АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/6618/15 Справа № 173/453/14 Головуючий у 1 й інстанції - ОСОБА_1 Доповідач - Міхеєва В.Ю.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 липня 2015 року м. Дніпропетровськ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:

головуючого Міхеєвої В.Ю.

суддів Свистунової О.В., Ремеза В.А.

за участю секретаря Видюкової Ю.С.

розглянула у відкритому судовому засіданні в місті Дніпропетровську

апеляційну скаргу ОСОБА_2, ОСОБА_3

на рішення Верхньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 05 травня 2015 року по справі

за позовом ОСОБА_2, ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про стягнення коштів за договором позики, коштів за прострочення виконання зобовязання,-

ВСТАНОВИЛА:

До суду 03 березня 2014 року звернулися позивачі ОСОБА_2, ОСОБА_3 з позовною заявою до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про стягнення коштів за договором позики, коштів за прострочення виконання зобовязання, збільшивши свої вимоги у квітні 2015 року.

В обґрунтування своїх вимог позивачі посилалися на ті обставини, що 20 березня 2010 року надали відповідачам у позику грошові кошти в сумі 40000 грн. строком на 6 місяців на умовах повернення протягом місяця при необхідності. Про умови договору та на підтвердження отримання коштів у сумі 40000 грн. відповідачка ОСОБА_5 20 березня 2010 року власноручно написала розписку.

У визначений строк відповідачі борг не повернули, але сторони досягли згоди про продовження строку дії договору позики до 20 березня 2011 року, про що ОСОБА_5 власноручно написала на зазначеній розписці та відповідачі поставили свої підписи. Позивач ОСОБА_2 вказав на розписці про її продовження, поставив підпис та дату 20 вересня 2010 року. Однак відповідачі кошти не повернули, у звязку з чим, з урахуванням уточнених позовних вимог позивачі просили стягнути солідарно з відповідачів на користь ОСОБА_2 та ОСОБА_3, на кожного окремо, по 32949,99 грн. суми боргу з урахуванням індексу інфляції та 3% річних за прострочення виконання зобовязання.

Рішенням Верхньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 05 травня 2015 року в задоволенні позову ОСОБА_2, ОСОБА_3 було відмовлено в повному обсязі.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2, ОСОБА_3, посилаючись на порушення норм матеріального і процесуального права, просять скасувати рішення Верхньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 05 травня 2015 року та ухвалити нове по суті позовних вимог.

Перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 20 березня 2010 року позивачі позичили відповідачам 40000 грн., строком на шість місяців, зі сплатою відсотків у розмірі 4% на місяць, про що відповідачами була складена розписка. Також в розписці зазначалося, що відповідачі у разі необхідності повернення грошей гарантують в місячний строк; у разі зміни грошової одиниці зобовязуються повернути борг по курсу НБУ (а.с. 14).

У зазначений строк відповідачі суму позики не повернули, у звязку з чим, за згодою сторін, строк позики був продовжений ще на шість місяців, про що сторони 20 вересня 2010 року зазначили на зворотному боці розписки від 20 березня 2010 року (а.с.14, на звороті).

Одночасно з цим 20 вересня (без зазначення року), відповідачами ОСОБА_4, ОСОБА_5 була складена ще одна розписка, в якій також зазначено, що відповідачі позичають у позивачів 40000 грн. на строк шість місяців, зі сплатою відсотків у розмірі 4% на місяць; у разі необхідності повернення грошей гарантують в місячний строк; у разі зміни грошової одиниці зобовязуються повернути борг по курсу НБУ. Зазначена розписка підписана відповідачами, а також містить підпис позивача ОСОБА_2 із зазначенням, що «Розписка вірна» (а.с.21).

Зворотний бік зазначеної розписки містить записи про сплату відповідачами відсотків із зазначенням суми та дати сплати, а також особисті підписи ОСОБА_2 про отримання відсотків, справжність яких сторонами не заперечується (а.с.21, на звороті).

Дійшовши висновку, що між сторонами склалися правовідносини, що витікають з договору позики, підтвердженого розпискою від 20 березня 2010 року, суд першої інстанції вважав доведеним факт повернення боргу відповідачами на підставі записів, які містяться у розписці від 20 вересня (без зазначення року), яку суд не визнав самостійним договором позики, оскільки у день її складання гроші не передавалися, але зазначив, що вона є похідною від договору позики від 20 березня 2010 року та по суті є зміною умов цього договору щодо строків виконання зобов'язання.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з тих обставин, що відповідачами було повернуто суму боргу вчасно, що підтверджується записом на зворотньому боці розписки від 20 вересня (без зазначення року) про погашення загального боргу 45000 грн. повністю, скріпленого підписом позивача.

Однак, з такими висновками суду колегія суддів не може погодитися, оскільки вони зроблені з порушенням норм матеріального права, не відповідають обставинам справи та при ухваленні рішення судом неповно зясовано обставини, що мають значення для справи, що згідно з вимогами п.п.1,2,4 ч.1 ст. 309 ЦПК України є підставами для скасування рішення.

За ч.1 ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої якості.

