Справа № 308/984/14-ц
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

08 липня 2015 року м. Ужгород

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Закарпатської області в складі

головуючого судді КОНДОРА Р.Ю.

суддів КЕМІНЯ М.П., ОСОБА_1

при секретарі МАРИНЕЦЬ Д.М.

за участю сторін розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Ужгороді цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_2 про стягнення боргу, за апеляційною скаргою ПАТ КБ «ПриватБанк» на заочне рішення Ужгородського міськрайонного суду від 2 грудня 2014 р., -

в с т а н о в и л а :

ПАТ КБ «ПриватБанк» 27.04.2014 звернулося до суду із зазначеним позовом до ОСОБА_2 Позов мотивувався тим, що ЗАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є ПАТ КБ «ПриватБанк», 24.05.2007 за правилами договору приєднання уклало із відповідачем договір, за яким надало кредит у розмірі 500,00 грн у вигляді кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою за користування коштами 36% річних. Пунктом 9.12. Умов і правил надання банківських послуг, які є невідємною частиною договору, встановлено, що договір діє 12 місяців з дня підписання із автоматичною пролонгацією на такий самий строк, якщо протягом цього терміну жодна із сторін не проінформує іншу сторону про припинення дії договору.

Відповідач порушив свої зобовязання і спричинив виникнення боргу. Наказом Ужгородського міськрайонного суду від 20.11.2008 з ОСОБА_2 вже було стягнуто 9774,29 грн боргу, що враховано в новому розрахунку, відповідно до якого станом на 30.11.2013 борг склав 29922,46 грн, з яких: 7044,82 грн заборгованість за кредитом, 16004,55 грн заборгованість за процентами, 5210,12 грн заборгованість за комісією, а також 250,00 грн фіксованої частини штрафу і 1412,97 грн процентної складової штрафу. Посилаючись на ці обставини, на порядок виконання договірних зобовязань та на передбачене договором і нормами ЦК України право вимоги боргу, банк просив стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором від 24.05.2007 б/н у розмірі 29922,46 грн та покласти на нього судові витрати.

Заочним рішенням Ужгородського міськрайонного суду від 02.12.2014 у позові відмовлено за спливом строку позовної давності.

Позивач ставить в апеляції питання про скасування рішення суду та задоволення позову. На думку апелянта, рішення ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права, оскільки факт укладення між сторонами кредитного договору доведений, договір діє до повного виконання зобовязань боржником і такі не виконані, закінчення строку дії платіжної картки не припиняє строку дії договору, який автоматично пролонговувався на кожні наступні 12 місяців, тому перебіг позовної давності для позивача навіть не розпочався і відповідні правила не підлягали застосуванню. Крім того, судом вже раніше видавався наказ про стягнення боргу за цим договором, що враховано при новому розрахунку боргу, а суд першої інстанції, до того ж, не зясовував строку дії платіжної картки, тоді як насправді такий сплив лише у квітні 2011 р., тому банк звернувся до суду в межах строку позовної давності.

Заслухавши доповідь судді, пояснення представника апелянта ОСОБА_3, яка скаргу підтримала, представника відповідача ОСОБА_2 адвоката ОСОБА_4, яка апеляцію не визнала, розглянувши справу за правилами ст. 305 ч. 2 ЦПК України у відсутність відповідача, дослідивши матеріали справи, оглянувши матеріали цивільної справи № 2н-1810/08, обговоривши доводи сторін, оцінивши докази в сукупності, суд приходить до такого.

Звертаючись із позовом про стягнення боргу, кредитор виходив з того, що спірні правовідносини виникли між сторонами належно вчиненого правочину. Проте, така правова позиція позивача не ґрунтується на законі, належних і допустимих доказах та суперечить обставинам справи.

Спірні правовідносини регулюються нормами ЦК України щодо правочинів, кредитних зобовязань та у відповідній частині законодавством про захист прав споживачів у редакції, що була чинною на час їх виникнення.

