Справа № 355/941/15-ц
Провадження № 2/355/420/15
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 липня 2015 року Баришівський районний суд Київської області в складі

головуючого судді Лисюка О.Д.

з участю секретаря Ющенко Л.А.,

розглянувши в відкритому судовому засіданні в приміщенні суду справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про захист прав власника житлового будинку та виселення ,

в с т а н о в и в :

Позивач звернувся до суду з названим позовом стверджуючи, що він є власником житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1. В належному йому будинку крім нього зареєстровані та проживають: син покійної дружини ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, повнолітня дочка ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2 із своїм чоловіком ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_3 та малолітньою дитиною.

В 2007 році без його згоди та згоди повнолітніх членів сім'ї, покійна дружина прописала відповідача в його будинку і з того часу, проживання в ньому для всіх стало нестерпним, оскільки останній ніде не працює, проживає за рахунок членів сім'ї, зловживає спиртними напоями та як внаслідок, вчиняє сварки, бійки, виганяє всіх з будинку.

Заходи адміністративного впливу позитивних результатів не дали.

Просить суд постановити рішення, яким виселити ОСОБА_2 із належного ОСОБА_1 на праві власності житлового будинку без надання іншого житла.

Підтримуючи в судовому засіданні вимоги свого довірителя, представник позивача - адвокат ОСОБА_5 суду пояснила, що причиною звернення ОСОБА_1 із відповідною заявою до суду стала неправомірна поведінка відповідача по відношенню до власника будинку та всіх осіб, які в ньому проживають.

В судовому засіданні відповідач ОСОБА_2 суду пояснив, що позовні вимоги є безпідставними, належним чином не обгрунтовані та суперечать фактичним обставинам.

Так, після розірвання шлюбу із своєю дружиною, він вимушений був виїхати із м. Сміла Черкаської області та переїхав проживати в с. Лехнівка Баришівського району де проживала його матір із вітчимом.

Відносини його із позивачем, склалися поганими ще з дитинства, оскільки останній його не любив та весь час з нього знущався, виганяв з дому і він часто ночував в сараї.

Проживаючи в будинку, він постійно допомагав в його ремонті, за його кошти була добудована веранда.

Підтверджує неприязні відносини з вітчимом, однак вважає, що вони не можуть слугувати підставою для його виселення, оскільки іншого житла він не має.

Просить суд в позові ОСОБА_1 відмовити, як безпідставним.

Заслухавши пояснення сторін, свідків, дослідивши матеріали справи суд вважає заявлений позов таким , що підлягає до задоволення виходячи з наступних міркувань.

Предметом судового спору є усунення перешкод у здійсненні права власності шляхом виселення відповідача ОСОБА_2 з житлового будинку АДРЕСА_1

Здійснення людиною свого природного права на життя пов'язано з багатьма факторами серед яких, одне із чільних місць посідає наявність у неї житла.

Стаття 47 Конституція України проголошує, що кожен має право на житло. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду.

Це ж положення закріплено в ст.9 ЖК України, згідно якої ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Судом встановлено, що відповідно до реєстраційного свідоцтва № 193 від 29 січня 1993 року виданого Переяслав-Хмельницьким міжміським бюро технічної інвентаризації на підставі акту передачі житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами згідно постанови Ради Міністрів УРСР № 149 від 30.06.1990 року та радгоспу «Лехнівський» за № 107 від 14.10.1991року, позивачу ОСОБА_1 належить на праві власності житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами розташований за адресою АДРЕСА_1

Відповідно до ст.150 ЖК України, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Частиною другою ст. 64 ЖК України визначено, що до членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

Згідно ст. 3 СК України, сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки. Сім'я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства.

Як вбачається із довідки № 367 від 18.05.2015 року виданої виконавчим комітетом Лехнівської сільської ради Баришівського району ( а.с. 12 ), в будинку зареєстровані:

ОСОБА_1 - власник, дата реєстрації 1987 рік;

ОСОБА_2 - член сім'ї ( пасинок власника ), дата реєстрації 2007 рік;

ОСОБА_3 - член сім'ї ( дочка власника), дата реєстрації 1989 рік.

Згідно зі ст.156 ЖК України члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Судом встановлено, що 09.08.2007 року відповідач ОСОБА_2 був прописаний та вселився ( проживає ) у спірний об'єкт нерухомості як член власника майна та за згодою всіх членів сім'ї. В ході судового розгляду відповідно до ст.60 ЦПК України, позивачем не надано жодних достовірних та належних доказів на спростування того, що відповідач вселився у спірне житло без згоди власника будинку. Не надано і доказів того, що окрім звернення до суду з даним позовом, позивач заперечував у будь-який спосіб щодо вселення ( проживання ) відповідача в будинку та його проживання в ньому, як члена сім'ї власника будинку та не ставив питання про його виселення з підстав незаконного вселення.

