Справа № 146/1931/14-ц
РІШЕННЯ

Іменем України

"23" лютого 2015 р. Томашпільський районний суд Вінницької області

в складі головуючого : Ставнійчука В.С.

при секретарі Гриб Ю.А.

з участю позивачки ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в смт. Томашполі справу за позовом ОСОБА_1, ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про поновлення строку позовної давності, визнання недійсними договорів купівлі-продажу нерухомого майна, витребування майна з чужого незаконного володіння,

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2014 року ОСОБА_1, ОСОБА_2 звернулися до суду з позовом до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання недійсними договорів купівлі-продажу нерухомого майна, витребування майна з чужого незаконного володіння, посилаючись на те, що 13 травня 2010 року ОСОБА_1 в усній формі домовилася з ОСОБА_4 про купівлю у нього належних йому на праві приватної власності житлового будинку і земельної ділянки, розташованих по АДРЕСА_1 за 1500 доларів США. У той же день, 13.05.2010 року, на виконання умов договору вона передала ОСОБА_4 800 доларів США, а 04.06.2010 року ще 700 доларів США про отримання яких останній написав розписки. Оскільки на момент досягнення усної домовленості про копівлю-продаж у ОСОБА_1 була відсутня вся сума обумовленої ціни, тобто 1500 доларів США, то ОСОБА_4 в цей же день 13.05.2010 року видав на ім"я ОСОБА_2, яка є матір"ю позивачки ОСОБА_1, нотаріальну посвідчену довіреність на право користування і розпорядження спірним майном. У 2011 році ОСОБА_1 всією сім"єю, в т.ч. й співмешканцем ОСОБА_3, перейшли проживати у спірний будинок у якому проживали до весни 2014 року, аж поки ОСОБА_3 не вигнав позивачку разом із двома неповнолітніми дітьми з будинку в зв"язку з чим вона була вимушена перейти проживати до своєї матері. Відповідач ОСОБА_3 закрив будинок на замок, а сам перейшов проживати до іншої жінки в с. Комаргород Томашпільського району Вінницької області. В цей же час ОСОБА_1 зустрілася із ОСОБА_4, який їй повідомив, що ще в липні 2010 року він продав житловий будинок і земельну ділянку ОСОБА_3, показавши при цьому нотаріально посвідчені договори купівлі-продажу. Також пояснив, що укласти договори купівлі-продажу його (ОСОБА_4.) попрохав ОСОБА_3, повідомивши при цьому, що оформити угоду його (ОСОБА_3.) попрохала мати ОСОБА_1, тобто інша позивачка у даній справі ОСОБА_2, хоча позивачі не уповноважували на це відповідача ОСОБА_3

Оскільки договора купівлі-продажу будинку і земельної ділянки між ОСОБА_4 і ОСОБА_3 укладені під впливом обману з боку ОСОБА_3, тому позивачі просять суд винести рішення яким оспорювані угоди визнати недійсними. Одночасно в позовній заяві ставиться питання про поновлення строку позової давності як пропущеному з поважних причин, оскільки та обставина, що між відповідачами ОСОБА_4 і ОСОБА_3 укладені спірні угоди, позивачам стало відомо лише навесні 2014 року від відповідача ОСОБА_4, тобто у той час, коли відповідач ОСОБА_3 позбавив позивачку ОСОБА_1 користуватися будинком разом із неповнолітніми дітьми.

В судовому засіданні ОСОБА_1 позов підтримала із наведених у позовній заяві підстав, просить суд його задовольнити.

Відповідач ОСОБА_4 позов визнав, не заперечує в його задоволенні. По суті спору пояснив, що дійсно у травні 2010 року між ним та позивачами було досягнуто домовленості про купівлю-продаж належних йому в с. Липівка житлового будинку і земельної ділянки. 13 травня 2010 року ОСОБА_1 в рахунок виконання обумовленої ними ціни передала відповідачу 800 доларів США про що він склав розписку. Так як всієї суми грошей у позивачів на цей день не було, то він цього же числа видав ОСОБА_2 нотаріально посвідчену довіреність на право користування і розпорядження спірним майном, маючи на увазі, що в подальшому вона (ОСОБА_2) укладене договір купівлі-продажу майна в інтересах своєї дочки ОСОБА_1 На початку червня 2010 року ОСОБА_1 передала відповідачеві ще 700 доларів США про що він також склав розписку. У липні 2010 року до нього підійшов ОСОБА_3, який в той час проживав однією сім"єю із ОСОБА_1 і при цьому повідомив, що ОСОБА_2 уповноважила його (ОСОБА_3) нотаріально посвідчити договора купівлі-продажу будинку і земельної ділянки, а тому, рахуючи що ОСОБА_3 є членом сім"ї позивачів, чоловіком ОСОБА_1, він на пропозицію ОСОБА_3 погодився. Вони разом у нотаріуса формили договора купівлі-продажу, однак будь-яких грошей йому ОСОБА_3 не платив, так як гроші в сумі 1500 доларів США йому ще у травні-червні 2010 року були сплачені ОСОБА_1

Відповідно до повідомлення адресно-довідкового сектора УДМС України у Вінницькій області від 22.01.2015 року зареєстрованим місцем проживання відповідача ОСОБА_3 є АДРЕСА_2 (а.с.24), така ж адреса проживання ОСОБА_3 вказана і у позовній заяві (а.с.2).

Згідно поштової кореспонденції, судові повістки, які направлялися на вищевказану адресу місця реєстрації проживання ОСОБА_3 повернуті на адресу суду з повідомленням органів поштового зв"язку про непроживання ОСОБА_3 за вказаною адресою (а.с. 28,29).

Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступного висновку.

