Провадження № 2/752/86/15
02.06.2015 року Голосіївський районний суд м. Києва у складі головуючого судді Калініченко Л.С., при секретарі Хмарук Ю.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа: Друга Київська державна нотаріальна контора, про визнання договору дарування недійсним,
у грудні 2013 року Позивач звернулася до Голосіївського районного суду м. Києва з позовом до ОСОБА_2 про визнання договору дарування недійсним.
Звертаючись з позовом до суду, ОСОБА_1 зазначила, що зареєстрована та проживає в АДРЕСА_1. Квартира була приватизована в 1999 році на підставі Ордеру на житлове приміщення №293212 від 25.03.1977 року, який видавався на ім'я Позивача.
У зв'язку з тим, що Позивач є людиною похилого віку, а близьких родичів не залишилося, в 2003 році вирішила заповісти квартиру АДРЕСА_1 культурній спільноті. Але ОСОБА_2 (Відповідач), який на той час був членом даної спільноти, переконав її в тому, що надійніше подарувати квартиру окремій особі, адже спільнота може розформуватися.
Позовні вимоги Позивач також мотивує тим, що Відповідач скориставшись довірою, під впливом психологічного тиску умовив її на укладення договору дарування між нею та ОСОБА_2 (Відповідач), згідно з яким ОСОБА_1 подарувала ОСОБА_2 квартиру площею 51,50 кв. м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1.
У зв»язку з наведеним позивач просить взнати недійсним договір дарування квартири АДРЕСА_1, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2, посвідчений Другою київською державною нотаріальною конторою.
Сторони в судове засідання не з»явилися.
Представник позивача подав до суду заяву про розгляд справи за його відсутності, повідомивши суд, що заявлений позов підтримує у повному обсязі, проти ухвалення заочного рішення не заперечує.
Відповідач, про дату та місце судового засідання повідомлявся судом за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем проживання, що є підставою для висновку суду про належне повідомлення сторони.
Відповідно ч.1 ст.224 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи.
Суд вважає за можливе на підставі ст.ст. 224-226 ЦПК України за згодою представника позивача провести заочний розгляд даної справи без участі відповідача.
Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав.
Судом встановлено, що 09 серпня 2003 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено Договір дарування №5-3428.
Як вказує Позивач, при укладенні даного договору дарування квартири АДРЕСА_1 від 2003 року не було наміру передавати у власність майно саме Відповідачу, це сталося у зв'язку з юридичною необізнаністю та хибним уявленням про суб'єкта обдаровуваного. Своїми діями, шляхом умовлянь, ОСОБА_2 (Відповідач) переконав у тому, що укласти оспорюваний договір дарування необхідно.
Положеннями ч. 1 ст. 215 Цивільного кодексу України визначено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.
Відповідно до ч. 1 ст. 203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.
Частиною 2 ст. 203 Цивільного кодексу України встановлено, що особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності.
Згідно з ч. 3 ст. 203 Цивільного кодексу України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі, а відповідно до ч. 5 ст. 203 Цивільного кодексу України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
Відповідно до ч. 1 ст. 243 Цивільного кодексу Української РСР (в редакції 1963 року), за договором дарування одна сторона передає безоплатно другій стороні майно у власність.
Частиною 2 ст. 243 Цивільного кодексу Української РСР (в редакції 1963 року) встановлено, що договір дарування вважається укладеним з моменту передання майна обдаровуваному.
Таким чином, згідно з діючим на час укладення оспорюваного договору дарування квартири законодавством, а саме ст. 243 Цивільного кодексу Української РСР (в редакції 1963 року), часом укладення договору дарування був момент передачі майна обдарованому.
Як з'ясовано судом та підтверджується наявними у справі доказами, Відповідач, ОСОБА_2, в спірну квартиру не вселився, не зареєстрований та жодного дня не проживав в ній. З часу укладення договору дарування від 2003 року в квартирі АДРЕСА_1 проживала та продовжує проживати ОСОБА_1. Всі витрати, пов'язані з утриманням квартири та сплатою комунальних послуг несе також Позивач. В квартирі АДРЕСА_1 відсутні речі Відповідача по справі.
Отже, квартира АДРЕСА_1 знаходиться в фактичному володінні Позивача, яка не вибувала з нього.
Передача майна фактично не відбулася: ОСОБА_1 не передавала, а Відповідач по справі не приймав подароване майно.
Крім того, відповідно до ст.ст. 227, 244 Цивільного кодексу Української РСР (в редакції 1963 року) договір дарування нерухомого майна повинен бути нотаріально посвідчений та підлягає реєстрації у виконавчому комітеті місцевої ради народних депутатів. Реєстрації підлягає також право власності з видачею державного акту на право власності на земельну ділянку.
Згідно з п. 50 чинної час посвідчення спірного договору «Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України», затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 18.06.1994 pоку, крім правовстановлюючого документа на жилий будинок та інше нерухоме майно (за винятком земельної ділянки), якщо воно підлягає реєстрації, нотаріус вимагає довідку-характеристику бюро технічної інвентаризації, а в населених пунктах, де інвентаризація не проведена, - довідку виконавчого комітету відповідної Ради народних депутатів, в якій викладена характеристика відчужуваної будівлі.
Виходячи з положень вищезазначеної норми, нотаріус безпідставно посвідчив оспорюваний правочин без довідки-характеристики бюро технічної інвентаризації.
Згідно з ч.1 ст. 58 Цивільного кодексу Української РСР (в редакції 1963 року) недійсною є угода, укладена лише про людське око, без наміру створити юридичні наслідки (мнима угода).
Отже, юридичні наслідки, які тягне за собою укладення договору дарування так і не настали, оскільки наміру на передачу ОСОБА_2 квартири АДРЕСА_1 у позивача не було.
Враховуючи те, що Відповідачу по справі було відомо про бажання Позивача передати спірну квартиру Єврейській культурній спільноті, він цілеспрямовано своїми діями спонукав на підписання договору дарування на його користь.
Як вбачається з матеріалів справи в квартирі АДРЕСА_1 проживає Позивач, особисто сплачує комунальні послуги. Крім того, як зазначає позивач, відповідач не несе жодних витрат з утримання спірної квартири.
Згідно з частиною 1 статті 56 Цивільного кодексу Української РСР (в редакції 1963 року), чинного на час укладення оспорюваного договору, угода, укладена внаслідок помилки, що має істотне значення, може бути визнана недійсною за позовом сторони, яка діяла під впливом помилки.
Відповідно до положень ст. 56 Цивільного кодексу УРСР (в редакції 1963 року), п. 11 постанови Пленуму Верховного Суду України №3 від 28 квітня 1978 року «Про судову практику в справах про визнання угод недійсними» угода може бути визнана судом недійсною, яка укладена внаслідок помилки, що має істотне значення, тільки за позовом сторони, що діяла під впливом помилки. Під помилкою у даному випадку слід розуміти таке неправильне сприйняття стороною суб'єкта, предмета чи інших істотних умов угоди, що вплинуло на її волевиявлення, при відсутності якого за обставинами справи можна вважати, що угода не була б укладена.
Виходячи з положень пп. 2 п. 12 Постанови Пленуму Верховного Суду України №3 від 28.04.1978 року «Про судову практику в справах про визнання угод недійсними», угода може бути визнана недійсною лише на підставі та за наслідками, передбаченими законом. В кожній справі про визнання угоди недійсною суд має встановити ті обставини, з якими закон пов'язує визнання угоди недійсною, та настання визначених юридичних наслідків.
Згідно з ч. 1 ст. 59 Цивільного кодексу Української РСР (в редакції 1963 року) угода, визнана недійсною, вважається недійсною з моменту її укладення.
Аналізуючи зібрані у справі докази у їх сукупності, суд приходить до висновку про наявність підстав для визнання недійсним договору дарування квартири АДРЕСА_1 від 2003 року, укладеного між ОСОБА_1 та ОСОБА_2, посвідченого Другою київською державною нотаріальною конторою.
Враховуючи вищевикладене, на основі повно і всебічно з'ясованих обставин справи, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд дійшов висновку про необхідність задоволення позовних вимог.
Судові витрати розподіляються в порядку ст.88 ЦПК України.
На підставі вищевикладеного, керуючись ст.ст. 56, 58, 227, 243, 244 Цивільного кодексу УРСР (1963 року), ст.ст. 3, 16, 55, 203, 215, 216 Цивільного кодексу України, ст.ст. 3, 10, 15, 57-60, 88, 118-120, 224-226 Цивільного процесуального кодексу України, суд,
Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа: Друга Київська державна нотаріальна контора, про визнання договору дарування недійсним - задовольнити.
Визнати недійсним договір дарування квартири АДРЕСА_1 від 2003 року, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2, посвідчений Другою київською державною нотаріальною конторою.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом десяти днів з дня отримання його копії.
Рішення може бути оскаржене до Апеляційного суду м. Києва шляхом подання через Голосіївський районний суд м. Києва апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення.

Суддя