Справа № 359/3351/15-ц
Провадження № 2/359/1349/2015
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 липня 2015 року Бориспільський міськрайонний суд Київської області в складі:

головуючої судді Яковлєвої Л.В.,

при секретарі Гомолі О.А.,

за участю представника позивача ОСОБА_1, представника відповідача ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Бориспіль цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до Публічного акціонерного товариства «Старокиївський банк», третя особа без самостійних вимог : Товариство з обмеженою відповідальністю «Л-Центр» про захист прав споживача шляхом визнання недійними кредитного договору та договору поруки, -

в с т а н о в и в:

14 квітня 2015 року до Бориспільського міськрайонного суду Київської області від представника позивача надійшла вище зазначена позовна заява з проханням: визнати недійсним кредитний договір від 27.09.2006 року за № 33/978/К/125 укладений між ОСОБА_3-В. та Публічним акціонерним товариством «Старокиївський банк» (далі по тексту ПАТ «Старокиївський банк» або банк); визнати недійсним договір поруки від 05.09.2010 року за № 33/125/978/001 укладений між Товариством з обмеженою відповідальністю «Л-Центр» та відповідачем.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що 27 вересня 2006 року між ОСОБА_3-В. та ПАТ «Старокиївський банк» укладено кредитний договір № 33/978/К/125, відповідно до умов якого позивач отримала кредит на споживчі цілі в сумі 158 000 євро. Для забезпечення виконання зобовязань за даним кредитним договором між ПАТ «Старокиївський банк» та ТОВ «Л-Центр» 05.09.2010 року укладено договір поруки за № 33/125/978/001, згідно умов якого ТОВ «Л-Центр» взяло на себе зобовязання відповідати перед банком за належне виконання позивачем зобовязань за кредитним договором. ОСОБА_3-В. вважає, що кредитний договір укладений з грубим порушенням вимог Закону, а тому як наслідок має бути визнаний недійсним кредитний договір та похідний від нього договір поруки. З урахуванням наведеного, позивач звернулась до суду за захистом своїх прав.

В судовому засіданні представник позивача, позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив задовольнити їх.

Представник відповідача в судовому засіданні проти позову заперечував та просив відмовити у його задоволенні. Крім того, заявив клопотання про застосування строків позовної давності.

Представник третьої особи Товариство з обмеженою відповідальністю «Л-Центр» в судове засідання не зявився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, про причини неявки суд не повідомив, заяв чи клопотань до суду не направив.

Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи та давши повну, всебічну, належну оцінку наявним в справі доказам, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав.

У судовому засіданні встановлено, що 27 вересня 2006 року між ОСОБА_3-В. та ПАТ «Старокиївський банк» укладено кредитний договір № 33/978/К/125, відповідно до умов якого позивач отримала кредит на споживчі цілі в сумі 158 000 євро зі сплатою 16,5 процентів річних та кінцевим терміном погашення заборгованості по 07 жовтня 2009 року включно, сплачуючи щомісячно не менше 6 583,34 євро (а.с. 6-8).

14 травня 2008 року між позивачем та відповідачем укладено додаткову угоду № 1 до кредитного договору № 33/978/К/125 від 27 вересня 2006 року, відповідно до якої змінено графік повернення кредиту, а саме : ОСОБА_3-В. має щомісячно сплачувати кредит, починаючи з вересня 2008 року, не пізніше сьомого числа кожного місяця, частками у сумі не менш 8 442,21 євро, та в дату, що відповідає закінченню строку користування кредитними коштами (а.с. 9).

18 вересня 2008 року між ОСОБА_3-В. та банком укладено додаткову угоду № 2 до кредитного договору № 33/978/К/125 від 27 вересня 2006 року, відповідно до якої змінено графік повернення кредиту, а саме : ОСОБА_3-В. має щомісячно сплачувати кредит, починаючи з лютого 2009 року, не пізніше сьомого числа кожного місяця, частками у сумі не менш 7 517,17 євро, та в дату, що відповідає закінченню строку користування кредитними коштами (а.с. 10).

13 лютого 2009 року між позивачем та відповідачем укладено додаткову угоду № 3 до кредитного договору № 33/978/К/125 від 27 вересня 2006 року, відповідно до якої визначено порядок нарахування відсотків (а.с. 11).