Відповідно до ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Згідно з вимогами ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Суд уважає доведеним позивачкою ОСОБА_1 про те, що про порушення права власності їй стало відомо лише весною 2014 року, тобто на час припинення сімейних стосунків із відповідачем ОСОБА_3, а тому рахує, що строк звернення до суду з позовом пропущено з поважних причин, який підлягає відновленню.

Судом встановлено, що ОСОБА_4 на праві власності на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом виданого Томашпільською державною нотаріальною конторою 10.05.1994 року під р.№725 та зареєстрованого в "Могилів-Подільському МБТІ" 11 травня 1994 року під р.№576, належить житловий будинок з господарчими будівлями, який знаходиться в АДРЕСА_1, а також земельна ділянка площею 0,2500 га для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд та земельну ділянку площею 0,2886 га для ведення особистого селянського господарства, що розташовані в АДРЕСА_1, які належать ОСОБА_4 на підставі державних актів на право власності на земельну ділянку серії ЯИ №986840 та серії ЯИ №969841, виданих відділом Держкомзему у Томашпільському районі 28 грудня 2009 року та зареєстрованих в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю за №08 та №09.

Як убачається з письмових розписок ОСОБА_4, і дані обставини ним підтверджені в судовому засіданні, 13.05.2010 року та 04.06.2010 року ним були отримані від ОСОБА_1, першого разу 800, другого - 700 доларів США обумовленої ціни в сумі 1500 доларів США за купівлю-продаж належних житлового будинку і земельних ділянок та видачею при цьому генеральної довіреності на ім"я ОСОБА_2 на право користування і розпорядження зазначеним майном (а.с. 5,6).

Відповідно до довіреності посвідченої державним нотаріусом Томашпільської державної нотаріальної контори 13.05.2010 року, реєстр за №986, ОСОБА_4 надав право ОСОБА_2 користування та розпорядження (продати, обміняти, здавати в оренду) на умовах та ціни її відомих, належних довіретелю на праві приватної власності житловим будинком з господарчими будівлями по АДРЕСА_1 та земельною ділянкою за цією ж адресою (а.с. 4).

Відповідно до договорів купівлі-продажу від 29.07.2010 року укладених між ОСОБА_4 і ОСОБА_3 вищевказане спірне майно було продано ОСОБА_4 у власність ОСОБА_3. При цьому, як убачається з пунктів 2.1 і 4 спірних договорів, обумовлену ціну одговору купівлі продажу ОСОБА_4 отримав від ОСОБА_3 повністю до підписання договорів (а.с.7,8).

Угода може бути визнана недійною лише з підстав і з наслідками, передбаченими законом. Під час розгляду справи про визнання угоди недійсною суд повинен установити наявність тих обставин, з якими закон пов"язує визнання угоди недійсною та настання певних юридичних наслідків.

Так, за положеннями ч.1 ст. 230 ЦК України якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним.

У пунктах 19,20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 №9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" роз"яснено, що відповідно до статей 229 - 233 ЦК ( 435-15 ) правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним.

Правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення.

Суд уважає, що позивачкою ОСОБА_1, відповідачем ОСОБА_4 доведено наявність умислу відповідача ОСОБА_3 на обман продавця ОСОБА_4 про укладення оспорюваних правочинів на прохання позивачки ОСОБА_2, яка на момент укладення угоди була членом сім"ї ОСОБА_3, а саме його тещею.

Відповідно до ст. 88 ЦПК України судові витрати підлягають стягненню з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 10, 60,76, 88, 212-215 ЦПК України, суд,-

ВИРІШИВ:

Поновити ОСОБА_1, ОСОБА_2 строк позовної давності за зверненням до суду з позовом до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання недійсними договорів купівлі-продажу нерухомого майна, витребування майна з чужого незаконного володіння, як пропущеному з поважних причин.

Позов задовольнити частково.

Визнати недійсним договір купівлі-продажу житлового будинку укладений між ОСОБА_3 і ОСОБА_4, нотаріально посвідчений 29 липня 2010 року державним нотаріусом Томашпільської державної нотаріальної контори, зареєстрований в реєстрі за №2385, згідно якого ОСОБА_3 купив, а ОСОБА_4 продав належний йому на праві власності на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом виданого Томашпільською державною нотаріальною конторою 10.05.1994 року під р.№725 та зареєстрованого в "Могилів-Подільському МБТІ" 11 травня 1994 року під р.№576, житловий будинок з господарчими будівлями, який знаходиться в АДРЕСА_1.

Визнати недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки укладений між ОСОБА_3 і ОСОБА_4, нотаріально посвідчений 29 липня 2010 року державним нотаріусом Томашпільської державної нотаріальної контори, зареєстрований в реєстрі за №2387, згідно якого ОСОБА_3 купив, а ОСОБА_4 продав земельну ділянку площею 0,2500 га для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд та земельну ділянку площею 0,2886 га для ведення особистого селянського господарства, що розташовані в АДРЕСА_1, які належать ОСОБА_4 на праві власності на підставі державних актів на право власності на земельну ділянку серії ЯИ №986840 та серії ЯИ №969841, виданих відділом Держкомзему у Томашпільському районі 28 грудня 2009 року та зареєстрованих в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю за №08 та №09.

У решті позову відмовити.

Стягнути з ОСОБА_3, ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1, ОСОБА_2 по 312,10 грн. з кожного судових витрат по справі, які складаються з 324,20 грн. сплаченого судового збору та 300 грн. за надання правової допомоги.

Рішення може бути оскаржено протягом десяти днів з дня проголошення, а відповідачами у справі в цей же строк з часу отримання копії рішення, до апеляційного суду Вінницької області через Томашпільський районний суд.

Суддя: В. С. Ставнійчук

У повному обсязі рішення суду виготовлено 27.02.2015 р.