Очаківський міськрайонний суд Миколаївської області
Справа № 483/3014/14-ц
Провадження № 2/483/340/2015
РІШЕННЯ

Іменем України

02 вересня 2015 року м. Очаків

Очаківський міськрайонний суд Миколаївської області у складі:

головуючого судді Шевиріної Т.Д.,

за участю секретаря Басової Н.Г.,

відповідача ОСОБА_1,

представника відповідача ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за позовом публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПРИВАТБАНК» до ОСОБА_1 про виселення,-

В С Т А Н О В И В:

23 грудня 2014 року публічне акціонерне товариство комерційний банк (надалі ПАТ КБ) «ПРИВАТБАНК» звернулося до суду з позовом, предметом якого є: виселення відповідача та інших осіб, які зареєстровані та проживають у квартирі, розташованій за адресою: АДРЕСА_1.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що 15 листопада 2007 року між сторонами був укладений кредитний договір №NKO0GI (надалі Кредитний договір), за умовами якого банк надав відповідачу кредит у сумі 45 000 грн строком до 14 листопада 2021 року. В забезпечення виконання зобовязань за договором сторони уклали договір іпотеки, згідно з яким ОСОБА_1 передав в іпотеку нерухоме майно, а саме: квартиру АДРЕСА_2. 02 серпня 2011 року Очаківський міськрайонний суд Миколаївської області прийняв рішення, яким звернув стягнення на предмет іпотеки шляхом його продажу. Оскільки звернення на предмет іпотеки є підставою для виселення всіх мешканців з житлового приміщення, банк звернувся позовом до суду.

Позивач в судове засідання не зявився, надав заяву про розгляд справи за відсутності його представника. Крім того, позивачем подано клопотання про витребування судом довідки про склад сімї відповідача та осіб, зареєстрованих у спірній квартирі.

Відповідач в судовому засіданні проти задоволення позову заперечував, зазначив, що кредит він дійсно отримав під заставу своєї єдиної квартири, в якій він проживає та зареєстрований. Іншого житла в нього немає, а тому просив відмовити в позові про виселення.

Представник відповідача проти позову заперечував, посилаючись на те, що до банку не перейшло право власності на квартиру. Так, власником спірної квартири є відповідач, судове рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки не виконане.

Заслухавши пояснення відповідача та його представника, дослідивши долучені до матеріалів справи письмові докази, суд встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини.

Судом встановлено, що 14 листопада 2007 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк», з одного боку, та ОСОБА_1, з другого боку, був укладений договір про іпотечний кредит №NKO0GI, відповідно до якого відповідач отримав кредит у сумі 45 000 грн під умовою сплати процентів у розмірі 15% річних строком до 14 листопада 2021 року (а.с. 5).

15 листопада 2007 року сторони уклали договір іпотеки, згідно з яким з метою забезпечення належного виконання відповідачем зобовязань за договором про іпотечний кредит банк прийняв в іпотеку належну ОСОБА_1 на підставі свідоцтва про право власності на житло двокімнатну квартиру за адресою: АДРЕСА_3 (а.с. 9).

Рішенням Очаківського міськрайонного суду Миколаївської області від 02 серпня 2011 року позов банку про звернення стягнення на предмет іпотеки задоволено, звернуто стягнення на квартиру АДРЕСА_2 з укладенням від імені ОСОБА_1 договору купівлі-продажу з іншою особою покупцем (а.с. 13).

Згідно з довідкою, наданою комунальним підприємством «Очаківський комбінат комунальних послуг», станом на 10 червня 2015 року в спірній квартирі зареєстрована одна особа ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 103).

16 травня 2014 року ОСОБА_1 отримано вимогу про виселення з квартири у звязку із набранням законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки (а.с. 15).

Вирішуючи цивільно-правовий спір, що виник між сторонами, суд виходить з такого.

За змістом ч. 1 ст. 575 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) та статті 1 Закону України «Про іпотеку» від 05 червня 2003 року (надалі Закон), іпотека як різновид застави, предметом якої є нерухоме майно, це вид забезпечення виконання зобовязання, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобовязання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, передбаченому цим Законом.

Відповідно до ст. 589 ЦК України, частини першої ст. 33 Закону, у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобовязання іпотекодержатель має право задовольнити свої вимоги за основним зобовязанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, установлених статтею 12 цього Закону.

