Ухвала

іменем україни

08 липня 2015 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Касьяна О.П.,

суддів: Амеліна В.І., Карпенко С.О., Остапчука Д.О., Савченко В.О.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу, за касаційною скаргою товариства з обмеженою відповідальністю «Сан Марин» на ухвалу Приморського районного суду м. Одеси від 10 березня 2010 року та ухвалу апеляційного суду Одеської області від 26 лютого 2015 року,

в с т а н о в и л а:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення боргу.

Позовні вимоги мотивував тим, що 30 червня 2005 року за договором позики, передав відповідачу в борг 250 000 грн строком до 30 червня 2007 року, проте ОСОБА_2 у визначений договором строк кошти не повернула, у зв'язку з чим просив стягнути на свою користь суму боргу в розмірі 273 281 грн 25 коп.

Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 10 березня 2010 року визнана мирова угода між ОСОБА_1 та ОСОБА_2, за умовами якої відповідач у рахунок боргу передала, а позивач прийняв у власність два дачні будинки НОМЕР_1, НОМЕР_2 по ІНФОРМАЦІЯ_1. Провадження у справі закрито.

Ухвалою апеляційного суду Одеської області від 26 лютого 2015 року зазначена ухвалу районного суду залишена без змін.

У касаційній скарзі товариство з обмеженою відповідальністю «Сан Марин» (далі - ТОВ «Сан Марин»), посилаючись на порушення судами норм процесуального права, просить постановлені ухвали суду скасувати, справу передати до суду першої інстанції для розгляду по суті.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів вважає, що касаційна скарга підлягає задоволенню.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_2116/ed_2015_02_12/pravo1/T041618.html?pravo=1> підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до положень ч. 3 ст. 335 ЦПК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_2127/ed_2015_02_12/pravo1/T041618.html?pravo=1> суд не обмежений доводами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення.

Суд першої інстанції, з ухвалою якого погодився апеляційний суд, визнаючи мирову угоду та закриваючи провадження у справі, керувався положеннями ст. 175 ЦПК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_1947/ed_2015_02_12/pravo1/T041618.html?pravo=1> та виходив з того, що подана сторонами мирова угода, яка підписана повноважними представниками, не суперечить вимогам закону та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб.

Відповідно до ст. 175 ЦПК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_1947/ed_2015_02_12/pravo1/T041618.html?pravo=1> мирова угода укладається сторонами з метою врегулювання спору на основі взаємних поступок і може стосуватися лише прав та обов'язків сторін та предмета позову. Сторони можуть укласти мирову угоду і повідомити про це суд, зробивши спільну заяву. Якщо мирову угоду або повідомлення про неї викладено в адресованій суду письмовій заяві сторін, ця заява приєднується до справи. Закриваючи провадження у справі, суд за клопотанням сторін може постановити ухвалу про визнання мирової угоди. Якщо умови мирової угоди суперечать закону чи порушують права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у визнанні мирової угоди і продовжує судовий розгляд. Суд не визнає мирової угоди у справі, в якій одну із сторін представляє її законний представник, якщо його дії суперечать інтересам особи, яку він представляє.

Затвердження мирової угоди, якою вирішуються питання переходу права власності, зумовлює необхідність з'ясувати, чи можливий такий перехід від однієї особи до іншої, чи не може бути при цьому порушено прав інших осіб та чи відсутні інші перешкоди для визнання (затвердження) такої угоди.

Як убачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики.

У процесі розгляду справи, сторони подали заяву про затвердження мирової угоди, в якій зазначали, що її умови не суперечать закону та не порушують прав, свобод чи інтересів інших осіб.

Обґрунтовуючи апеляційну та касаційну скаргу, ТОВ «Сан Марин» зазначало, що укладаючи мирову угоду сторони вийшли за межі предмету позову, право власності відповідача на дачні будинки, передані у власність позивача, не оформлено в установленому законом порядку, крім того, між ОСОБА_2 та товариством існує тривалий час спір щодо розташування вказаних будинків, оскільки збудовані відповідачем будівлі знаходяться на межі з будівлями бази відпочинку «Лузанівка», яка належить товариству на праві власності, що перешкоджає йому в належному користуванні власністю.

Проте зазначене залишилося поза увагою суду, як першої так і апеляційної інстанції, які не звернули уваги на те, що позовна заява ОСОБА_1 подана про стягнення з ОСОБА_2 боргу в розмірі 273 281 грн 25 коп., при цьому вимоги про визнання права власності на нерухоме майно не заявлялися, а відтак мирова угода могла стосуватися лише грошових коштів, оскільки умови мирової угоди мають безпосередньо стосуватися предмета позову, що виключає зазначення у ній дій, коштів чи майна, які не належать до цього предмета.

При цьому, визнаючи мирову угоду між сторонами, якою у рахунок погашення боргу ОСОБА_2 позивачу передані у власність дачні будинки, суди взагалі не з'ясували вартості такого майна та не перевірили чи є вона співмірною із сумою боргу.

Також судами попередніх інстанції взагалі не перевірено підстави набуття ОСОБА_2 права власності на дачні будинки, не з'ясовано чи наявні правовстановлюючі документи на вказане майно, тобто чи є законні підстави визнавати мирову угоду, за якою сторони поділили майно, яке зазнало перебудови, та чи не суперечать умови мирової угоди закону.

За викладених обставин ухвали суду першої та апеляційної інстанцій підлягають скасуванню з підстав, передбачених ст. 342 ЦПК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_2134/ed_2015_02_12/pravo1/T041618.html?pravo=1>, з передачею справи до суду першої інстанції для нового розгляду.

Враховуючи вищевикладене та положення ст. 342 ЦПК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_2134/ed_2013_07_04/pravo1/T041618.html?pravo=1>, колегія суддів касаційного суду вважає, що оскаржувані ухвали суду першої та апеляційної інстанцій не можуть вважатися законними та підлягають скасуванню, а справа - передачі до суду першої інстанції для нового розгляду.

Керуючись ст. ст. 336, 340, 342, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «Сан Марин» задовольнити.

Ухвалу Приморського районного суду м. Одеси від 10 березня 2010 року та ухвалу апеляційного суду Одеської області від 26 лютого 2015 року скасувати, справу передати до суду першої інстанції для нового розгляду.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.П. Касьян

Судді: В.І. Амелін

С.О. Карпенко

Д.О. Остапчук

В.О. Савченко