16 лютого 2009 року між ОСОБА_3-В. та банком укладено додаткову угоду № 4 до кредитного договору № 33/978/К/125 від 27 вересня 2006 року, відповідно до якої змінено графік повернення кредиту, а саме : ОСОБА_3-В. має щомісячно сплачувати кредит, починаючи з травня 2009 року, не пізніше сьомого числа кожного місяця, частками у сумі не менш 7 517,17 євро, а починаючи з вересня 2009 року у сумі не менш 15 034, 34 євро, та в дату, що відповідає закінченню строку користування кредитними коштами (а.с. 12).

07 липня 2009 року між позивачем та відповідачем укладено додаткову угоду № 5 до кредитного договору № 33/978/К/125 від 27 вересня 2006 року, відповідно до якої змінено графік повернення кредиту, а саме : ОСОБА_3-В. має щомісячно сплачувати кредит, починаючи в липні 2009 року, не пізніше сьомого числа у сумі не менш 3 575,00 євро, а в серпні та вересні 2009 року у сумі не менш 2 145,00 євро, та повним погашенням суми заборгованості за кредитом в дату, що відповідає закінченню строку користування кредитними коштами (а.с. 13).

07 жовтня 2009 року між ОСОБА_3-В. та ПАТ «Старокиївський банк» укладено додаткову угоду № 6 до кредитного договору № 33/978/К/125 від 27 вересня 2006 року, відповідно до якої продовжено кінцевий термін погашення заборгованості по 21 жовтня 2009 року включно та доповнено розділ 1 кредитного договору пунктом 1.3. в наступній редакції : в якості забезпечення виконання зобовязань за даним кредитним договором ВАТ АБ «Старокиївський банк» приймає в забезпечення нежитлове приміщення № 30 (в літ «А»), розташоване за адресою : м. Київ, вул. Січневого Повстання/вул. ОСОБА_4, б. 18/29, загальною площею 66,50 кв.м, згідно договору іпотеки № 33/125/978/001 від 27.09.2009 року, укладеного між позичальником та кредитором та посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_5 за реєстровим № 3361 (а.с. 14).

21 жовтня 2009 року між позивачем та відповідачем укладено додаткову угоду № 7 до кредитного договору № 33/978/К/125 від 27 вересня 2006 року, відповідно до якої змінено графік повернення кредиту, а саме : ОСОБА_3-В. має щомісячно сплачувати кредит, починаючи з листопада 2009 року, не пізніше сьомого числа кожного місяця, частками у сумі не менш 1 000,00 євро, та в дату, що відповідає закінченню строку користування кредитними коштами (а.с. 15).

01 грудня 2009 року між ОСОБА_3-В. та банком укладено додаткову угоду № 8 до кредитного договору № 33/978/К/125 від 27 вересня 2006 року, відповідно до якої продовжено кінцевий термін погашення заборгованості по 07 червня 2010 року включно та зі сплатою 16,6 відсотків річних (а.с. 16).

07 червня 2010 року між позивачем та відповідачем укладено додаткову угоду № 9 до кредитного договору № 33/978/К/125 від 27 вересня 2006 року, відповідно до якої продовжено кінцевий термін погашення заборгованості по 06 червня 2011 року включно та зі сплатою 16,6 відсотків річних (а.с. 17).

06 червня 2011 року між ОСОБА_3-В. та ПАТ «Старокиївський банк» укладено додаткову угоду № 10 до кредитного договору № 33/978/К/125 від 27 вересня 2006 року, відповідно до якої продовжено кінцевий термін погашення заборгованості по 01 червня 2012 року включно та зі сплатою 16,6 відсотків річних (а.с. 18).

01 червня 2012 року між позивачем та відповідачем укладено додаткову угоду № 9 до кредитного договору № 33/978/К/125 від 27 вересня 2006 року, відповідно до якої продовжено кінцевий термін погашення заборгованості по 30 травня 2013 року включно та зі сплатою 16,6 відсотків річних та доповнено розділ 6 новим підпунктом (а.с. 19).

