Справа № 129/393/14-ц Провадження № 22-ц/772/2159/2015Головуючий в суді першої інстанції ОСОБА_1
Категорія 30Доповідач Вавшко В. С.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"14" липня 2015 р. м. Вінниця

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Вінницької області в складі:

ГоловуючогоОСОБА_2,
суддів:ОСОБА_3, ОСОБА_4,
при секретарі:ОСОБА_5,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_6 на ухвалу Гайсинського районного суду Вінницької області від 29 травня 2014 року про закриття провадження у цивільній справі за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_7, ОСОБА_8 про відшкодування шкоди, завданої злочином,

у с т а н о в и л а :

Ухвалою Гайсинського районного суду Вінницької області від 29 травня 2014 року закрито провадження у частині стягнення з ОСОБА_7, ОСОБА_8 на користь ОСОБА_6 витрат на правову допомогу адвоката у сумі 3000 грн. при розгляді кримінальної справи № 1/204/33/2012 по обвинуваченню ОСОБА_7, ОСОБА_8 за ч. 2 ст. 125 КК України.

У апеляційній скарзі ОСОБА_6 просить скасувати ухвалу суду у частині стягнення з ОСОБА_7, ОСОБА_8 на користь ОСОБА_6 витрат на правову допомогу адвоката та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції, посилаючись на порушення норм процесуального права.

Перевіривши законність і обґрунтованість ухвали у межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід задовольнити з наступних підстав.

Закриваючи провадження у частині стягнення з ОСОБА_7, ОСОБА_8 на користь ОСОБА_6 витрат на правову допомогу адвоката у сумі 3000 грн., суд першої інстанції виходив з того, що витрати на правову допомогу адвоката сплачені при розгляді кримінальної справи, а тому не можуть бути предметом розгляд у порядку цивільного судочинства.

Однак з таким висновком суду неможливо погодитися з наступних підстав.

Колегією суддів встановлено, що вироком Гайсинського районного суду Вінницької області від 10.10.2012 року у кримінальній справі (№ 1-265/2011, провадження №1/204/92/2012) визнано винними ОСОБА_7 та ОСОБА_8 у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст. 125 КК (а.с.10-12), та звільнено підсудних від присудженого покарання у вигляді штрафу на підставі положень Закону України «Про амністію у 2011 році».

Відповідно до ст..93 КПК України (1961 року) судові витрати покладаються на засуджених, крім сум, що видані і мають бути видані перекладачам, або приймаються на рахунок держави.

При визнанні підсудного винним суд постановляє стягти з нього судові витрати. В тому разі, якщо винними буде визнано декількох осіб, суд постановляє, в якому розмірі повинні бути стягнені витрати з кожного з них, ураховуючи при цьому ступінь вини та майновий стан засуджених.

Якщо підсудний буде визнаний винним, але звільнений від покарання, суд має право покласти на нього судові витрати.

Тобто за правилами ч.3 цієї норми вирішення питання про розподіл судових витрат є правом, а не обовязком суду.

Як встановлено колегією суддів, судом першої інстанції при ухваленні обвинувального вироку не було вирішено питання про відшкодування судових витрат, зокрема, витрат потерпілого на правову допомогу адвоката.

Закриваючи провадження у справі, суд дійшов висновку, що питання відшкодування судових витрат, що були понесені позивачем під час розгляду кримінальної справи, повинні вирішуватися в порядку ст..411 КПК України (1961 року), тобто в порядку кримінального судочинства.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції невірно застосував норми процесуального права, оскільки ст..411 КПК України, на яку послався суд, регулює порядок вирішення питань, звязаних з виконанням вироку, за умови, що вироком суду не вирішені такі питання, які підлягали обовязковому вирішенню.

Оскільки питання розподілу судових витрат за обвинувальним вироком з одночасним звільненням особи від покарання не є обовязковим і суд його у цьому випадку не вирішував, то питання стягнення зазначених витрат на правову допомогу переходить в площину цивільно-правових правовідносин сторін, зокрема в право особи на відшкодування матеріальної шкоди, яка була викликана необхідністю вчинення додаткових дій (отримання кваліфікованої правової допомоги) для захисту власних інтересів особи від наслідків злочину. Враховуючи наведене, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про те, що стягнення витрат на правову допомогу у сумі 3000 грн. повинно бути вирішено у кримінальному провадженні, оскільки таке питання у цьому конкретному випадку повинно вирішуватися у порядку цивільного судочинства.

Враховуючи наведене, колегія суддів приходить до висновку, що висновки суду першої інстанції про закриття провадження у справі у частині стягнення витрат на правову допомогу є передчасними, і підстав для застосування судом положень ч.1 ст. 205 ЦПК України у даному випадку не було.

За таких обставин та виходячи із положень пункту 3 частини 1 статті 312 ЦПК України, ухвала суду підлягає скасуванню з направленням матеріалів позовної заяви до суду першої інстанції для продовження судового розгляду в той же суд.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 307, 312, 314, 315 ЦПК України, колегія суддів,

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_6 задовольнити.

Ухвалу Гайсинського районного суду Вінницької області від 29 травня 2014 року скасувати, справу про стягнення судових витрат, зокрема, витрат на правову допомогу адвоката, направити для продовження судового розгляду в той же суд.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ на протязі двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий суддя : (підпис)

Судді: (підписи)

З оригіналом вірно :