державну реєстрацію державних актів на право власності на земельну ділянку та на право постійного користування земельною ділянкою, договорів оренди землі, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 09.09.2009 року № 1021, запис про державну реєстрацію документа, що посвідчує право на земельну ділянку, в розділі Книги записів скасовується (поновлюється) посадовою особою на підставі рішення суду.

Відповідно до ст. 202 ЦК України передача у приватну власність земельних ділянок та видача державних актів на землю є правочином.

Згідно зі статтею 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень» записи до Державного реєстру прав вносяться на підставі прийнятого рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень. Також судом підлягає врахуванню, що записи скасовуються, якщо підстави, за яких вони були внесені, визнані судом недійсними.

За правилом статті 126 Земельного кодексу України (в редакції Закону, чинному на момент відчуження земельної ділянки) та п. 1.1 Інструкції про порядок складання, видачі, реєстрації і зберігання державних актів на право приватної власності на землю, право колективної власності на землю, право власності на землю і право постійного користування землею, договорів на право тимчасового користування землею (в тому числі на умовах оренди) та договорів оренди землі, затвердженої наказом Державного комітету України по земельних ресурсах від 04.05.1999 року № 43, передбачено, що право власності на земельну ділянку посвідчується державним актом.

Державний акт на право власності на земельну ділянку є правовстановлюючим документом, який видається на підставі рішення відповідного органу місцевого самоврядування, тому вимога про скасування державного акта на право приватної власності на земельну ділянку є похідною й залежить від доведеності незаконності рішення органу місцевого самоврядування, на підставі якого виданий оспорюваний державний акт.

В судовому засіданні оголошено матеріали цивільної справи №1522/10614/12 за позовом ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13, ОСОБА_14, ОСОБА_1, ОСОБА_15, ОСОБА_16, ОСОБА_17, ОСОБА_18, ОСОБА_19, ОСОБА_20, ОСОБА_21, ОСОБА_22, ОСОБА_23, ОСОБА_24, ОСОБА_25, ОСОБА_26 та ОСОБА_27 до Закритого акціонерного товариства лікувально-оздоровчих закладів профспілок України "Укрпрофздравниця", Одеської міської ради, ДП "Центр державного земельного кадастру" про усунення перешкод у користуванні нежитловими будівлями, визнання права власності на земельні ділянки, зобов'язання вчинити певні дії.

Згідно з матеріалами, що містяться у справі №1522/10614/12 Приморського районного суду м.Одеси, встановлено, що про факт скасування рішення Печерського районного суду м. Києва від 04.12.2007 року по справі №2-1491-1/07 Одеська міська рада дізналась принаймні 03.04.2008 року (день, коли було скасовано в апеляційному порядку рішення Печерського районного суду м. Києва від 04.12.2007 року).

Втім, ані прокурор, ані особа, в інтересах якої подано цей позов, не спростували доведеність тієї обставини, що про порушене право власності Одеської міської ради на спірну земельну ділянку прокурору, як посадовій особі, що справі діяти в інтересах позивача, стало відомо пізніше 09.12.2010 року, що підтверджується листом вих.№77 від 09.12.2010 року, адресованим Приморським районним судом м. Одеси першому заступнику прокурора м. Одеси на №16-16051 вих.10 від 26.11.2010 року.

Судом враховано, що зазначений лист вих.№77 від 09.12.2010 року був доданий прокурором у 2012 році до матеріалів справи №1522/5370/12 саме задля підтвердження звернення з позовом до суду в межах строку позовної давності, тобто з часу коли зі змісту цього листа стало відомо про порушене право, а не з 2008 року, коли було видано оспорюваний в цьому процесі державний акт.

