УХВАЛА

іменем україни

9 вересня 2015 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ в складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Гулька Б.І., Хопти С.Ф.,

Черненко В.А., Штелик С.П..

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом публічного акціонерного товариства «Перший Український Міжнародний Банк» до ОСОБА_4, ОСОБА_5, третя особа - служба у справах дітей Черкаської міської ради, про стягнення заборгованості за кредитним договором та звернення стягнення на предмет іпотеки за касаційною скаргою публічного акціонерного товариства «Перший Український Міжнародний Банк» на рішення апеляційного суду Черкаської області від 24 березня 2015 року та касаційною скаргою ОСОБА_5, поданою представником - ОСОБА_6, на ухвалу апеляційного суду Черкаської області від 14 квітня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У березні 2011 року публічне акціонерне товариство «Перший Український Міжнародний банк» (далі - ПАТ «ПУМБ») звернулось до суду з указаним позовом, посилаючись на те, що 2 червня 2008 року між банком та ОСОБА_4 було укладено кредитний договір, за умовами якого позичальник отримав кредит у розмірі 29 тис. доларів США зі сплатою 14,49 % річних з кінцевим строком повернення до 2 червня 2018 року. На забезпечення виконання зобов'язань за цим договором 2 червня 2008 року між банком та ОСОБА_5 було укладено договір іпотеки, предметом якої була квартира АДРЕСА_1, належна останній на праві власності. Оскільки позичальник та майновий поручитель не виконували взяті на себе зобов'язання за цими договорами, на вимоги банку не реагували, утворилась заборгованість у розмірі 51 653 долари 61 цент США та 125 938 грн 71 коп.

Позивач просив, з урахуванням уточнених вимог, у рахунок погашення кредитної заборгованості звернути стягнення на предмет іпотеки - зазначену квартиру шляхом проведення прилюдних торгів у межах процедури виконавчого провадження.

Справа розглядалась судами неодноразово.

Останнім рішенням Соснівського районного суду м. Черкаси від 12 грудня 2014 року позов ПАТ «ПУМБ» задоволено. Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ПАТ «ПУМБ» заборгованість за кредитним договором від 2 червня 2008 року у розмірі 51 653 долари 61 цент США та 125 938 грн 71 коп. Звернуто стягнення на предмет іпотеки за договором іпотеки від 2 червня 2008 року, а саме: квартиру АДРЕСА_1, що належить на праві власності ОСОБА_5, та за рахунок коштів, отриманих від реалізації зазначеного вище майна задоволено вимоги ПАТ «ПУМБ» до ОСОБА_4 за кредитним договором від 2 червня 2008 року, що складає 51 653 долари 61 цент США та 125 938 грн 71 коп. Визначено спосіб реалізації зазначеного вище майна.

Стягнуто солідарно з ОСОБА_4, ОСОБА_5 на користь ПАТ «ПУМБ» судові витрати у розмірі 1 954 грн.

Рішенням апеляційного суду Черкаської області від 24 березня 2015 року рішення суду першої інстанції скасовано в частині позовних вимог ПАТ «ПУМБ» про звернення стягнення на предмет іпотеки та ухвалено в цій частині нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог. Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ПАТ «ПУМБ» судові витрати у розмірі 1 954 грн.

Ухвалою апеляційного суду Черкаської області від 14 квітня 2015 року у задоволенні заяви ОСОБА_5 про ухвалення додаткового рішення у справі відмовлено.

У касаційній скарзі ПАТ «ПУМБ», посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права й порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення апеляційного суду в частині вирішення позовних вимог про звернення стягнення на предмет іпотеки та передати справу в цій частині на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

У касаційній скарзі ОСОБА_5 в особі представника - ОСОБА_6, посилаючись на порушення судом норм процесуального права, просить скасувати судове рішення апеляційного суду та вирішити питання про відшкодування судових витрат.

Касаційна скарга ПАТ «ПУМБ» підлягає задоволенню, а касаційна скарга ОСОБА_5 в особі представника - ОСОБА_6 частковому задоволенню, з таких підстав.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_4 не виконував взяті на себе зобов'язання за кредитним договором, а тому порушене право позивача підлягає захисту, крім стягнення з ОСОБА_4 заборгованості за цим договором, також шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, належний ОСОБА_5, оскільки іпотекодавець і боржник є різними особами.

Відмовляючи в задоволенні позову, апеляційний суд виходив із того, що при вирішенні спору підлягає застосуванню Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті, згідно з яким предмет іпотеки не може бути примусово стягнутий (відчужений без згоди власника), при цьому наявні всі умови для застосування цього Закону України, а саме спірне житло є єдиним та постійним місцем проживання відповідачки й іншого житла у неї немає.

Проте погодитися з такими висновками судів не можна.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам закону судові рішення не відповідають.

Судом установлено, що 2 червня 2008 року між банком та ОСОБА_4 було укладено кредитний договір, за умовами якого позичальник отримав кредит у розмірі 29 тис. доларів США зі сплатою 14,49 % річних з кінцевим строком повернення до 2 червня 2018 року.

На забезпечення виконання зобов'язань за цим договором 2 червня 2008 року між банком та ОСОБА_5 було укладено договір іпотеки, предметом якої була квартира АДРЕСА_1, належна останній на праві власності.

Оскільки позичальник та майновий поручитель не виконували взяті на себе зобов'язання за цими договорами, на вимоги банку не реагували, утворилась заборгованість у розмірі 51 653 долари 61 цент США та 125 938 грн 71 коп.

