Справа № 212/2488/13-ц
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 червня 2015 року м. Кривий Ріг

Жовтневий районний суд м. Кривого Рогу Дніпропетровської області в складі: головуючого - судді Пустовіт О.Г.,

при секретарі - Гарасюта Л.К.,

за участю ОСОБА_1 та

представників сторін ОСОБА_2 та ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Кривому Розі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про визнання недійсним договору купівлі продажу нерухомості та визнання права на користування житловим приміщенням із встановленням порядку користування та позовну заяву ОСОБА_5 до ОСОБА_1, третя особа - Головне управління ДМС України в Дніпропетровській області про усунення перешкод в користуванні житлом, шляхом визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, -

ВСТАНОВИВ:

В березні 2013 року позивачка ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_4, ОСОБА_5, який в послідуючому уточнила, просить суд визнати недійним договір купівлі -продажу від 14.05.2013 укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_5, визнати за нею право користування житловою кімнатою площею 12,5 кв.м., стягнути з ОСОБА_4 компенсацію за моральну шкоду та стягнути з відповідачів понесені судові витрати.

В обґрунтування позовних вимог вказала, що вона перебувала в шлюбі з ОСОБА_4, який було зареєстровано 27 жовтня 2007 року Жовтневим відділом РАЦСу. 28 березня 2013 року шлюб було розірвано в судовому порядку.

Фактично вона перебувала у цивільних шлюбних відносинах з ОСОБА_4, починаючи з 2002 року, в зв'язку з чим вона почала проживати як член сім'ї у приватній двокімнатній квартирі ОСОБА_4 за адресою: АДРЕСА_1. В період шлюбних відносин, за рекомендацією ОСОБА_4 02.04.2005 вона продала свою двокімнатну квартиру за адресою: АДРЕСА_2, яка належала їй на праві приватної власності по заповіту її бабусі. Через 10 днів після продажу її квартири, 12.04.2005 ОСОБА_4 прописав її до своєї квартири.

Фактично їх шлюбні стосунки були припинені в серпні 2012 року, але вона продовжувала проживати в спірній квартирі як дружина та член сім'ї, а на цей час колишній член сім'ї. Після припинення шлюбних стосунків ОСОБА_4 неодноразово заявляв їй, що вона повинна знятись з реєстрації зі спірної квартири та виселитись з неї.

15 квітня 2013 року ОСОБА_4 застосовуючи фізичну силу насильно виселив її із квартири , а через певний час уклав з ОСОБА_5 договір купівлі-продажу квартири.

Вона вважає, що ОСОБА_4 та ОСОБА_5 14.05.2013 року неправомірно зареєстрували договір купівлі-продажу квартири, оскільки вона мала сервітут на користування спірною квартирою, як колишній член сім'ї, проте під час реєстрації зазначеного договору вони не зазначили реєстраційному органу, що є обтяження на спірну квартиру - її право на користування, що свідчить про незаконність реєстрації договору купівлі-продажу.

Також відповідач ОСОБА_4 своїми неправомірними діями спричинив їй моральну шкоду, яку повинен компенсувати в розмірі 10 тисяч гривень. Моральна шкода полягає в тому, що вона довіряла ОСОБА_4 як своєму чоловіку і лише за його рекомендацією продала свою квартиру, та вірила, що їх сім'я буде проживати в квартирі ОСОБА_4 Але він її обманув, розірвав з нею шлюб та насильно вигнав її зі своєї квартири, із-за чого вона не тільки втратила сім'ю, а й житло, що принижує її честь та гідність, вона постійно душевно страждає та змушена систематично витрачати додаткові сили на організацію свого житла.

В листопаді 2013 року позивач ОСОБА_5 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1, який в послідуючому уточнив, просить суд визнати ОСОБА_1 такою, що втратила право користування житловим приміщенням - квартирою за адресою: АДРЕСА_1, що є підставою для зняття з реєстраційного обліку, а також стягнути з ОСОБА_1 судові витрати по справі.

В обґрунтування позову зазначив, що 14 травня 2013 року між ним та ОСОБА_4 було укладено договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1, який був посвідчений державним нотаріусом Третьої Криворізької нотаріальної контори Ситник О.О.

Відповідно до п.п. 1.3.-1.4. Договору вищевказана нерухомість належить продавцю на підставі свідоцтва про право власності НОМЕР_1, виданого 25.02.1999 Управління ЖКГ виконкому Криворізької міської ради народних депутатів, згідно з розпорядженням №Ж410 від 25.01.1999.

Його право власності на квартиру підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності НОМЕР_2 від 14.05.2013.