Встановлено, що 24.05.2007 ОСОБА_2 заповнив у відділенні ПАТ КБ «ПриватБанк» (на той час закрите акціонерне товариство) бланк заяви про надання банківських послуг, на підставі якої йому була видана платіжна картка «Кредитка універсальна 30 днів пільгового періоду» зі встановленим кредитним лімітом у 500,00 грн, процентна ставка була встановлена в розмірі 3% на місяць, що відповідає ставці у 36% річних, у графі «щомісячна комісія» проставлено «0%», датою відкриття рахунку вказано 24.05.2007 (а.с. 14-15, а.с. 3 справи № 2н-1810/08). У заяві серед іншого зазначено, що банк має право в будь-який момент збільшити, зменшити чи скасувати кредитний ліміт, банк інформує клієнта щодо розміру спершу встановленого кредитного ліміту у Памятці клієнта. Відповідно до п.п. 1.1., 2., 3.5. Умов і правил надання банківських послуг (а.с. 16-22, Умови), Заява разом з цими Умовами, Памяткою клієнта і Тарифами складають договір між ОСОБА_2 і банком про надання банківських послуг.

З наявних матеріалів, зокрема, з банківської виписки з рахунку за кредитною карткою № 335312 (а.с. 37-46), убачається і ніким не заперечується, що ОСОБА_2 користувався платіжною карткою, одержаною на підставі заяви від 24.05.2007, здійснював відповідні операції тощо. У справі наявний розрахунок заборгованості ОСОБА_2, що його станом на 30.11.2013 банк визначив за договором від 24.05.2007 б/н, за яким борг склав 29922,46 грн, у т.ч.: 7044,82 грн заборгованість за кредитом, 16004,55 грн заборгованість за процентами, 5210,12 грн заборгованість за комісією, а також 250,00 грн фіксованої частини штрафу і 1412,97 грн процентної складової штрафу (а.с. 7-13).

За загальними правилами, що випливають з положень ст.ст. 11-14, 202, 509, 525, 526, 546, 549, 550, 610, 614, 622-625, 1054 ЦК України, цивільні права та обовязки, виникають, зокрема, з договорів, і повинні належно виконуватися; позичальник зобовязаний повернути кредитору усе заборговане на умовах, передбачених договором і законом, а кредитор управі вимагати виконання порушеного зобовязання, стягнення неустойки; особа здійснює свої права та виконує цивільні обовязки у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства, зобовязана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, зловживання правом не допускається; особа діє у цивільних відносинах вільно, на власний ризик і повинна діяти, в т.ч., вчиняючи правочин, добросовісно, розумно, передбачаючи наслідки.

Поряд із цим, за змістом положень ЦК України та Закону України «Про захист прав споживачів» (Закон № 1023-ХІІ) щодо укладання договору про споживчий кредит:

договором є домовленість сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обовязків; відповідно до ст. 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ст. 626 ч. 1, ст. 627 ЦК країни);

зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обовязковими відповідно до актів цивільного законодавства; договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, друга сторона не може запропонувати свої умови договору (ст. 628 ч. 1, ст. 634 ч. 1 ЦК України);

договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору, істотними є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди; споживач не зобовязаний сплачувати кредитодавцю будь-які збори, відсотки або інші вартісні елементи кредиту, що не були зазначені в договорі (ст. 638 ч. 1 ЦК України, ст. 11 ч. 4 абз. 2, 3 Закону № 1023-XII));

кредитний договір укладається в письмовій формі, його зміст може бути зафіксований як в одному, так і в кількох документах, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами); обовязок доведення того, що один з оригіналів договору був переданий позичальнику (споживачеві), покладається на кредитодавця (ст. 207 ч.ч. 1, 2, ст. 208 ч. 1 п.п. 2, 4, ст. 639 ч.ч. 1, 2, ст. 1054, ст. 1055 ч. 1 ЦК України, ст. 11 ч. 1, ч. 4 абз. 1 Закону № 1023-XII). Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним; якщо недійсність правочину встановлена законом (нікчемний правочин), визнання його судом недійним не вимагається (ст. 215 ч. 2, ст. 218 ч. 1, ст. 1055 ч. 2 ЦК України).

