Ухвала

іменем україни

17 червня 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

Кафідової О.В., Леванчука А.О., Фаловської І.М.,

розглянувши у судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про стягнення заборгованості; за зустрічним позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_4 про визнання договору позики недійсним, за касаційною скаргою ОСОБА_5 на рішення апеляційного суду м. Києва від 31 березня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У червні 2014 року ОСОБА_4 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_5 про стягнення заборгованості за договором позики, оформленим у вигляді розписки. Вимоги позовної заяви мотивовано тим, що між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 був укладений договір позики у вигляді розписки, відповідно до якого 21 грудня 2009 року ОСОБА_4 передав у власність ОСОБА_5 219 000,00 доларів США, а ОСОБА_5 зобов'язався повернути ОСОБА_4 таку ж суму грошових коштів протягом двох років, тобто, не пізніше 21 грудня 2011 року. Позивач зазначає, що факт отримання грошових коштів, обов'язок їх повернення та строк повернення підтверджується розпискою від 21 грудня 2009 року. Позивач зазначає, що не зважаючи на численні телефонні дзвінки та прохання повернути грошові кошти при особистих зустрічах, ОСОБА_5 не виконав свого зобов'язання. З урахуванням змісту останньої заяви про збільшення розміру позовних вимог, позивач просить стягнути з відповідача еквівалент суми боргу у національній валюті в розмірі 5 704 926 грн 57 коп. (219 000,00 доларів США), інфляційні нарахування на суму боргу у розмірі 1 614 494 грн 22 коп., три проценти річних від простроченої суми у розмірі 540 639 грн 48 коп., розмір процентів розрахованих на підставі ч. 1 ст. 1048 ЦК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_844140/ed_2015_02_07/pravo1/T030435.html?pravo=1> у сумі 2 502 938 грн 85 коп., а всього 10 362 999 грн 12 коп. та відшкодувати за рахунок відповідача понесені позивачем судові витрати.

У серпні 2014 року ОСОБА_5 звернувся до суду з зустрічним позовом до ОСОБА_4 про визнання договору позики недійсним. Вимоги зустрічного позову мотивовано тим, що ОСОБА_5 ніколи у ОСОБА_4 грошових коштів не позичав. Відносини, що склалися між ОСОБА_5 та ОСОБА_4 стосувалися спільного бізнесу, який вони створили, хотіли розвивати та отримувати прибуток, але відповідний бізнес не склався та прибутку не приніс. Позивач зазначає, що відносин позики між ним та ОСОБА_4 не існувало, грошові кошти від останнього він не отримував. За наведених обставин ОСОБА_5 просить визнати договір позики укладений у вигляді розписки недійсним.

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 17 лютого 2015 року у задоволенні позову відмовлено.

Рішенням апеляційного суду м. Києва від 31 березня 2015 року рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 17 лютого 2015 року в частині вирішення вимог про стягнення заборгованості скасовано та ухвалено нове рішення в цій частині про задоволення позовних вимог частково. Стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 заборгованість за договором позики в сумі 5 133 360 грн, проценти за користування грошовими коштами, а сумі 2 151360 грн, а також 3 % річних від простроченої суми - 486 473 грн 76 коп.

Вирішено питання судових витрат. У задоволенні решти позовних вимог ОСОБА_4 відмовлено. В решті рішення суду першої інстанції залишено без змін.

У касаційній скарзі ОСОБА_5 просить скасувати рішення суду апеляційної інстанцій, та залишити без змін рішення суду першої інстанції., мотивуючи свою вимогу порушенням судом норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню з огляду на наступне.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції в частині вирішення вимог про стягнення заборгованості, апеляційний суд, дослідивши докази у справі й давши їм належну правову оцінку, керуючись положеннями статей 526, 533, 1048, 1049 ЦК України, дійшов обґрунтованого висновку про те, що ведення спільного бізнесу, а саме - кафе, на реконструкцію якого ОСОБА_5 отримав грошові кошти, на юридичну природу правовідносин сторін як позичальника та боржника не впливає, оскільки зі змісту розписки вбачається, що кошти отримані відповідачем від позивача на відплатній основі, із зобов'язанням їх повернути.

Доводи касаційної скарги на правильність висновку суду не впливають та його не спростовують.

Керуючись статтями 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_5 відхилити.

Рішення апеляційного суду м. Києва від 31 березня 2015 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Колегія суддів: О.В. Кафідова

А.О. Леванчук

І.М. Фаловська