АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/2336/16 Справа № 209/3833/15-ц Головуючий у 1 й інстанції - ОСОБА_1 Доповідач - Городнича В.С.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 лютого 2015 року м. Дніпропетровськ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:

головуючого - Городничої В.С.,

суддів - Варенко О.П., Лаченкової О.В.

при секретарі - Порубай М.Л.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпропетровську апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Дніпровського районного суду м.Дніпродзержниська Дніпропетровської області від 24 листопада 2015 року по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, треті особи: приватний нотаріус Дніпродзержинського міського нотаріального округу ОСОБА_4, Реєстраційна служба Дніпродзержинського міського управління юстиції Дніпропетровської області, про визнання недійсним відступлення частки в статутному капіталі приватного підприємства,

ВСТАНОВИЛА:

В серпні 2015 року позивач звернулась до суду з вищевказаним позовом, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що 02 грудня 1995 року було зареєстровано її шлюб з відповідачем. 12 травня 2000 року було зареєстровано ПП «Агропром-2000», засновниками якого були ОСОБА_5 (розмір внеску до статутного фонду 30250,00) та її чоловік ОСОБА_3 (розмір внеску до статутного фонду 30250,00, який сформовано за рахунок спільного майна подружжя). В процесі розгляду цивільної справи за її позовом до відповідача про поділ спільного майна подружжя, яка і на даний час перебуває в провадженні Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області, їй стало відомо, що частка в статутному капіталі підприємства, яка вносилась за рахунок спільних коштів, відступлена її чоловіком, тобто відповідачем, на користь його сестри ОСОБА_6, на що позивач своєї згоди не давала. Відступлення частки в статутному капіталі ПП «Агропром-2000», що становить 50% від усього статутного капіталу та у грошовому еквіваленті складає 30250,00 грн. на користь ОСОБА_6 вчинено відповідачем шляхом складання заяви, посвідченої приватним нотаріусом Дніпродзержинського МНО ОСОБА_4 24 березня 2015 року державним реєстратором ОСОБА_7 вчинено державну реєстрацію змін до установчих документів ПП «Агропром-2000» за №3000561. Оскільки вклад до статутного капіталу даного приватного підприємства було зроблено за рахунок спільного майна подружжя, то позивач вважає, що відчуження частки у статутному капіталі передбачало необхідність отримання нотаріусом письмової згоди другого із подружжя, якої вона не давала.

Враховуючи вищезазначене, позивач просила суд визнати недійсними заяву ОСОБА_3, про відступлення частки в статутному капіталі ПП «Агропром-2000» та зміни до установчих документів ПП «Агропром-2000».

Рішенням Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 24 листопада 2015 року у задоволенні позовних вимог було відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду, позивач подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги, посилаючись на порушення судом норм процесуального та матеріального права.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню, а рішення суду залишенню без змін з таких підстав.

Судом встановлено, що 02 грудня 1995 року відділом реєстрації актів громадянського стану виконкому Дніпровської районної ради народних Депутатів м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області було зареєстровано шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_2, про що в книзі реєстрації актів про укладення шлюбу зроблено запис №1143, який підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу І-КИ № 329524.

12 травня 2000 року було зареєстровано ПП «Агропром-2000», код 30815445, засновниками якого були ОСОБА_5 (розмір внеску до статутного фонду 30250,00 грн.) та ОСОБА_3 (розмір внеску до статутного фонду 30250,00 грн.), що підтверджується витягом з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців №20741779.

24 березня 2015 року приватним нотаріусом Дніпродзержинського МНО ОСОБА_4 було посвідчено та зареєстровано в реєстрі № 315 заяву ОСОБА_3 до загальних зборів ПП «Агропром-2000» про вихід із складу засновників вказаного підприємства.

Співвласники ПП «Агропром-2000» ОСОБА_5 та ОСОБА_3 24 березня 2015 року прийняли рішення про вихід зі складу статутного капіталу відповідача та передачу належної йому частки в майні підприємства на користь його сестри ОСОБА_6

24 березня 2015 року державним реєстратором ОСОБА_7 вчинено державну реєстрацію змін до установчих документів ПП «Агропром-2000» за №3000561.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог суд першої інстанції виходив з положень ст.65 СК України та з того, що в разі передання подружжям свого спільного сумісного майна до статутного фонду приватного підприємства, заснованого одним із них, це майно переходить у власність цього підприємства, а в іншого з подружжя право власності на майно(тобто речове право) трансформується в право вимоги(зобовязальне право), сутність якого полягає у праві вимоги виплати половини вартості внесеного майна в разі поділу майна подружжя(а не права власності на саме майно) або право вимоги половини отриманого доходу від діяльності підприємства. Враховуючи наведене, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що на дії, повязані з прийняттям до складу ПП «Агропром-2000» нового члена та повязані з розпорядженням майном ПП «Агропром-2000» в процесі здійснення ним господарської діяльності згоди іншого з подружжя, який не є учасником приватного підприємства, не вимагається, оскільки відповідно до положень ст. 65 СК України вважається, що подружжя діє за взаємною згодою.