01 червня 2012 року між ОСОБА_3-В. та банком укладено додаткову угоду № 9 до кредитного договору № 33/978/К/125 від 27 вересня 2006 року, відповідно до якої продовжено кінцевий термін погашення заборгованості по 29 травня 2014 року включно та зі сплатою 16,6 відсотків річних (а.с. 20).

Крім того, 05 серпня 2010 року для забезпечення виконання позивачем своїх зобовязань за кредитним договором між ПАТ «Старокиївський банк» та ТОВ «Л-Центр» укладено договір поруки за № 33/125/978/001, згідно умов якого ТОВ «Л-Центр» взяло на себе зобовязання відповідати перед банком за належне виконання позивачем зобовязань за кредитним договором (а.с. 21).

30 червня 2011 року, 21 червня 2012 року та 06 червня 2013 року між ПАТ «Старокиївський банк» та ТОВ «Л-Центр» укладено договори про внесення змін за № 1, 2 та 3 до договору поруки № 33/125/978/001 від 05 серпня 2010 року, якими вносились зміни та доповнення до умов договору (а.с. 22-24).

Як вбачається з матеріалів справи, всі вище вказані договори укладались між сторонами за їх погодження, про що свідчать підписи та печатки, проставлені сторонами на договорах.

Тобто, в момент укладання цих договорів сторони розуміли та усвідомлювали значення своїх дій та бажали настання реальних наслідків, передбачених договорами.

Разом з тим, позивач та її представник вважають, що кредитним договором № 33/978/К/125 від 27 вересня 2006 року порушено її права як споживача, оскільки в порушення вимог ст. 42 Конституції України, ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» та рішення Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року у справі за № 15-рп/2011 на момент укладання вказаного договору банком не надано ОСОБА_3-В. повного та детального розпису загальної вартості кредиту.

Крім того зазначають, що отримавши в 2015 році позовну заяву банку до ОСОБА_3-В. про стягнення кредитної заборгованості та звернувшись по правову допомогу до захисника, вона дізналась, що її права як споживача порушено ПАТ «Старокиївськитй банк». До цього моменту, будучи юридично необізнаною, ОСОБА_3-В. про порушення своїх прав не знала.

Частиною 1 ст. 202 Цивільного кодексу України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно ч. 1 ст. 626 та 627 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедли-вості.

Статею 638 Цивільного кодексу України встановлено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.

Відповідно до ч. 1 ст. 1054 Цивільного кодексу України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язує-ться повернути кредит та сплатити проценти.

Укладення між сторонами оспорюваного договору свідчить про те, що в момент його підписання між ними досягнуто згоди щодо всіх істотних умов та сторони бажали настання наслідків, обумовлених договором. Доказів протилежного суду сторонами не надано.

Сторонам неодноразово розяснювались права, передбачені ст. 10, 27, 31, 57-61 Цивільного процесуального кодексу України.

Відповідно до ч. 3 ст. 10 та ч. 1 ст. 60 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона зобовязана довести обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог чи заперечень.

Відповідно до п. 7 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» за № 9 від 06 листопада 2009 року правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом.

Пунктом 8 даної Постанови встановлено, що відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання стороною(сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК, саме на момент вчинення правочину. Не може бути визнаний недійсним правочин, який не вчинено.

Частиною 1 ст. 215 Цивільного кодексу України визначено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 1-5 ст. 203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Судом не встановлено в момент укладання оспорюваного договору порушення сторонами вимог ст. 203 Цивільного кодексу України. Доказів протилежного сторонами не надано.

Згідно рішення Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року у справі № 1-26/2011 за конституційним зверненням громадянина ОСОБА_6 щодо офіційного тлумачення положень пунктів 22, 23 статті 1, статті 11, частини восьмої статті 18, частини третьої статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів» у взаємозв'язку з положен-нями частини четвертої статті 42 Конституції України (справа про захист прав споживачів кредитних послуг) визначено, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору.

Відповідно до п. 22, 23 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про захист прав споживачів» (в редакції, що діяв на момент підписання кредитного договору) споживач - це фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов'язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов'язків найманого працівника. Споживчий кредит - кошти, що надаються кредитодавцем (банком або іншою фінансовою установою) споживачеві на придбання продукції.

