Справа № 441/1401/14 Головуючий у 1 інстанції: Перетятько О.В.
Провадження № 22-ц/783/2734/15 Доповідач в 2-й інстанції: Мікуш Ю. Р.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 червня 2015 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області в складі :

Головуючого судді: Мікуш Ю.Р.

Суддів: Ніткевича А.В., Павлишина О.Ф.

Секретар: Іванова О.О..

З участю представника позивача ОСОБА_2, відповідачів ОСОБА_3 і ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 на рішення Городоцького районного суду Львівської області від 22 січня 2015 року у справі за позовом Публічного акціонерного товариства "Універсал Банк" до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 про виселення без надання іншого житла,-

ВСТАНОВИЛА:

Оскаржуваним рішенням позов задоволено.

Виселено без надання іншого житла ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 з квартири АДРЕСА_1.

Стягнуто з відповідачів, кожного окремо, в користь ПАТ "Універсал Банк" по 81 грн.20 коп. судового збору.

Виконання рішення суду на час дії ЗУ "Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті" відстрочено.

Рішення суду оскаржили відповідачі ОСОБА_3,ОСОБА_4, ОСОБА_5 В апеляційній скарзі зазначають, що вважають рішення таким, що не відповідає дійсним обставинам справи. Зокрема, судом не встановлено, що позивачем не було запропоновано відповідачам позасудового врегулювання спору, оскільки ними подано належні докази, які підтверджують, що в їх сім»ї сталися непередбачувані обставини, які не дали можливості вчасно оплачувати кредит. Вказує, на те, що у відповідності до ЗУ «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів іноземній валюті» не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави, якщо таке майно виступає як забезпечення зобов»язань громадянина України за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами-резидентами України в іноземній валюті , та за умови, що таке нерухоме майно використовується як місце постійного проживання позичальника /майнового поручителя. Стверджують, що в даний час їх сім»я не має іншого місця проживання, проживають та зареєстровані у вказаній квартирі, що було зазначено в судовому засіданні, однак суд не взяв це до уваги. Просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову.

Заслухавши пояснення відповідачів ОСОБА_3 та ОСОБА_6 на підтримання доводів апеляційної скарги, заперечення на апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_2, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, вивчивши матеріали, колегія суддів не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги.

Матеріалами справи та судом встановлено, що 10.04.2007р між ПАТ «Універсал Банк» та ОСОБА_3 був укладений кредитний договір № 11-1/245к-07 за яким відповідач ОСОБА_3 отримав кредит на придбання нерухомого майна, загальною сумою 35 000,00 дол. США, терміном на 240 місяців з процентною ставкою 12,5% річних та кінцевою датою погашення кредиту 09 квітня 2027 року (а.с.7-9).

За умовами вказаного договору позичальник зобов'язувався повернути отриманий кредит та сплатити відсотки за користування ним.

На забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором між ПАТ «Універсал Банк» та позичальником ОСОБА_3 25.04.2007р. укладено договір іпотеки, предметом якого стала квартира АДРЕСА_1, загальною площею 90,4 кв.м., яка належала ОСОБА_3 на підставі договору купівлі-продажу (а.с.10-11).

Рішенням Городоцького районного суду Львівської області від 10.08.2010р., з ОСОБА_3 та ОСОБА_4 солідарно стягнуто 344710,29 грн. заборгованості за кредитним договором та судові витрати.

Так як відповідачі не виконали вказаного рішення та не сплатили заборгованості за кредитним договором, предмет іпотеки був виставлений на продаж, однак у зв»язку з відсутністю торговельного попиту стягувач ПАТ «Універсал Банк» залишив непродане майно за собою, в результаті чого приватним нотаріусом Тимофеєвим О.В. видано свідоцтво (а.с.12).

На підставі вказаного свідоцтва позивач зареєстрував право власності на квартиру АДРЕСА_1 в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (а.с.13).

Задовольняючи позов суд першої інстанції виходив з вимог ст.40 ЗУ «Про іпотеку»,якою передбачено, що звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом. Після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Колегія суддів цілком погоджується з таким висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Відповідно до ст.328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном (ч.1 ст.317 ЦК України).

Згідно з п.8 ч.1 ст.346 ЦК України право власності припиняється у разі звернення стягнення на майно за зобов»язаннями власника.

Ст.109 Житлового кодексу України передбачено, що виселення із займаного приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку.