У справі наявні лише Заява про надання банківських послуг, заповнена ОСОБА_2 24.05.2007, та Умови. Памятка клієнта і Тарифи банку, які є обовязковими складовими кредитного договору, не були додані до позовної заяви. В апеляційному суді представник банку подав «Тарифы на обслуживание продуктового ряда «Кредитка»» (власне витяг з Тарифів), які, як пояснила сторона, є частиною укладеного з відповідачем кредитного договору. Утім, ці Тарифи не містять дати їх встановлення, а витяг дати його складення, вихідних реквізитів, не підписаний уповноваженою на складання, видачу таких документів особою банку, витяг окрім тарифів за надання відповідних банківських послуг містить пункти щодо видів і розмірів процентних ставок за кредитом, ставки комісії за кредитне обслуговування, порядок щомісячного погашення заборгованості за кредитом, процентами і комісією, строки і розміри внесення щомісячного мінімального платежу за кредитом, тобто, визначають умови кредитного договору, які за певними параметрами відрізняються від змісту Заяви та Умов.

Наприклад: якщо йдеться про «Кредитку універсальну» з видачею картки платіжної системи «Visa», то процентна ставка за користування кредитним лімітом в режимі «пільгового періоду» встановлена в розмірі 0,01% річних на залишок заборгованості протягом 30 днів за кожною транзакцією, а базова процентна ставка за користування кредитним лімітом у гривнях по закінчені пільгового періоду встановлена у 3% річних, комісія за кредитне обслуговування не передбачена; якщо йдеться про видачу картки платіжної системи «MasterCard», то процентна ставка за користування кредитним лімітом в режимі «пільгового періоду» встановлена в розмірі 0,01% річних на залишок заборгованості за умови погашення заборгованості до 25-го числа наступного місяця, а базова процентна ставка за користування кредитним лімітом у гривнях по закінчені пільгового періоду встановлена у 1,9% річних, комісія за кредитне обслуговування встановлена в розмірі 1% на місяць на залишок заборгованості, непогашеної по закінченні пільгового періоду.

Отже, у наданому суду витягу з Тарифів фактично відображені умови договору, які за правилами, визначеними самим кредитором, належить фіксувати в Памятці клієнта, про ознайомлення з якою позичальник розписується, проте, доказів оформлення якої в момент укладання договору немає. Крім того, таке не відповідає змісту п.п. 2., 5.3. Умов, за якими Тарифи це розміри винагород за послуги банку, перелік, розміри яких можуть змінюватися, доповнюватися, тобто, існує можливість зміни Тарифів, умов обслуговування рахунку клієнта, а не власне про умови кредитного договору, тоді як умови обслуговування банківського рахунку та умови кредитного договору не є тотожними поняттями. Тарифи та/або витяг не підписані позичальником. Наданий апеляційному суду витяг з Тарифів не відповідає встановленим ст.ст. 57-59, 64 ЦПК України вимогам щодо належності та допустимості письмового доказу та не може братися судом до уваги. Стосовно Памятки клієнта представник позивача пояснив, що інших, окрім тих, що є справі, документів про оформлення правовідносин сторін, в т.ч., згаданої памятки, немає, банк такі надати не може. У документах, що складалися банком 24.05.2007, не зафіксовано, а суду не було надано офіційних даних про те, кредитну картку якої саме платіжної системи було видано клієнту, тоді як умови кредитування у цих системах є різними. З обґрунтування предявленої вимоги в частині стягнення процентів можна лише припустити, що відповідачу видавалася картка системи «Visa», водночас була предявлена і вимога про стягнення боргу за щомісячною комісією, яка передбачена лише при видачі картки системи «MasterCard» і суперечить умовам кредитування із застосуванням системи «Visa» та змісту Заяви про надання банківських послуг.

Таким чином, у справі відсутній кредитний договір від 24.05.2007 б/н, оскільки наявні документи не утворюють визначеної кредитором сукупності документів, що разом складають договір, тож сторони не уклали договір у формі, що її визначив сам позивач і на додержання якої погодився відповідач. Відсутність доказів дотримання належної письмової форми кредитного договору має наслідком його нікчемність, а також відсутність правової підстави для предявлення банком позову про стягнення боргу, що виник саме з такого договору та на погоджених сторонами умовах. На час розгляду справи судом немає можливості встановленим порядком безспірно зясувати умови, на яких були надані банком кошти відповідачу, зокрема, щодо процентної ставки, щомісячної комісії за користування кредитом, які є регулярними платежами, впливають на сукупну вартість кредиту та належать до істотних умов кредитного договору. Здійснення сторонами певних цивільних прав і обовязків, що виникли внаслідок їхніх дій, не спростовує факту недотримання належної форми договору, сама по собі сплата часткових платежів за кредитом не може свідчити про належне досягнення згоди щодо всіх істотних умов договору, про обізнаність з усіма умовами договору, якщо не були дотримані вимоги закону щодо відповідного оформлення правовідносин. Ці обставини вже самі по собі виключали можливість задоволення позову з тих підстав і в тих межах, в яких він був предявлений.