Відповідно до вимог ст.1047 ЦК України договір позики укладається в письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа,- незалежно від суми.

На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Згідно з положеннями ч.3 ст. 1049 ЦК України позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок. Тобто зобовязання позичальника припиняються належним виконанням і з цього часу боржник є особою, яка повністю виконала свої боргові зобовязання, про що також зазначено й в ст. 599 ЦК України.

Зі змісту норм ЦК України, які регулюють спірні правовідносини, витікає, що на іншу сторону договору позикодавця покладається обовязок при поверненні позики видати позичальникові розписку про отримання предмета позики (чи його частини) або повернути йому борговий документ (ст. 545 ЦК України).

Судом встановлено, що на підтвердження отримання у ОСОБА_2 та ОСОБА_3 40000 грн. у борг під 4% у місяць строком на шість місяців, відповідачами 20 березня 2010 року було складено розписку. В подальшому, 20 вересня 2010 року, сторони досягли згоди про продовження дії договору позики до 20 березня 2011 року (а.с.14, 14 на звороті).

Також судом встановлено, що відповідачкою ОСОБА_5 для власного обліку боргу було складено розписку від 20 вересня (без зазначення року), яка весь час знаходилася у неї та була вилучена слідчим СМ Верхньодніпровського РВ згідно протоколу огляду від 09 серпня 2013 року (а.с.20).

Згідно статті 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

Розписка від 20 вересня (без зазначення року), яка не є договором позики, а була складена відповідачкою для особистого обліку боргу та знаходилася весь час у неї, не може бути доказом повернення відповідачами боргу у повному обсязі, оскільки оригінал боргової розписки від 20 березня 2010 року, знаходиться у відповідача та був оглянутий судом у судовому засіданні. Його завірена судом першої інстанції копія міститься в матеріалах справи.

Факт отримання від відповідачів процентів за договором позики у жовтні-грудні 2010 року, січні, березні 2011 року, позивач підтвердив, категорично заперечуючи при цьому проти повернення відповідачами всієї суми боргу у березні 2011 року згідно зробленого власноручно відповідачкою запису «и общий долг 45000 грн. погашен полностью» зазначивши, що 20 березня 2011 року ставив свій підпис тільки за отримання процентів.

Зазначені обставини суд першої інстанції не врахував та помилково дійшов висновку про відмову в задоволенні вимог.

Згідно ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Статтею 1049 ЦК України встановлено обовязок позичальника повернути позику.

Відповідно до ч.1 ст. 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобовязаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 цього Кодексу.

Згідно положень ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобовязання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Оскільки відповідачі не виконали свої зобовязання по поверненню боргу, про що свідчить наявність у позивачів боргової розписки, а тому останні мають право на повернення боргу у розмірі 40000 грн., з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення з 21 березня 2011 року по 27 квітня 2015 року, що становить 1499 днів та 3% річних від простроченої суми боргу.

Перевіряючи розрахунки, наведені позивачами, колегія суддів приходить до висновку, що розрахунок сум приросту інфляції та 3% річних здійснено ними відповідно до законодавства, а саме ст. 625 ЦК України, в розумінні якої нарахування індексу інфляції відбувається за весь час прострочення без обмежень певним вибірковим періодом та наказу Держкомстату від 27 липня 2007 року № 265, яким затверджена Методика розрахунку базового індексу споживчих цін, відповідно до якої розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається, виходячи з суми боргу, що мала місце на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помножений на індекс інфляції, визначений Держкомстатом, за період прострочення.

З урахуванням зазначених норм і рекомендацій Верховного Суду України, наведених у листі N62-97р від 03 квітня 1997 року відносно порядку застосування індексів інфляції про розгляді судових справ, сума боргу, яка підлягає солідарному стягненню з відповідачів на користь кожного позивача з урахуванням індексу інфляції, складає 30485,88 грн. (40000 грн.х 1,524294 = 60971,76 грн. : 2).

Три відсотки річних за період прострочення становить 4928,22 грн. (40000 грн. х 3 х 1499 днів: 365: 100) та на користь кожного позивача підлягає стягненню солідарно з відповідачів по 2464,11 грн. (4928,22 грн. 62).

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309, 314, 316 ЦПК України, колегія суддів, -

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2, ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення Верхньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 05 травня 2015 року скасувати та ухвалити нове рішення.

Позовні вимоги ОСОБА_2, ОСОБА_3 задовольнити.

Стягнути солідарно з ОСОБА_4, ОСОБА_5 на користь ОСОБА_2 суму боргу з урахуванням індексу інфляції в розмірі 30485,88 грн. та 2464,11 грн. трьох відсотків річних, а всього 32949,99 грн. (тридцять дві тисячі девятсот сорок девять грн. 99 коп.);

Стягнути солідарно з ОСОБА_4, ОСОБА_5 на користь ОСОБА_3 суму боргу з урахуванням індексу інфляції в розмірі 30485,88 грн. та 2464,11 грн. трьох відсотків річних, а всього 32949,99 грн. (тридцять дві тисячі девятсот сорок девять грн. 99 коп.).

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення і протягом двадцяти днів може бути оскаржене шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий

Судді