Наведена обставина була також встановлена іншим судовим рішенням у цивільній справі №522/2109/15-ц за позовом заступника прокурора Приморського району м. Одеси в інтересах держави в особі Одеської міської ради до ОСОБА_25, ОСОБА_28, Товариства з обмеженою відповідальністю «ІВЕНТ МЕНДЖМЕНТ ГРУП», за участі третіх осіб - Реєстраційної служби Одеського міського управління юстиції, Державного земельного агентства в м. Одесі, про скасування державного акта, визнання недійсним договору купівлі-продажу, визнання недійсним акта прийому-передачі нерухомого майна, витребування майна з чужого незаконного володіння, встановлення порядку виконання рішення суду.

Так, рішенням суду від 07 липня 2015 року у задоволенні зазначеного позову заступника прокурора Приморського району м. Одеси в інтересах держави в особі Одеської міської ради до ОСОБА_25, ОСОБА_28, Товариства з обмеженою відповідальністю «ІВЕНТ МЕНДЖМЕНТ ГРУП» - відмовлено в повному обсязі.

Ухвалою апеляційного суду Одеської області від 17 вересня 2015 року зазначене рішення суду залишено без змін; відповідно, воно має преюдиційне значення для вирішення цієї справи в частині встановлення обставин для обрахунку початку перебігу строків позовної давності.

Аналіз ст. ст. 45, 46 ЦПК України дає підстави для висновку про те, що положення закону про початок перебігу позовної давності поширюється й на звернення прокурора до суду із заявою про захист інтересів держави.

При цьому, згідно зі ст. 257 ЦК України загальний строк позовної давності встановлено тривалістю у три роки, а в ст. 261 цього Кодексу передбачено, що початок перебігу строку є день, коли особа довідалась або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

З врахуванням наведеного, для визначення початку перебігу виникнення права на позов важливими є як об'єктивні (сам факт порушення права), так і суб'єктивні (особа дізналася або повинна була дізнатися про це порушення) фактори. При цьому, правило частини першої статті 261 ЦК України містить презумпцію обізнаності особи про стан своїх суб'єктивних прав, відтак обов'язок доведення строку, з якого особі стало (могло стати) відомо про порушення права, покладається на позивача. Оскільки особа, в інтересах якої подано позов, як юридична особа, набуває та здійснює свої права і обов'язки через свої органи, то його обізнаність про порушення його прав або можливість такої обізнаності слід розглядати через призму обізнаності його органів та інших осіб, до повноважень яких належав контроль у сфері земельних відносин, в тому числі й через обізнаність Управління земельних ресурсів м. Одеси, як спеціально створеного органу, що виконувало окремі владні функції Одеської міської ради в галузі земельних відносин.

Такий правовий висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду України, викладений у постанові Верховного Суду України від 29 жовтня 2014 року № 6-152цс14, яка є обов'язковою для всіх судів України відповідно до ст. 360-7 ЦПК України.

Наслідки спливу позовної давності встановлені ст. 267 ЦК України. Так, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Відповідно до вимог ст.ст. 256, 257 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Частинами 3, 4 ст. 267 ЦК України передбачено, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Згідно з частиною 1 статті 265 ЦК України залишення позову без розгляду не зупиняє перебігу позовної давності.

Таким чином, суд визнає обґрунтованими доводи представника відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю "ІВЕНТ МЕНДЖМЕНТ ГРУП" щодо пропуску стороною позивача строку звернення до суду з вимогою щодо визнання незаконним та скасування державного акта на право власності на земельну ділянку, площею 0,1000 га, розташовану по АДРЕСА_1, в м. Одесі, серії НОМЕР_2 від 09.10.2008 року, виданого на ім'я ОСОБА_1

Враховуючи, що стороною позивача не спростовані доводи відповідача щодо строку позовної давності, встановлені судом обставини є підставою для відмови в частині задоволення позовних вимог щодо визнання незаконним та скасування державного акта на право власності на земельну ділянку, у зв'язку зі спливом строку позовної давності по спірним правовідносинам.