Таким чином, набувши право користування спірним будинком як житлом в якості члена сім'ї власника житла, відповідно до положень ст. 156 ЖК України, відповідач може бути виселений з нього на підставі відповідних норм ЖК України.

Відповідно до ст.157 ЖК України, право вимагати у судовому порядку виселення членів сім'ї, у т. ч. колишніх, власник жилого будинку (квартири) має за наявності обставин, передбачених ч. 1 ст. 116 цього Кодексу, зокрема, якщо вони систематичним порушенням правил співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявилися безрезультатними.

Таким чином, законодавець чітко регламентує, що для застосування норм цієї статті, необхідна наявність двох умов: систематичне порушення правил співжиття, а також вжиття заходів попередження або громадського впливу, які не дали позитивних результатів. Під заходами впливу маються на увазі заходи попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями виконкомів, а також заходи громадського впливу, вжиті на зборах жильців будинку чи членів ЖБК, трудових колективів, товариськими судами й іншими громадськими організаціями за місцем роботи або проживання відповідача.

Крім того, згідно із п. 17 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» від 12 квітня 1985 року під час вирішення справ про виселення на підставі ст. 116 ЖК України осіб, які систематично порушують правила співжиття та роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі або будинку, слід керуватися тим, що під час тривалої антигромадської поведінки виселення винного може статися під час повторного порушення, якщо раніше вжиті заходи попередження або громадського впливу не дали позитивних результатів. Серед таких визначені заходи попередження, що застосовуються судами, прокуратурами, органами внутрішніх справ тощо.

Відповідно до Постановою № 15 Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 21 грудня 2012 року «Про практику застосування судами законодавства під час розгляду цивільних справ про захист права власності та інших речових прав» було затверджено узагальнення судової практики № 24-150/0/4-13, від 28.01.2013, а саме підпунктом 11 п. 3 даної постанови встановлено, що виселення є категорією житлового законодавства, тому при розгляді цивільних справ за позовом про усунення перешкод у користуванні власністю, шляхом виселення, предметом доказування є втрата права на житло, або взагалі його відсутність, або інші передбачені ЖК України підстави для позбавлення права на житло, які регламентовані статтею 116 ЖК України.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 із 2007 року, тобто з моменту прописки у будинку АДРЕСА_1 систематично порушує умови спільного проживання з членами сім'ї, а саме вітчимом ОСОБА_1, який є власником даного будинку, рідною сестрою ОСОБА_3 та її чоловіком ОСОБА_4.

Встановлені судом обставини підтверджуються допитаними в судовому засіданні показами свідків.

Так, свідок ОСОБА_6 суду пояснила, що вона є рідною тіткою ОСОБА_2. Із самого молодого віку, її племінник в школі навчався аби як, постійно веде розгульний спосіб життя, що і стало причиною його розлучення.

Із часу прописки в будинку, де проживала його мати з вітчимом, ОСОБА_2 офіційно ніде не працював, зловживає спиртними напоями, влаштовую сварки та виганяв її покійну сестру із вітчимом з будинку, і вони вимушені були проживати в будинку їхньої покійної матері. Неодноразово в її присутності, відповідач ОСОБА_2 вчиняючи в сім'ї скандали, бив посуду, біля будинку нічого не робить, нічого не допомагає.

Свідок ОСОБА_3 суду пояснила, що ОСОБА_2 є її рідним братом по матері, але проживати з ним в одному будинку, уже не має сил, оскільки останній, ніде не працює, проживає за їхній рахунок, веде розгульний спосіб життя приводячи в будинок різних жінок, досить часто перебуваючи в стані алкогольного сп'яніння, виганяє батька з його власної хати, провокує її та чоловіка до скандалів, які іноді закінчуються бійками. Так, 01.01.2015 року близько першої години ночі брат пішов до сусідів, а близько 6 години зателефонував та попросив винести закурити. Коли вона вийшла, то ОСОБА_2 почав кричати, що він тут господар та почав виганяти всіх з будинку. В той час вона перебувала на 8-му місяці вагітності, але це не завадило брату вдарити її по голові, що змусило її чоловіка у відповідь вдарити ОСОБА_2

По вказаним подіям, вона викликала працівників міліції, які зафіксувавши обставини, склали висновок про відмову в порушенні кримінальної справи та обмежилися профілактичною бесідою із ОСОБА_2

Однак, дана профілактика не принесла бажаного результату, оскільки 14.01.2015 року ОСОБА_2 приїхавши, порізав всіх курей та качок вважаючи їх своїми та поїхав у невідомому напрямку. Приїхав до дому через два місяці та прийшовши під ранок, знову влаштував сварку вважаючи себе повноправним господарем.