Частинами 1 ст. 11 цього Закону встановлено, що договір про надання споживчого кредиту укладається між кредитодавцем та споживачем, відповідно до якого кредитодавець надає кошти (споживчий кредит) або бере зобов'язання надати їх споживачеві для придбання продукції у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач зобов'язується повернути їх разом з нарахованими відсотками.

Згідно ч. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (в редакції, що діяв на момент підписання кредитного договору) перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача у письмовій формі

про: 1) особу та місцезнаходження кредитодавця; кредитні умови, зокрема: а) мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; б) форми його забезпечення; в) наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов'язаннями споживача; г) тип відсоткової ставки; ґ) суму, на яку кредит може бути виданий; д) орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов'язаних з одержанням кредиту, його обслуговуван-ням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо); е) строк, на який кредит може бути одержаний; є) варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; ж) можливість дострокового повернення кредиту та його умови; з) необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; и) податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; і) переваги та недоліки пропонова-них схем кредитування.

Доказів надання позичальнику банком інформації, визначеної ч. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», в тому числі щодо орієнтовної сукупної вартості кредиту та вартості послуги з оформлення договору про надання кредиту, в момент укладання кредитного договору суду не надано.

Частиною 6, 7 ст. 11 вказаного Закону встановлено, що споживач має право протягом чотирнадцяти календарних днів відкликати свою згоду на укладення договору про надання споживчого кредиту без пояснення причин. Перебіг цього строку розпочинається з моменту передачі споживачеві примірника укладеного договору. Відкликання згоди оформлюється письмовим повідомленням, яке споживач зобов'язаний подати особисто чи через уповноваж-женого представника або надіслати кредитодавцю до закінчення строку, зазначеного в абзаці першому цієї частини. Право відкликання згоди не застосовується щодо : споживчих кредитів, забезпечених іпотекою.

Під час укладання сторонами оспорюваного договору, він не був забезпечений договором іпотеки. ОСОБА_3-В. не зверталась до банку з заявою про відкликання згоди на укладання кредитного договору. Доказів протилежного суду не надано. Крім того, наведене підтвердже-но сторонами та не спростовується матеріалами справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 61 Цивільного процесуального кодексу України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню.

Судом також встановлено, що 28 лютого 2009 року позивач зверталась до банку з заявою, якою просила вирішити питання щодо зміни графіку погашення залишку кредиту та повідомляла, що погасити кредит планує повністю в вересні жовтні 2009 року рівними частинами (а.с. 58).

Листом від 30 червня 2009 року адресованого відповідачу, ОСОБА_3-В. просила вирішити питання щодо зміни графіку погашення кредиту шляхом перенесення строку погашення частини кредиту в розмірі 7517 евро 17 центів з червня на липень 2009 року (а.с.59).

Іншим листом від 01 грудня 2009 року позивач просила банк змінити графік погашення заборгованості за кредитним договором № 33/978/к/125 від 27 вересня 2006 року наступним чином : погашення відсотків відбуватиметься щомісячно, погашення основного боргу в кінці терміну дії кредитного договору (а.с. 60).

За наслідком звернень ОСОБА_3-В. до ПАТ «Старокиївський банк» між сторонами укладались додаткові угоди до кредитного договору за № 33/978/к/125 від 27 вересня 2006 року (а.с. 9-20).

Одночасно з підписанням сторонами додаткових угод ними підписувалась сукупна вартість споживчого кредиту та реальної вартості процентної ставки за 2009 2014 роки (а.с. 56-57).

Зважаючи на вказане суд приходить до висновку, що права позивача в частині ненадання інформації про орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту, порушувались банком лише до лютого 2009 року.

Згідно ч. 3-5 ст. 267 Цивільного кодексу України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

Представник відповідача заявив клопотання про застосування строку позовної давності встановленого ст. 257 Цивільного кодексу України до даної позовної вимоги (а.с.69).

Відповідно до ч. 1 ст. 260 Цивільного кодексу України позовна давність обчислюється за загальними правилами визначення строків, встановленими статтями 253-255 цього Кодексу.