Таким чином враховуючи, що позовні вимоги прокурора про визнання договору купівлі-продажу договору недійсним, визнання недійсним акту прийому-передачі нерухомого майна, витребування майна з чужого незаконного володіння та скасування рішення про реєстрацію прав та їх обтяжень є похідними від вимог про визнання незаконним та скасування державного акта, вказаний висновок суду про відмову у задоволені першої частини вимог є підставою для відмови у задоволенні позову в повному обсязі.

При цьому, судом враховано, що питання про витребування майна від ТОВ «ІВЕНТ МЕНДЖМЕНТ ГРУП» нерозривно пов'язано із вирішенням питання щодо суб'єкта права власності на земельну ділянку, площею 0,1000 га, розташовану по АДРЕСА_1, в м. Одесі.

Наведене дає підстави суду дійти висновку про неподільність позовних вимог про визнання незаконним та скасування державного акта на право власності на земельну ділянку, та за умови відмови у задоволенні позовних вимог про визнання недійсним первинного правовстановлюючого документа виключає можливість задоволення віндикаційного позову.

Крім того, суд вважає за необхідне додатково зазначити, що рішення Печерського районного суду м. Києва від 04.12.2007 року було виконано шляхом видачі державного акту на земельну ділянку.

09.10.2008 року Управлінням земельних ресурсів у м. Одесі був виданий державний акт серії НОМЕР_2 на право приватної власності на земельну ділянку.

Отже Одеська міська рада, як позивач у справі, у разі порушення свого права знала про ці події оскільки, по-перше, була стороною у судовій справі, за наслідком розгляду якої було постановлено судове рішення від 04.12.2007 року про визнання права власності на спірну земельну ділянку, а по-друге, державний акт на цю ділянку видавався на підставі вказаного судового рішення її виконавчим органом.

Крім того, у відповідності до ст. 387 ЦК України, власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Відповідно ст. 388 ЦК України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Наявність у діях власника волі на передачу майна іншій особі виключає можливість його витребування від добросовісного набувача.

З урахуванням того, що Управління земельних ресурсів м. Одеси, яке є спеціально створеним виконавчим органом, яке виконує представницькі функції Одеської міської ради в галузі земельних відносин, оформило та видало державний акт на земельну ділянку до оскарження судового рішення то можна дійти висновку, що Одеська міська рада не тільки знала, але й не заперечувала, щоб земельна ділянка вибула з її власності та була передана у власність ОСОБА_1.

Таким чином, виходячи з зазначених вище висновків, суд вказує на безпідставність застосування до спірних правовідносин положень ст. 388 ЦК як підстави для віндикаційного позову прокуратури до Товариства з обмеженою відповідальністю «ІВЕНТ МЕНДЖМЕНТ ГРУП», як останнього власника спірної земельної ділянки.

Крім того, ОСОБА_1 мав право відчуджувати земельну ділянку, оскільки єдиним належним документом на підтвердження права власності є саме державний акт, а не рішення суду. Державний акт про право власності на земельну ділянку був виготовлений відповідно до закону та посвідчував право власності на земельну ділянку попереднього власника, з чого можна зробити висновок, що відповідач не знав і не міг знати, про те, що придбав майно у особи, яка не мала права на його відчуження.

Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом (ст. 321 ЦК України).

За приписами ч. 1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Наведене додатково свідчить про безпідставність вимог в частині визнання договору купівлі-продажу недійсним.

Статтею 328 ЦК України передбачено, що право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Також судом враховано, що суди повинні застосовувати при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до статті 1 Протоколу № 1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Основною метою статті 1 Протоколу №1 є попередження порушень принципу безперешкодного користуванням своїм майном. Втручання в право безперешкодного користування своїм майном передбачає «справедливу рівновагу» між інтересами суспільства та необхідністю дотримання основних прав людини.