Загальне правило про звернення стягнення на предмет застави (іпотеки) закріплене у ст. 590 ЦК України й передбачає можливість такого звернення на підставі рішення суду в примусовому порядку, якщо інше не встановлено договором або законом.

Крім того, правове регулювання звернення стягнення на іпотечне майно передбачено Законом України «Про іпотеку».

Згідно з ч. 3 ст. 33 Закону звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі рішення суду здійснюється відповідно до ст. 39 спеціального Закону.

Так, згідно з ч. 2 ст. 39 цього Закону одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки суд за заявою іпотекодержателя виносить рішення про виселення мешканців за наявності підстав, передбачених законом, якщо предметом іпотеки є житловий будинок або житлове приміщення.

Частиною 1 ст. 40 Закону передбачено, що звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом.

Ухвалення судом рішення про задоволення позовних вимог щодо звернення стягнення на предмет іпотеки без винесення рішення про виселення мешканців, не позбавляє іпотекодержателя права звернутись з таким позовом окремо.

Нормою, яка встановлює порядок виселення із займаного жилого приміщення, є ст. 109 Житлового кодексу УРСР (надалі ЖК УРСР), у частині першій якої передбачені підстави виселення.

Відповідно до ч. 2 ст. 109 ЖК УРСР громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинне бути зазначене в рішенні суду.

Таким чином, ч. 2 ст. 109 ЖК УРСР установлює загальне правило про неможливість виселення громадян із жилих приміщень, придбаних не за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, забезпеченого іпотекою цього приміщення, без одночасного надання іншого постійного жилого приміщення.

Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого постійного жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення.

Аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що в разі звернення стягнення на іпотечне майно в судовому порядку та ухвалення судового рішення про виселення мешканців з іпотечного майна, яке не придбане за рахунок кредитних коштів, підлягають застосуванню як положення частини другої статті 39 та/або ч. 1 ст. 40 Закону № 898-IV, так і ч. 2 ст. 109 ЖК УРСР.

Отже, за змістом зазначених норм особам, яких виселяють із жилого будинку (жилого приміщення), який є предметом іпотеки і придбаний не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла, при зверненні стягнення на предмет іпотеки в судовому порядку одночасно надається інше постійне житло. При цьому за положенням частини другої статті 109 ЖК УРСР постійне житло вказується в рішенні суду.

При виселенні з іпотечного майна, придбаного не за рахунок кредиту і забезпеченого іпотекою цього житла в судовому порядку, відсутність постійного жилого приміщення, яке має бути надане особі одночасно з виселенням, є підставою для відмови в задоволенні позову про виселення.

Виселення громадян з іпотечного майна, придбаного за рахунок кредитних коштів, є підставою для надання цим громадянам жилих приміщень з фондів житла для тимчасового проживання (частина четверта статті 109 ЖК УРСР).

Саме до цього зводяться правові висновки, зроблені Судовою палатою у цивільних справах Верховного Суду України в постанові від 18 березня 2015 року (справа № 6-39цс15) та від 24 червня 2015 року (справа №6-447цс15).

Суд погоджується з викладеним вище правовим висновком, зробленим Верховним Судом України, а тому, відповідно до ст. 360-7 Цивільного процесуального кодексу України (надалі ЦПК), враховує його при вирішенні спору про виселення відповідача.

Враховуючи ту обставину, що відповідач набув право власності на квартиру на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого виконавчим комітетом Очаківської міської ради Миколаївської області 30 грудня 2004 року, тобто не за рахунок кредитних коштів, наданих банком відповідно до договору про іпотечний кредит №NKO0GI від 14 листопада 2007 року, суд дійшов висновку про неможливість виселення відповідача зі спірної квартири без надання йому іншого житлового приміщення.

За приписом ст. 79 ЦПК України, судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи.

Відповідно до ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.

Оскільки позовні вимоги банку не підлягають задоволенню, сплачений при зверненні до суду із цим позовом судовий збір не відшкодовується.

Керуючись ст.ст. 10, 11, 209, 212, 214-215 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позову публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПРИВАТБАНК» до ОСОБА_1 про виселення відмовити повністю.

На рішення може бути подана апеляційна скарга до апеляційного суду Миколаївської області через Очаківський міськрайонний суд Миколаївської області протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку на подання апеляційної скарги, а у разі подання скарги - відразу після закінчення апеляційного розгляду справи.

Головуючий: