УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 липня 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Червинської М.Є.,

суддів: Леванчука А.О., Мазур Л.М.,

Нагорняка В.А., Писаної Т.О.,

розглянувши в судовому засіданні справу за скаргою ОСОБА_3 на постанову старшого державного виконавця відділу примусового виконання рішень державної виконавчої служби України - Кушнір Людмили Володимирівни, про закінчення виконавчого провадження за касаційною скаргою ОСОБА_3 на ухвалу Печерського районного суду м. Києва від 14 лютого 2014 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 18 грудня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У січні 2014 року ОСОБА_3 звернувся до суду зі скаргою на постанову старшого державного виконавця відділу примусового виконання рішень державної виконавчої служби України - Кушнір Л.В., від 27 грудня 2013 року про закінчення виконавчого провадження щодо виконання дубліката виконавчого листа Печерського районного суду м. Києва від 6 червня 2012 року № 2-1292/01 про стягнення з Міністерства фінансів України на його користь компенсації за невикористане службове обмундирування в розмірі 4 963 грн. Указував на те, що державний виконавець не вправі був зазначати як підставу для закінчення виконавчого провадження надання на виконання стягувачем копії дубліката виконавчого листа, а не оригіналу дубліката виконавчого листа. Вважає, що державний виконавець повинен був звернутися до суду із поданням про видачу дубліката виконавчого листам.

Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 14 лютого 2013 року, залишеною без змін ухвалою апеляційного суду м. Києва від 18 грудня 2014 року, у задоволенні скарги відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_3 просить скасувати зазначені судові ухвали, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, та постановити нову ухвалу про задоволення скарги.

Заслухавши доповідь судді судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, дослідивши матеріали справи та перевіривши наведені в скарзі доводи, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні скарги, з висновками якого погодився апеляційний суд, виходив із того, що оскаржувана постанова була винесена старшим державним виконавцем відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України - Кушнір Л.В., відповідно до вимог Закону України «Про виконавче провадження», оскільки ОСОБА_3 не було пред'явлено до виконання оригінал виконавчого документа у передбачені законом строки.

Проте з такими висновками судів погодитись не можна.

Відповідно до ч. 1 ст. 383 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їх права чи свободи.

Судами установлено, що постановою головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України було відкрито виконавче провадження на підставі дубліката виконавчого листа № 2-1292, виданого 6 червня 2002 року на підставі рішення Печерського районного суду м. Києва про стягнення Міністерства фінансів України на користь ОСОБА_3 компенсації за невикористане службове обмундирування в розмірі 4 963 грн.

Постановою від 29 грудня 2012 року старший державний виконавець відділу примусового виконання рішень Державної виконавчої служби України повернув ОСОБА_3 виконавчий лист, виданий Печерським районним судом м. Києва на підставі п. 9 ч. 1 ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження» з правом його повторного пред'явлення в строк до 29 грудня 2013 року.

Супровідним листом від 14 січня 2013 року відділом примусового виконання рішень державної виконавчої служби України стягувачу направлено копію постанови від 29 грудня 2012 року та дублікат виконавчого листа (т. 3 а.с. 58).

Постановою від 30 серпня 2013 року старшим державним виконавцем відділу примусового виконання рішень державної виконавчої служби України відновлено виконавче провадження щодо виконання виконавчого листа № 2-1292/01, виданого Печерським районним судом м. Києва 6 лютого 2002 року, та зобов'язано стягувача у тримісячний строк з дня надходження даної постанови пред'явити до відділу на виконання вищезазначений виконавчий лист.

11 листопада 2013 року до відділу примусового виконання рішень державної виконавчої служби України від ОСОБА_3 отримано лист від 6 листопада 2013 року, яким він на виконання постанови старшого державного виконавця відділу примусового виконання рішень державної виконавчої служби України направив ксерокопію дубліката виконавчого листа.