На будь-які прохання припинити протиправні дії, не реагує, не дивлячись на 5-ти місячну дитинку.

Свідок ОСОБА_7 в судовому засіданні підтвердила факт заподіяння ОСОБА_2 тілесних ушкоджень ОСОБА_3, коли та була вагітною на останніх місяцях.

Окрім показів свідків, встановлені в судовому засіданні обставини підтверджуються також письмовими матеріалами справи:

-матеріалами адміністративної справи №355/1974/2015 року відносно ОСОБА_2 за ч.1 ст. 173-2 КУпАП відповідно до якої, останнього визнано винним у вчиненні насильства в сім'ї та піддано адміністративному штрафу в розмірі 85 гривень;

-копією висновку №1831 Баришівського РВ ГУМВС України в Київській області зареєстрованого в ЖЄО №2976 від 21.10.2014 року по заяві ОСОБА_1 від 21.10.2014 року відповідно до якої, ОСОБА_2 20.10.2014 року близько 14 год. перебуваючи в п'яному вигляді за місцем свого проживання затіяв сімейну сварку, в ході якої ображав вітчима грубою нецензурною лайкою, намагався вчинити бійку, поводив себе зухвало та агресивно, чинив відносно нього психологічний тиск. З останнім проведено профілактичну бесіду щодо недопущення подібних випадків;

-копією висновку №1 Баришівського РВ ГУМВС України в Київській області зареєстрованого в ЖЄО №3 від 01.01.2015 року по заяві ОСОБА_3 від 01.01.2015 року відповідно до якої, ОСОБА_2 01.01.2015 року близько 07 год. прийшов додому в нетверезому стані та вчинив відносно неї словесну сварку, ображав її та її чоловіка ОСОБА_4 нецензурною лайкою, намагався вчинити бійку. З останнім проведено профілактичну бесіду щодо недопущення подібних випадків;

-копією висновку №4 Баришівського РВ ГУМВС України в Київській області зареєстрованого в ЖЄО №11 від 01.01.2015 року по заяві ОСОБА_3 від 01.01.2015 року відповідно до якої ОСОБА_2 01.01.2015 року близько 18 год. прийшов додому в нетверезому стані, вчинив відносно неї словесну сварку, ображав її та її чоловіка ОСОБА_4 нецензурною лайкою, намагався вчинити бійку після чого пішов з дому. Через деякий час близько 21 год. повернувся і знову почав ображати всіх нецензурною лайкою;

-копією висновку №1343 Баришівського РВ ГУМВС України в Київській області зареєстрованого в ЖЄО №1638 від 19.04.2015 року по заяві ОСОБА_1 від 19.04.2015 року відповідно до якої, між ним та його пасинком ОСОБА_2 19.04.2015 року близько 19 год. на ґрунті неприязних відносин виникла словесна сварка;

-матеріалами адміністративної справи №355/1713/14р. відносно ОСОБА_2 за ч.1 ст. 130 та ст. 124 КУпАП відповідно до якої останнього визнано винним у керуванні транспортним засобом в стані алкогольного сп'яніння, що призвело до пошкодження транспортних засобів;

-матеріалами кримінальної справи №355/1105/2013 року відносно ОСОБА_2 за ч.1 ст. 185 КК України.

-копією технічного паспорту на житловий будинок АДРЕСА_1 (а.с. 5-10);

-іншими письмовими матеріалами справи.

Керуючись ст.30,47 Конституції України, ст.ст. 10, 11, 209, 212, 214-215, 218 ЦПК України, ст.ст. 64, 116, 156,157 ЖК України, ст.391 ЦК України, Постановою № 15 Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 21 грудня 2012 року «Про практику застосування судами законодавства під час розгляду цивільних справ про захист права власності та інших речових прав», п.10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року № 2 « Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України», суд -

В и р і ш и в :

Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про захист прав власника житлового будинку, задовольнити в повному обсязі.

Виселити ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1 з належного ОСОБА_1 на праві власності житлового будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Апеляційного суду Київської області протягом десяти днів через Баришівський районний суд Київської області.

Суддя Баришівського

районного суду О. Д. Лисюк