УХВАЛА

іменем україни

03 червня 2015 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Червинської М.Є.,

суддів: Леванчука А.О., Мазур Л.М.,

Нагорняка В.А., Юровської Г.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до публічного акціонерного товариства акціонерного банку «Порто-Франко», товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Топ Фінанс», треті особи: Одеське обласне управління у справах захисту прав споживачів, ОСОБА_4, про захист прав споживача, визнання частково недійсним кредитного договору та стягнення коштів, набутих без достатньої правової підстави,

за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 10 грудня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Одеської області від 11 березня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У квітні 2014 року ОСОБА_3 звернувся до суду з указаним позовом, який уточнив ув процесі розгляду справи, і остаточно просив визнати пункти 4.2.8 та 4.2.19.4 кредитного договору від 20 червня 2013 року № 454/1-13 несправедливими, недійсними та такими, що порушують права ОСОБА_3 як споживача.

На обґрунтування позовних вимог посилався на те, що між ним та відповідачем було укладено кредитний договір від 20 червня 2013 року № 454/1-13, за умовами якого позивач отримав споживчий кредит у розмірі 234 528 грн 00 коп. зі ставкою 16 % річних на термін до 18 червня 2020 року для придбання нерухомого майна, поручителем за яким виступає ОСОБА_4

Зазначив, що пунктом 4.2.8 кредитного договору встановлений порядок нарахування позичальнику до сплати на користь банку додаткової комісійної виплати у разі змін офіційного курсу НБУ національної валюти відносно до долара США на дату видачі кредиту за формулою, що зазначена у цьому пункті кредитного договору, яка нараховується позивачу з лютого 2014 року (зі змінними величинами).

Позивач вважає зазначений пункт кредитного договору та п. 4.2.19.4, який встановлює обов'язок позивача виконання п. 4.2.8, несправедливими й такими, що суперечать положенням ст. ст. 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів», та просить суд визнати їх недійсними, оскільки всупереч принципу добросовісності наслідком включення таких умов договору є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 10 грудня 2014 року в задоволенні позову відмовлено в повному обсязі.

Ухвалою апеляційного суду Одеської області від 11 березня 2015 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_3 - ОСОБА_5 - відхилено, рішення Приморського районного суду м. Одеси від 10 грудня 2014 року залишено без змін.

У касаційній скарзі ОСОБА_3, посилаючись на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення судів попередніх інстанцій і ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Частиною 2 статті 324 ЦК України передбачено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на наступне.

Суди попередніх інстанцій, ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, виходили з того, що спірними пунктами кредитного договору не встановлюються послуги у вигляді діяльності публічного акціонерного товариства акціонерного банку «Порто-Франко» (далі - ПАТ АБ «Порто-Франко») з надання позивачу матеріального чи нематеріального блага для задоволення його особистих потреб, та розцінили п. 4.2.8 договору як створення економічного балансу, передбаченого банком у випадку зміни офіційного курсу НБУ національної валюти відносно до долара США.

Згідно зі ст. ст. 213, 214 ЦПК України рішення суду <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/T041618.html> повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/T041618.html> посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/T041618.html>, які були досліджені в судовому засіданні.

Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувались вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Колегія суддів касаційного суду вважає, що зазначеним вимогам рішення судів попередніх інстанцій не відповідають із наступних підстав.

Судами попередніх інстанцій встановлено та підтверджується матеріалами справи, що між ОСОБА_3 та ПАТ АБ «Порто-Франко» 20 червня 2013 року укладено кредитний договір № 454/1-13, відповідно до умов якого останньому надано кредит у розмірі 234 528 грн 00 коп. на придбання нерухомого майна зі сплатою ним процентів за користування коштами в розмірі 16 % річних і терміном повернення (в редакції додаткової угоди від 04 квітня 2014 року № 1) до 18 червня 2020 року (а. с. 5-12).

За пунктом 4.2.8 цього договору, у разі зміни офіційного курсу НБУ національної валюти України до долара США на дату коригування курсу у бік збільшення більш ніж на 1 % в порівнянні з офіційним курсом НБУ національної валюти України до долара США на дату видачі кредиту позичальник (покупець) оплачує банку комісію за кредитне обслуговування.

Отже, плата за обслуговування кредиту розраховується за певною формулою та залежить від коефіцієнта зміни курсу НБУ долара США до гривні.

Згідно з п. 4.2.19.4 договору позичальник зобов'язався сплатити комісію за кредитне обслуговування в розмірі та порядку, передбачених п. 4.2.8 договору.

04 квітня 2014 року між ОСОБА_3 та ПАТ АБ «Порто-Франко» укладено додаткову угоду № 1 до кредитного договору від 20 червня 2014 року № 454/1-13.

22 серпня 2014 року між ПАТ АБ «Порто-Франко» та ТОВ «ФК «Топ Фінанс» укладено договір факторингу № 2 та відповідно до додатка № 1 останньому передано право вимоги за кредитним договором (а. с. 84-90).

За правилами ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. ч. 1-3, 5 та ч. 6 ст. 203 цього Кодексу.

Згідно з п. 6 ч. 1 ст. 6 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» договір про надання фінансових послуг повинен містити розмір фінансового активу, зазначений у грошовому виразі, строки його внесення та умови взаєморозрахунків.

За положеннями ч. 5 ст. 11, ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.

Результат аналізу указаних норм дає підстави для висновку, що несправедливими є положення договору про споживчий кредит, які містять умови про зміни у витратах, зокрема, щодо плати за обслуговування кредиту та плати за дострокове його погашення, і це є підставою для визнання таких положень недійсними.

Оскільки в спірному договорі плата за обслуговування кредиту визначена за формулою зі змінними величинами, то такі умови суперечать як положенням ч. 5 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», так і затвердженому сторонами графіку платежів, згідно з яким боржник повинен сплачувати щомісяця фіксовану суму.

Аналогічний правовий висновок міститься в постановах Верховного Суду України від 12 вересня 2012 року у справі № 6-80цс12 та від 25 вересня 2013 року у справі № 6-80цс13.

Виходячи із вищевикладених обставин справи, колегія суддів касаційного суду вважає, що суди попередніх інстанцій, ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, на вищезазначене уваги не звернули, не сприяли всебічному та повному з'ясуванню обставин справи та дійшли помилкового висновку про те, що пунктом 4.2.8 договору передбачено банком економічний баланс у випадку зміни офіційного курсу НБУ національної валюти відносно до долара США.

Допущені судами попередніх інстанцій порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права мають суттєве значення для правильного вирішення спору, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для скасування рішень судів першої та апеляційної інстанцій із направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 10 грудня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Одеської області від 11 березня 2015 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий М.Є. Червинська

Судді: А.О. Леванчук

Л.М. Мазур

В.А. Нагорняк

Г.В. Юровська