Водночас, оскільки кошти банком відповідачу були надані, з приводу їх стягнення ухвалювалося судове рішення, що є чинним, та виникло питання про застосування позовної давності, колегія суддів постає перед необхідністю дати оцінку й наступним фактам і обставинам.

На підтвердження строку дії виданої відповідачу кредитної картки банк додав до апеляційної скарги інформацію з компютерної програми банку (скріншот) із зазначенням дати закінчення строку дії картки по останній день квітня 2011 р. (а.с. 76), що в суді першої інстанції не подавалася. Ця інформація не є належним і допустимим доказом з тих самих причин, що і згаданий вище витяг з Тарифів, офіційних даних, доказів, які б давали можливість належно становити строк дії платіжної картки, в справі немає. За змістом Умов у взаємозвязку з п.п. 3.1.1., 5.2.-5.4. Правил користування платіжною карткою, що є складовою частиною Умов, картка дійсна до останнього календарного дня вказаного на її лицьовому боці місяця; кредит у повному обсязі погашається не пізніше останнього дня місяця, вказаного на лицьовому боці картки.

03.11.2008 банк подав до Ужгородського міськрайонного суду заяву про видачу судового наказу про стягнення з ОСОБА_2 9774,29 грн боргу за кредитним договором від 24.05.2007 б/н, що виник станом на 08.10.2008 (а.с. 1 справи № 2н-1810/08). Як випливає зі змісту заяви, банк на підставі ст. 1050 ч. 2, ст. 1054 ЦК України просив достроково стягнути з позичальника всю суму кредиту в розмірі 7038,82 грн, а також просив стягнути заборгованість за процентами в розмірі 2735,47 грн, банк не визначав заборгованості за комісією. Наказом Ужгородського міськрайонного суду від 20.11.2008 стягнуто на користь ЗАТ КБ «ПриватБанк» з ОСОБА_2 9774,29 грн у рахунок погашення заборгованості (а.с. 12 справи № 2н-1810/08). Доказів предявлення судового наказу до виконання немає, апеляційному суду представник банку пояснив, що стягувачем наказ до виконання не предявлявся. Отже, судовим наказом стягнуто увесь обсяг коштів, які банк кваліфікуючи кредитними видав ОСОБА_2

Предявляючи позов, за результатами розгляду якого Ужгородський міськрайонний суд ухвалив заочне рішення від 02.12.2014, позивач зазначав, що 9774,29 грн, які були стягнені судовим наказом від 20.11.2008, враховані в розрахунках за новим позовом. Утім, у дійсності, як випливає зі змісту розрахунку боргу, з банківської виписки та визнано представником кредитора в апеляційному суді, раніше стягнені кошти не були враховані в новому розрахунку. Ба більше, з банківської виписки, зі змісту розрахунку в даній справі (розрахунок № 2) та в справі № 2н-1810/08 (розрахунок № 1) (а.с. 2 справи № 2н-1810/08) убачається, що:

банк неодноразово збільшував відповідачу кредитний ліміт, наприклад, вже після того, як звернувся по видачу судового наказу (11.11.2008 до розміру 7100,00 грн) і після видачі наказу (24.12.2008 до розміру 11800,00 грн), а 28.01.2009 зменшив до розміру 7050,00 грн, після чого ліміт не змінювався;

розрахунки не узгоджуються між собою щодо руху коштів в одні й ті самі дати, наприклад, але не виключно: сальдо поточної заборгованості за кредитом на 26.09.2007 за розрахунком № 1 7002,64 грн, за розрахунком № 2 6999,82 грн, на 06.08.2008 відповідно 3847,03 грн і 3866,50 грн, на 03.10.2008 відповідно 3325,73 грн і 3342,49 грн; сальдо, на яке в пільговому періоді не нараховуються проценти на 14.08.2007 за розрахунком № 1 10094,82 грн, за розрахунком № 2 6999,82 грн; сальдо простроченої заборгованості за кредитом на 07.03.2008 за розрахунком № 1 1868,98 грн, за розрахунком № 2 1856,56 грн.