З довідок виконавчого комітету Городоцької міської ради Львівської області № 0220/1476 від 24.06.2014р. та № 0227/2069 від 22.08.2014р. вбачається, що в квартирі АДРЕСА_1 зареєстровані та проживають ОСОБА_3, 1963 р.н., дружина ОСОБА_4, 1965 р.н. та донька ОСОБА_5, 1993 р.н (а.с.14,24).

Як вбачається з матеріалів справи 16.10.2013 року позивач направляв відповідачам письмову вимогу про добровільне виселення, однак така залишилася невиконаною (а.с. 15), а відтак висновок суду про виселення відповідачів без надання іншого житла відповідає вимогам закону є обґрунтованим та правильним.

Доводи апеляційної скарги про те, що судом не враховано вимог ЗУ «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів іноземній валюті», яким передбачено що не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави, якщо таке майно виступає як забезпечення зобов»язань громадянина України за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами-резидентами України в іноземній валюті , та за умови, що таке нерухоме майно використовується як місце постійного проживання позичальника /майнового поручителя не приймаються до уваги, колегією суддів, оскільки судом вірно враховано, що даний закон лише відстрочує виконання рішення, однак не звільняє відповідачів від відповідальності.

Така позиція висловлена у Постанові Верховного суду України від 27 травня 2015 року , яка згідно з ст.360-7 ЦПК України є обов»язковою для врахування іншими судами.

Зокрема у постанові зазначено, що частинами першою та третьою статті 33 Закону України від 5 червня 2003 року "Про іпотеку" передбачено право іпотекодержателя задовольнити свої вимоги за основними зобов'язаннями шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

7 червня 2014 року набув чинності Закон України "Про мораторій", згідно з пунктом 1 якого не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із статтею 4 Закону України "Про заставу" та/або предметом іпотеки згідно із статтею 5 Закону України "Про іпотеку", якщо таке майно виступає як забезпечення зобов'язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об'єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно

Поняття мораторій у цивільному законодавстві визначається як відстрочення виконання зобов'язання (пункт 2 частини першої статті 263 ЦК України), що повною мірою відповідає лексичному значенню відповідного слова, яке розкривається в тлумачному словнику української мови.

Отже, мораторій є відстроченням виконання зобов'язання, а не звільнення від його виконання. Відтак установлений Законом України "Про мораторій" мораторій на стягнення майна, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті, не передбачає втрату кредитором права на звернення стягнення на предмет іпотеки (застави) у випадку невиконання боржником зобов'язань за договором, а лише тимчасово забороняє примусово стягувати (відчужувати без згоди власника).

Крім того, згідно з пунктом 4 Закону України "Про мораторій" протягом дії цього Закону інші закони України з питань майнового забезпечення кредитів діють з урахуванням його норм.

Оскільки вказаний Закон не зупиняє дію решти нормативно-правових актів, що регулюють забезпечення зобов'язань, то й не може бути мотивом для відмови в позові, а є правовою підставою, що унеможливлює вжиття органами і посадовими особами, які здійснюють примусове виконання рішень про звернення стягнення на предмет іпотеки та провадять конкретні виконавчі дії, заходів, спрямованих на примусове виконання таких рішень стосовно окремої категорії боржників чи іпотекодавців, які підпадають під дію його положень на період чинності цього Закону.

Рішення ж суду в частині звернення стягнення на предмет іпотеки на час дії Закону України "Про мораторій" не підлягає виконанню.

Враховуючи вказану позицію, суд першої інстанції вірно визначив, що позов підлягає до задоволення, однак рішення не підлягає до виконання на час дії ЗУ «Про мораторій».

Також необхідно зазначити, що право власності на предмет іпотеки позивач набув 27.09.2013 року, а ЗУ «Про мораторій» набрав чинності 07.06.2014 року, тобто після звернення стягнення на предмет іпотеки.

Інші доводи апеляційної скарги не стосуються предмету цього позову, оскільки позивач вже є власником квартири та має права вимагати усунення перешкод у користуванні своєю власністю.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Керуючись ст.ст.307 ч.1 п.1, 308, 314 ч.1 п.1, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,-

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 задоволити .

Рішення Городоцького районного суду Львівської області від 22 січня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ на протязі двадцяти днів з дня набрання ухвалою законної сили.

Головуючий Ю.Р.Мікуш

Судді А.В.Ніткевич

О.Ф.Павлишин