Постановою від 27 грудня 2013 року старшим державним виконавцем відділу примусового виконання рішень державної виконавчої служби України виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа (дубліката), виданого Печерським районним судом м. Києва 6 лютого 2002 року про стягнення на користь ОСОБА_3 компенсації за невикористане службове обмундирування, закінчено з тих підстав, що стягувачем станом на 27 грудня 2013 року оригінал дубліката виконавчого листа на виконання до відділу не пред'явлено (т. 3 а.с. 74).

Колегія суддів вважає, що суди передчасно погодилися із правомірністю дій державного виконавця.

Так, пунктом 13 ч. 1 ст. 49 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що виконавче провадження підлягає закінченню у разі непред'явлення виконавчого документа за відновленим виконавчим провадженням у строки, визначені статтею 51 цього Закону.

У ч. 1 ст. 6 Закону України «Про виконавче провадження» визначено, що державний виконавець зобов'язаний використовувати надані йому права відповідно до закону і не допускати у своїй діяльності порушення прав та законних інтересів фізичних і юридичних осіб.

Згідно із ч. ч. 1, 2 ст. 370 ЦПК України замість втраченого оригіналу виконавчого листа або судового наказу суд, який видав виконавчий лист або судовий наказ, має право за заявою стягувача або поданням державного виконавця видати його дублікат.

Пунктом 8 ч. 3 ст. 11 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що державний виконавець у процесі здійснення виконавчого провадження має право звернутися до суду, який видав виконавчий документ, із заявою про роз'яснення рішення, про видачу дубліката виконавчого документа, про встановлення чи зміну порядку і способу виконання, про відстрочку та розстрочку виконання рішення.

У порушення указаної норми, суд першої інстанції, маючи відомості про відсутність оригіналу дубліката виконавчого листа, виданого Печерським районним судом м. Києва 6 лютого 2002 року, та за наявності у державного виконавця права на звернення з поданням до суду про видачу дубліката виконавчого листа, дійшов передчасного висновку про можливість закінчення виконавчого провадження на підставі п. 13 ч. 1 ст. 49 Закону України «Про виконавче провадження».

Оскільки законодавець надає право державному виконавцю звертатись з поданням про видачу дубліката виконавчого документа, встановлення такої обставини має суттєве значення для вирішення зазначеної справи з огляду на права стягувача на виконання судового рішення, яке є невід'ємною складовою судового рішення.

Усупереч вимогам ст. ст. 10, 57, 60, 212, 213 ЦПК України місцевий, суд залишив поза увагою доводи ОСОБА_3 про те, що оригінал дубліката виконавчого листа було втрачено не за його вини, не навів доказів, які б спростовували цю обставину та вказували на те, що оригінал дубліката виконавчого листа не втрачений.

Помилки, допущені судом першої інстанції, суд апеляційної інстанції не усунув.

Частиною 1 ст. 14 ЦПК України визначено, що судові рішення, що набрали законної сили, обов'язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Відсутність гарантії виконання судового рішення в розумінні ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, якою передбачені гарантії надані сторонам - справедливий, відкритий і швидкий розгляд.

Також у п. 9 ч. 3 ст. 124 Конституції України до основних засад судочинства віднесено обов'язковість рішень суду.

Таким чином, суди у порушення норм ст. ст. 212-214, 316 ЦПК України зазначених вимог закону не врахували, доводів заявника щодо недотримання державним виконавцем норм діючого законодавства не перевірили, та дійшли передчасного висновку про правомірність дій державного виконавця

Ураховуючи те, що судами порушено норми процесуального права, судові рішення першої та апеляційної інстанцій не відповідають вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для їх скасування із передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ України

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Ухвалу Печерського районного суду м. Києва від 14 лютого 2014 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 18 грудня 2014 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий М.Є. Червинська
Судді:А.О. Леванчук
Л.М. Мазур
В.А. Нагорняк
Т.О. Писана