Попри видачу судового наказу, банк 27.04.2014 подав позов до позичальника про стягнення боргу, до якого станом на 30.11.2013 включив і 7044,82 грн заборгованості за сумою кредиту, для чого підстав не мав. Зі структури розрахунку, поданого банком, видно, що останні дві колонки в розрахунку передбачені для визначення руху коштів (заборгованості) з комісії та пені, причому суми від 70,03 грн до 70,45 грн нараховувалися нерегулярно, з проміжками між нарахуваннями від одного до семи місяців, накопичувальним підсумком ці платежі обраховувалися щоразу однією сумою без розподілу її за видами платежів, а фактичний борг був визначений саме за комісією. Єдині платежі відповідача після одержання від банку коштів зафіксовані 07.-08.08.2007, які загальною сумою у 530,00 грн були зараховані на погашення заборгованості, після цього не фіксувалися жодні платежі відповідача.

Особа на власний розсуд розпоряджається своїми цивільними та процесуальними правами та здійснює своє право на захист (ст. 12 ч. 1, ст. 20 ч. 1 ЦК України, ст. 10 ч. 1, ст. 11 ч. 2 ЦПК України); кожна сторона зобовязана належно довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, обовязок доказування позову лежить на позивачеві; доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ст. 10 ч.ч. 2, 3, ст. 11 ч. 1, ст.ст. 57-61 ЦПК України). Розмір та обґрунтованість боргу, предявленого до стягнення, доказується кредитором (ст. 623 ч. 2 ЦК України).

У суді першої інстанції відповідач просив застосувати позовну давність за правилами, передбаченими ст.ст. 256, 257, ст. 258 ч. 1, ч. 2 п. 1, ст. 260, ст. 261 ч.ч. 1, 5, ст. 266, ст. 267 ч.ч. 2-4 ЦК України, та відмовити в позові внаслідок її спливу. Верховний Суд України у постановах від 19.03.2014 у справі № 6-14цс14, від 18.06.2014 № 6-61цс14, що підлягають врахуванню в порядку ст. 214 ч. 2, ст. 360-7 ЦПК України, висловив правові позиції, згідно з якими за договором про надання банківських послуг, відповідно до якого позичальник отримав кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку із встановленими щомісячними платежами погашення кредиту та кінцевого строку повного погашення кредиту, перебіг трирічного строку позовної давності щодо місячних платежів починається після несплати чергового платежу, а щодо повернення кредиту в повному обсязі після закінчення кінцевого строку повного погашення кредиту.

Суд першої інстанції дійшов вірного висновку про необхідність відмови в позові як такого, проте, відмовив у задоволенні вимог позивача суто внаслідок спливу позовної давності. Повною мірою з таким вирішенням справи погодитись не можна. Дійсний строк дії виданої відповідачу кредитної картки у справі не встановлений, відповідні докази позивачем суду не надані, тож у контексті питання про позовну давність позивач не довів, що звернувся до суду в межах позовної давності, та не спростував доводів відповідача про пропуск такої. Відповідач зробив заяву про застосування позовної давності, сплив такої давності за умови обґрунтованості вимог є самостійною підставою для відмови в позові, однак, якщо при цьому вимоги позову безпідставні, необґрунтовані та недоведені, у позові слід відмовити саме з цих підстав.