Оскільки відповідач ОСОБА_1 зареєстрована в спірній квартирі і в добровільному порядку не знімається з реєстрації, а її реєстрація створює йому перешкоди як власнику в користуванні та розпорядженні нерухомим майном, то вважає, що його права порушені і підлягають захисту в судовому порядку.

Допитана у судовому засіданні ОСОБА_1 та її представник ОСОБА_2 позовні вимоги підтримали у повному обсязі, просили задовольнити, посилаючись на ті самі підстави, які викладені в позовній заяві, проти позовних вимог ОСОБА_5 заперечують у повному обсязі.

Представник ОСОБА_5, ОСОБА_4 - ОСОБА_3 з позовними вимогами ОСОБА_7 не погодилась, вважає їх безпідставними, просить у позові відмовити. Позовні вимоги за позовом ОСОБА_5 підтримала у повному обсязі, просить задовольнити, посилаючись на ті самі підстави.

Представник третьої особи в судове засідання не з'явився, повідомлений належним чином, причина неявки суду не відома.

Вислухавши осіб, які беруть участь у справі, дослідивши письмові докази, суд вважає, що позовні вимоги ОСОБА_1 не підлягають задоволенню, а позовні вимоги ОСОБА_5 необхідно задовольнити у повному обсязі.

Судом встановлено, що ОСОБА_4 та ОСОБА_1 перебували в зареєстрованому шлюбі з 27 жовтня 2007 року, який за рішенням Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу від 23 січня 2013 року було розірвано.

Відповідно до свідоцтва про право власності НОМЕР_1, виданого 25.02.1999 Управління житлово-комунального господарства виконкому Криворізької міської ради народних депутатів квартира АДРЕСА_1 належить на праві приватної спільної сумісної власності ОСОБА_4, що зареєстровано Кривоірзьким міським бюро технічної інвентаризації і записано в реєстрову книгу за №167П-211.

Згідно договору купівлі-продажу квартири від 14 травня 2013 року, посвідченого державним нотаріусом Третьої криворізької державної нотаріальної контори ОСОБА_9 ОСОБА_4 продав ОСОБА_5 квартиру, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1.

У відповідності до п. 4.7. Договору, право власності на квартиру у покупця - ОСОБА_5 виникає з моменту державної реєстрації договору.

Згідно Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № НОМЕР_2 від 14.05.2013 року, зареєстровано право власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_1. за ОСОБА_5

У відповідності з ч. 2 ст. 64 ЖК, до членів сім'ї наймача (власника) належать дружина наймача (власника), їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача (власника) може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство, що також підтверджується ч. 2 ст. 3 Сімейного кодексу України, тобто після розірвання шлюбу колишня дружина втратила статус члена сім'ї.

Зі змісту ч. 1 ст. 405, п. 4 ч. 1 ст. 406 ЦК України випливає, що право користування житлом, яке належить на праві приватної власності іншій особі, надається лише члену сім'ї власника цього житла, а тому особистий сервітут не може бути встановлений щодо колишньої дружини (колишнього члена сім'ї).

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 406 ЦК України Сервітут припиняється у разі: 4) припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту. Отже, якщо обставиною встановлення особистого сервітуту є посилання на укладення шлюбу та отримання позивачкою ОСОБА_1 статусу члена сім'ї ОСОБА_4, який в подальшому був розірваний та відповідно втрачено статус члена сім'ї, то має місце припинення обставини, які були підставою для встановлення сервітуту.

Посилання позивача на статтю 403 ЦК України, відповідно до якої сервітут не підлягає відчуженню, сервітут зберігає чинність у разі переходу до інших осіб права власності на майно, щодо якого він встановлений, є безпідставним, оскільки як вже наголошувалось стаття 405 ЦК України встановлює особистий сервітут щодо членів сім'ї власника майна, а не колишніх членів сім'ї колишнього власника майна, та у зв'язку з розірванням шлюбу між ОСОБА_1 та ОСОБА_4, втратою у зв'язку з цим ОСОБА_1 статусу члена сім'ї ОСОБА_4, особистий сервітут припинив свою дію.

Згідно до ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав і основоположних свобод, ратифікованого Законом України від 17 липня 1997р., кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

У відповідності до ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном (ст.391 ЦК України).

Згідно зі ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст. ст.16,386,391 ЦК України .

14 травня 2013 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 Павловичем було укладено договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1, посвідчений державним нотаріусом Третьої Криворізької державної нотаріальної контори Ситник О.О., зареєстровано в реєстрі за №1-593, що додається. Таким чином ОСОБА_4 вже не є власником квартири.