Відповідно до п. 3.3.5 договору іпотеки у разі порушення іпотекодавцем обов'язків, встановлених цим договором, або порушення боржником обов'язків за кредитним договором, іпотеко держатель має право вимагати дострокового виконання основного зобов'язання, а в разі його невиконання - звернути стягнення на предмет іпотеки.

Згідно з п. 4.2 договору іпотеки звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється одним з таких способів за вибором іпотекодержателя: 1) за рішенням суду; 2) на підставі виконавчого напису нотаріуса; 3) шляхом позасудового врегулювання відповідно до передбачених цим договором застережень про задоволення вимог іпотеко держателя. Визначені цим договором способи звернення стягнення на предмет іпотеки не перешкоджають іпотеко держателю застосувати інші способи звернення стягнення на предмет іпотеки встановлені іншим законодавством України або домовленістю сторін.

Вирішуючи спір, апеляційний суд вважав, що оскільки позичальник допустив заборгованість, банк має право задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. При цьому апеляційний суд відмовив у позові, посилаючись, як на єдину підставу, на положення Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», а саме на те, що предмет іпотеки є для відповідачки єдиним і постійним житлом, іншого у власності вона не має.

При цьому апеляційний суд не врахував наступне.

Відповідно до вимог ст. ст. 10, 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Частиною 1 ст. 33, ст. 39 Закону України «Про іпотеку» передбачено право іпотекодержателя задовольнити свої вимоги за основними зобов'язаннями шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки в разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

7 червня 2014 року набрав чинності Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», згідно з яким протягом дії цього Закону не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із статтею 4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно із статтею 5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов'язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об'єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; загальна площа такого нерухомого житлового майна (об'єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. м для квартири та 250 кв. м для житлового будинку.

У ст. 3 Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» зазначено, що цей закон набирає чинності з дня його опублікування та втрачає чинність з дня набрання чинності законом, який врегульовує питання особливостей погашення основної суми заборгованості, вираженої в іноземній валюті, порядок погашення (урахування) курсової різниці, що виникає в бухгалтерському та (або) податковому обліку кредиторів та позичальників, а також порядок списання пені та штрафів, які нараховуються (буди нараховані) на таку основну суму заборгованості.

У цивільному законодавстві мораторій визначається як відстрочення виконання зобов'язання (п. 2 ч. 1 ст. 263 ЦК України).

Отже, мораторій не звільняє від виконання зобов'язання, а є відстроченням виконання певних обов'язків, відкладення певних дій на визначений чи невизначений період на підставі спеціального акта.

Встановлений Законом України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» мораторій на стягнення нерухомого житлового майна громадян, наданого як забезпечення зобов'язань за кредитами в іноземній валюті, не передбачає втрату кредитором права на звернення стягнення на предмет іпотеки (застави) у випадку невиконання боржником зобов'язань за договором, а лише тимчасово забороняє примусово стягувати (відчужувати без згоди власника).

Зазначена правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 27 травня 2015 року № 6 - 58 цс 15, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України (з подальшими змінами і доповненнями) має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

Апеляційний суд, пославшись на наведений вище Закон, як підставу для відмови у зверненні стягнення на предмет іпотеки у зв'язку з наявністю умов для його незастосування, у порушення вимог ст. ст. 60, 212-214, 316 ЦПК України не послався на докази, які підтверджують ці обставини, а рішення не може ґрунтуватись на припущеннях. Довести неможливість застосування Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», заперечуючи проти позову мають відповідачі (ст. ст. 10, 60 ЦПК України), оскільки ними не спростовано доводи позову про наявність підстав для врахування положень цього Закону.

Також не можна погодитись з висновком апеляційного суду щодо відмови в ухваленні додаткового рішення у справі з таких підстав.

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 220 ЦПК України суд, що ухвалив рішення, може за заявою осіб, які беруть участь у справі, чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо судом не вирішено питання про судові витрати.

З матеріалів справи вбачається, що рішенням апеляційного суду Черкаської області від 24 березня 2015 року апеляційну скаргу ОСОБА_5 задоволено, рішення районного суду скасовано в частині вимог до ОСОБА_5 та ухвалено в цій частині нове рішення про відмову у задоволенні позову.

Під час апеляційного розгляду справи ОСОБА_5 було сплачено судовий збір у розмірі 1 827 грн.

У п. 37 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 жовтня 2014 року № 10 «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» судам роз'яснено, що у разі, якщо суд апеляційної або касаційної інстанції, не передаючи справу на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, суд відповідно змінює розподіл судових витрат згідно з правами, передбаченими ст. 88 ЦПК України.

Апеляційний суд наведене не врахував, та змінивши рішення суду першої інстанції в частині розподілу судових витрат, які понесли сторони в суді першої інстанції, не вирішив питання щодо розподілу судових витрат при апеляційному розгляді справи та необґрунтовано відмовив у задоволенні заяви щодо розподілу судових витрат.

Враховуючи те, що фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, апеляційним судом не встановлені, судові рішення апеляційного суду не відповідають вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для їх скасування із передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ України

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства «Перший Український Міжнародний банк» задовольнити. Касаційну скаргу ОСОБА_5, подану представником - ОСОБА_6, на ухвалу апеляційного суду Черкаської області від 14 квітня 2015 року, задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Черкаської області від 24 березня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Черкаської області від 14 квітня 2015 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник

Судді: Б.І. Гулько

С.Ф. Хопта

В.А. Черненко

С.П. Штелик