В рішенні у справі «Спорронг і Льонрот проти Швеції» від 29 червня 1982 року Європейський суд виходив із контексту загальної норми про мирне володіння майном, проголошеної в першому реченні частини 1 Протоколу № 1, та зазначив, що «пошук цієї рівноваги ... відбиває структуру статті 1 Протоколу №1 у цілому». «Справедлива рівновага» між інтересами суспільства та інтересами особи полягає в тому, що тягар, спричинений особі втручанням у її інтереси, має перебільшуватися або достатньо компенсуватися процедурами або певними формами чи заходами, направленими на послаблення «тягара».

В рішенні у справі «Антрік проти Франції» від 25 серпня 1994 року Європейський суд виходив, що при вирішенні питання щодо правомірності позбавлення права власності «має бути обґрунтоване співвідношення пропорційності між застосованими заходами та переслідуваною метою, яку намагаються досягнути шляхом заходів позбавлення особи її власності».

В рішенні у справі «Совтрансавто Холдінг проти України» від 25 липня 2002 року Європейський суд зазначив, що спосіб, в який проводився та закінчився судовий розгляд справи, також як і ситуація непевності, якої зазнав заявник, порушили «справедливу рівновагу» між вимогами суспільного інтересу та потребою захищати право заявника на повагу до його майна. Як наслідок, держава не забезпечила виконання свого зобов'язання гарантувати заявнику ефективне користування своїм правом власності, гарантованим статтею 1 Протоколу № 1.

Відповідно до рішення у справі «Стретч проти Об'єднаного Королівства» від 24 червня 2003 року, було задоволено скаргу позивача з тієї підстави, що позивач вважав законним рішення органа влади. І подальше позбавлення його майна на тій підставі, що державний орган порушив закон під час прийняття рішення, є неприпустимим.

Аналогічної правової позиції дотримується й Верховний Суд України. Так, у своїй постанові від 14 березня 2007 року «Про аспекти розгляду справ про приватизацію держмайна» судом зазначено, що відповідно до практики Європейського Суду із прав людини, самі по собі допущені органами публічної влади правопорушення не можуть бути підставою для повернення приватизованого майна державі в порушення права власності покупця, якщо вони не сталися внаслідок протиправної поведінки самого покупця.

З урахуванням наведених норм права, суд дійшов висновку, що позов першого заступника прокурора м. Одеси Прокуратури Одеської області в інтересах держави в особі Одеської міської ради до Управління Держземагенства у м. Одесі Одеської області (Управління Державної служби України з питань геодезії, картографії та кадастру у м. Одесі Одеської області), ОСОБА_23, ОСОБА_2, Товариства з обмеженою відповідальністю «БІЗНЕС БУД» про витребування майна з незаконного володіння та скасування державного акта на право власності на земельну ділянку - задоволенню не підлягає.

Згідно зі ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. У цьому випадку судом не встановлено обставин, за яких позивач може бути звільнений від доказування обставин, на які він посилається.

За ч. 1 статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільну справу в межах заявлених вимог і на підставі представлених сторонами доказів.

Керуючись ст. ст. 3, 13, 15, 16, 330, 386-388 ЦК України, ст. ст. 3, 4, 11, 37, 60, 61, 212-215 Цивільного процесуального кодексу України, суд -

В И Р І Ш И В :

У задоволенні позову заступника прокурора Приморського району м. Одеси Прокуратури Одеської області в інтересах держави в особі Одеської міської ради до ОСОБА_1, ОСОБА_2, Товариства з обмеженою відповідальністю «ІВЕНТ МЕНЕДЖМЕНТ ГРУП» про визнання незаконним та скасування державного акта на право власності на земельну ділянку, визнання недійсним договору купівлі-продажу, визнання недійсним акта прийому - передачі нерухомого майна, витребування земельної ділянки з незаконного володіння, скасування рішення про державну реєстрацію прав на земельну ділянку, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 площею 0,1000 га, зареєстрованого за № 79, - відмовити у повному обсязі.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

СУДДЯ С.О. ПОГРІБНИЙ

07.10.2015