Спосіб визначення суми, предявленої позивачем до стягнення з відповідача, не ґрунтується на законі та договорі. Беручи до уваги, що у справі відсутній кредитний договір, правовідносини, що виникли між сторонами, не можна визнати кредитними. Для стягнення 7044,82 грн в якості заборгованості за сумою кредиту правових підстав немає, відтак, відсутні підстави і для стягнення інших предявлених позивачем видів платежів у відповідних розмірах, базою для нарахування яких слугувала заборгованість за кредитом і нарахування яких здійснювалося виходячи з помилкової правової позиції щодо характеру спірних правовідносин. Понад те, заборгованість за сумою кредиту, як її раніше кваліфікував банк, та нараховані за відповідний період проценти вже стягнуті судом поза межами даної справи, тому в будь-якому разі повторне стягнення цих коштів недопустиме, за умови підтвердження підстав і предмету предявленого позову провадження в справі у відповідній частині підлягало б закриттю (ст. 205 ч. 1 п. 2 ЦПК України), що, в свою чергу, виключає обґрунтованість наведених у позовній заяві нарахувань за елементами боргу.

Слід враховувати також, що сплата процентів за кредитом здійснюється у строки та на умовах, визначених договором, тож нарахування процентів може здійснюватися у період дії договору, після закінчення цього строку правових підстав для нарахування, сплати, стягнення процентів немає. Між тим, позивач, нарахувавши борг за процентами за межами навіть ним визнаного строку дії платіжної картки, фактично нараховував заборгованість безперервно в усьому визначеному для стягнення періоді, не розмежовував і не визначав окремо суму процентів, що їх належало нараховувати по останній день дії платіжної картки, і ті, що були нараховані після відповідної дати. Щомісячна комісія за кредитне обслуговування за своєю правовою природою теж могла нараховуватися лише в період дії кредитного договору, проте, така комісія не була передбачена законом або умовами договору для відповідача, тому для предявлення банком вимоги про її стягнення відсутні будь-які правові підстави. Предявлення до стягнення сум боргу за кредитом, процентами та комісією за відсутності передбачених законом та/або договором підстав для цього має наслідком і безпідставність вимоги про стягнення фіксованої складової штрафу та розрахованої на базі зазначених сум боргу процентної складової штрафу.

З огляду на встановлене в справі, зроблене позивачем вже під час апеляційного розгляду справи розмежування коштів, що належать до стягнення, з урахуванням часу видачі судового наказу, вказівка на необхідність стягнення коштів за виключенням тих, що стягнені судовим наказом, значення не мають, оскільки не враховують помилковості правової підстави для позову, не можуть тягти часткового задоволення позову, а про відмову від позову (від частини вимог) в порядку ст. 205 ч. 1 п. 3, ст. 306 ЦПК України позивач заяву не подавав.

Виходячи з наведеного, позов про стягнення заборгованості за кредитним договором з відповідними її елементами був предявлений з підстав, що не знайшли свого підтвердження при апеляційному розгляді справи, вимоги не були належним чином обґрунтовані, не були доведені, ґрунтуються на припущеннях. Оскільки факт укладання сторонами кредитного договору є підставою позову та визначальним доводом позову і апеляції і цей факт при апеляційній перевірці судового рішення не був доведений, усі похідні від такого факту доводи, розрахунки та міркування не можуть бути враховані та не можуть тягти задоволення позову. Суд першої інстанції залишив поза увагою певні істотні обставини справи, тому дійшов невірних висновків щодо характеру спірних правовідносин і припустився певних помилок у застосуванні відповідних норм матеріального та процесуального права. За наведених вище обставин, суду першої інстанції слід було відмовити в позові по суті, внаслідок його безпідставності та необґрунтованості, що, на думку колегії суддів, не тягне необхідності скасування рішення суду про відмову в позові, водночас вимагає зміни рішення суду щодо підстав для відмови в задоволенні вимог позивача.

Відтак, на підставі ст. 308 ч. 1 п.п. 2, 4 ЦПК України апеляцію слід задовольнити частково, рішення суду першої інстанції змінити, у позові відмовити внаслідок його безпідставності та необґрунтованості.

Керуючись ст. 307 ч. 1 п. 3, ст. 309 ч. 1 п.п. 2, 4, ст.ст. 314, 316 ЦПК України, колегія суддів

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» задовольнити частково, рішення Ужгородського міськрайонного суду від 2 грудня 2014 р. змінити, у позові ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_2 про стягнення боргу відмовити за безпідставністю та необґрунтованістю предявлених вимог.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, але протягом двадцяти днів може бути оскар¬жене до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Судді