Частиною 1 ст. 261 Цивільного кодексу України встановлено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Відповідно до ч. 2 п. 28 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» за № 9 від 6 листопада 2009 року перебіг позовної давності щодо вимог про визнання правочинів недійсними обчислює-ться не з моменту вчинення правочину, а відповідно до частини першої статті 261 ЦКУкраїни - від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. ЦК встановлено винятки з цього правила щодо окремих вимог, пов'язаних з визнанням правочинів недійсними (частини друга, третя статті 261 ЦК).

У своїх письмових поясненнях від 02 липня 2015 року ОСОБА_3-В. зазначає, що про порушення своїх прав як споживача дізналась в 2015 році отримавши позовну заяву банку про стягнення кредитної заборгованості та проконсультувавшись з адвокатом.

Суд критично оцінює дані твердження позивача, оскільки : 1) зверненню банку з вищевказа-ним позовом до суду передувало направлення в липні 2014 року досудової вимоги на адресу ОСОБА_3-В., з якої їй вже було відомо про розмір заборгованості та його складові, 2) незнання законів не звільняє осіб від відповідальності, 3) саме за зверненнями позивачки укладались додаткові угоди до кредитного договору додатком до яких є підписані сторонами сукупна вартість споживчого кредиту та реальної вартості процентної ставки за 2009 2014 роки, 4 ) позивач прийняла умови кредитного договору та добровільно виконувала його навіть після підписання між нею та банком в лютому 2009 року першої довідки про сукупну вартість споживчого кредиту та реальної вартості процентної ставки.

За таких обставин суд вважає, що строк позовної давності обчислюється з лютого 2009 року, оскільки : 1) підписавши в лютому 2009 року з ОСОБА_3-В. довідки щодо сукупної вартості споживчого кредиту та реальної вартості процентної ставки банк припинив порушення прав позивача як споживача, 2) з цією інформацією позивач ознайомилась особисто, про що свідчить її підпис, 3) з 2009 року ОСОБА_3-В., знаючи та усвідомлюючи реальну вартість споживчого кредиту, його складові, розміри та порядок погашення, прийняла їх та продовжувала виконувати зобовязання за кредитним договором, 4) з заявами про розірвання кредитного договору до банку чи суду не зверталась, 5) зарахування коштів боржника та погашення заборгованості за кредитним зобовязанням здійснювались у порядку, запропонованому самою ОСОБА_3-В..

Позивачем та її представником клопотання про поновлення строків позовної давності не заявлено.

Зважаючи на вказане, суд не вбачає підстав для задоволення вимог щодо визнання недійсним кредитного договору № 33/978/к/125 від 27 вересня 2006 року, укладеного між ОСОБА_3-В. та ПАТ «Старокиївський банк».

Відповідно до ч. 2 ст. 548 Цивільного кодексу України недійсне зобов'язання не підлягає забезпеченню. Недійсність основного зобов'язання (вимоги) спричиняє недійсність правочи-ну щодо його забезпечення, якщо інше не встановлено цим Кодексом.

Оскільки основне зобовязання не визнано судом недійсним, позовна вимога щодо визнання недійсним договору поруки за № 33/125/978/001 від 05 вересня 2010 року також не підлягає задоволенню.

На підставі ст. 88 Цивільного процесуального кодексу України судові витрати, понесені позивачем при зверненні до суду з даним позовом, відносяться на рахунок ОСОБА_3-В., оскільки у задоволенні позовних вимог відмовлено у повному обсязі.

На підставі викладеного та керуючись ст. 10, 11, 57-61 79, 88, 208-210, 212-215, 218, 293-294 Цивільного процесуального к4одексу України, суд -

в и р і ш и в :

У задоволенні позову ОСОБА_3 до Публічного акціонерного товариства «Старокиївський банк», третя особа без самостійних вимог : Товариство з обмеженою відповідальністю «Л-Центр» про захист прав споживача шляхом визнання недійними кредитного договору та договору поруки, - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення до апеляційного суду Київської області через Бориспільський міськрайонний суд Київської області. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення до апеляційного суду Київської області через Бориспільський міськрайонний суд Київської області.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя Л. В. Яковлєва