Окрім цього, відмовляючи в задоволенні позовних вимог суд першої інстанції вірно входив з того, що передача належної ОСОБА_3 частки у статутному капіталі ПП «Агропром-2000» відбулася не на підставі нотаріально посвідченої заяви, а в результаті прийняття рішення №01/03 власників майна вказаного підприємства від 24 березня 2015 року про вихід зі складу власників. Тобто дане рішення за своєю юридичної природою не є договором, укладання якого потребує нотаріального посвідчення, в той час як дія вищенаведених положень ст. 65 СК України поширюється саме на такий вид договорів.

З'ясувавши в достатньо повному обсязі права та обов'язки сторін, обставини по справі, перевіривши доводи сторін та давши їм правову оцінку, суд постановив рішення, що відповідає вимогам закону. Висновки суду достатньо обґрунтовані і підтверджені наявними в матеріалах справи письмовими доказами.

Безпідставними є посилання позивача в своїй апеляційній скарзі на порушення процесуальних та матеріальних норм законодавства, зокрема на те, що статутний капітал та майно приватного підприємства, сформовані за рахунок спільної сумісної власності подружжя, є обєктом їх спільної сумісної власності і для відчуження частки в даному капіталі, обовязковою умовою є письмова згода другого із подружжя.

Слід зазначити, що порядок здійснення подружжям права спільної сумісної власності та право подружжя на розпорядження спільним майном визначені ст.ст. 63, 65 СК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою.

При укладенні договору одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового; для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово (ч. 2, 3 ст. 65 СК України).

Також, положеннями ст. ст. 202, 626 ЦК України передбачено, що право чином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обовязків, а договором домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обовязків.

Підстави набуття права спільної сумісної власності подружжя, тобто перелік юридичних фактів, які складають підстави виникнення права спільної сумісної власності на майно подружжя, визначені ст. 60 СК України.

Крім того, законодавством передбачено, що одним із видів розпорядження власністю є право власника використовувати своє майно для здійснення господарської діяльності.

Статтею 63 ГК України передбачено, що підприємство, засноване на приватній власності засновника, є приватним підприємством.

Згідно ч. 2 ст. 67 ГК України підприємства вільні у виборі предмета договору, визначенні зобовязань, інших умов господарських взаємовідносин, що не суперечать законодавству України.

Дії повязані з виходом учасників підприємства та з розпорядженням майном приватного підприємства в процесі здійснення ним господарської діяльності згоди іншого з подружжя, який не є учасником даного підприємства, не вимагається, оскільки відповідно до положень ст. 65 СК України вважається, що подружжя діє за взаємною згодою.

Тобто із вищевикладеного можна зробити висновок, що у разі передання подружжям свого спільного сумісного майна до статутного фонду приватного підприємства, учасником якого є один із подружжя, майно переходить у приватну власність цього підприємства, а в іншого з подружжя право власності на майно (тобто речове право) трансформується в право вимоги (зобовязальне право), сутність якого полягає у праві вимоги виплати половини вартості внесеного майна в разі поділу майна подружжя (а не право власності на саме майно) або право вимоги половини отриманого доходу від діяльності підприємства.

Дана правова позиція викладена в Постанові ВССУ з розгляду цивільних та кримінальних справ від 19 лютого 2014 року у справі №6-5цс14, як аналіз положень ст. ст. 63, 65 СК України та ст. ст. 66, 67 ГК України.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги, матеріали справи та зміст оскаржуваного судового рішення, не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, які передбачені нормами ЦПК України, як підстави для скасування рішень.

Приведені в апеляційній скарзі доводи апелянта не можуть бути прийняті до уваги, оскільки зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх переоцінці та особистого тлумачення апелянтом норм процесуального закону.

Відповідно ж до ст. 212 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному та обєктивному розгляді у судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Таким чином, доводи апеляційної скарги є необґрунтовані, а рішення суду відповідає вимогам закону та матеріалам справи.

Керуючись ст.ст. 209, 303, 307, 308 ЦПК України, колегія суддів,

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 24 листопада 2015 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий: В.С. Городнича

Судді: О.П. Варенко

ОСОБА_8