В уточненій позовній заяві ОСОБА_1 просить визнати недійсним договір купівлі-продажу спірної квартири від 14 травня 2013 року. Проте у матеріалах позову не наведено жодної норми ЦК України, яка могла б бути порушена при укладенні цього договору. Стаття 203 ЦК України передбачає загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину:

1. Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

2. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності.

3. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

4. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом.

5. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

6. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Відповідно до статті 4 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» Обов'язковій державній реєстрації підлягають речові права та обтяження на нерухоме майно, розміщене на території України, що належить фізичним та юридичним особам, державі в особі органів, уповноважених управляти державним майном, іноземцям та особам без громадянства, іноземним юридичним особам, міжнародним організаціям, іноземним державам, а також територіальним громадам в особі органів місцевого самоврядування, а саме: 2) право володіння; право користування (сервітут). Проте у порушення вимог цієї статті позивач не здійснила обов'язкову державну реєстрацію сервітуту, тому такого обтяження у формі сервітуту з боку ОСОБА_1 не існує, а відповідно і порушення закону відсутнє.

Згідно норм ЦПК України, з позовом про визнання договору купівлі-продажу нерухомого майна недійсним має право звернутися до суду особа, право власності якої порушено укладенням цього договору. Відповідно до статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому ЦПК, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Право власності ОСОБА_1. не порушено, а отже у позовній вимозі про визнання договору купівлі-продажу квартири від 14 травня 2013 року необхідно відмовити.

Відповідно до ч. 1 ст. 156 ЖК України з урахуванням положень ч. 1 ст. 405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням в обсязі, визначеному відповідно до угоди з власником.

Аналіз змісту вказаних правових норм свідчить про те, що право члена сім'ї власника будинку (квартири) користуватися цим житлом існує лише за наявності у власника права приватної власності на це майно.

Із зазначеного слід дійти висновку, що виникнення права колишніх членів сім'ї власника будинку (квартири) на користування цим будинком та обсяг цих прав залежить від виникнення у власника будинку права власності на цей будинок, а відтак - припинення права власності особи на будинок припиняє право членів її сім'ї на користування цим будинком.

Таким чином, права членів сім'ї власника будинку на об'єкт власності є похідними від прав самого власника.

Відповідно до ч. 4 ст. 156 ЖК України до членів сім'ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій ст. 64 цього Кодексу, відповідно до якої до членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

Передбачаючи право власника жилого будинку (квартири) на відчуження цих об'єктів, закон не передбачив при цьому перехід прав і обов'язків попереднього власника до нового власника в частині збереження права користування житлом (житлового сервітуту) колишніх членів сім'ї колишнього власника у випадку зміни власника будинку (квартири).

Частина ж 4 ст. 156 ЖК України передбачає збереження такого права користування житлом лише для членів сім'ї, які припинили сімейні відносини з власником будинку, при умові збереження права власності на будинок цього ж власника, тобто при незмінності власника майна.

В той же час, із матеріалів справи вбачається, що після зміни власника спірної квартири позивач не набула самостійного права на житло з підстав, передбачених законом (найом, оренда, вселення наймачем чи на підставі ордера тощо - ст. 810 ЦК України, ст. ст. 61, 64 ЖК України).

Крім того, в матеріалах справи відсутні будь-які докази спільного проживання сторін та ведення спільного господарства, що свідчило б про те, що в силу приписів ч. 4 ст. 156 та ч. 2 ст. 64 ЖК України позивач є членом сім'ї відповідача або нового власника квартири.

Вселення позивача у спірну квартиру за згодою попереднього власника квартири не свідчить про наявність у нього права на проживання у цій квартирі після переходу права власності на неї до третьої особи (нового власника квартири).

Враховуючи те, що попередній власник ОСОБА_4 втратив право користування спірною квартирою, продавши її ОСОБА_5, автоматично втратила право користування вказаним жилим приміщенням і колишній член сім"ї власника - позивачка ОСОБА_1, оскільки її право є похідним від права власника. У зв'язку з наведеним позовні вимоги ОСОБА_1 про визнання права на користування житловим приміщенням та встановлення порядку користування задоволенню не підлягають.

Відповідно до ч. 1 ст. 1167 ЦК моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, тобто заподіяна моральна шкода відшкодовується тій фізичній чи юридичній особі, права якої були безпосередньо порушені протиправними діями (бездіяльністю) інших осіб.

Пункт 5 Постанови Пленуму Верховного суду України № 4 від 31.03.95 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз'яснює, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Відповідальність заподіювача шкоди без вини може мати місце лише у випадках, спеціально передбачених законодавством.

Відповідно до пункту 9 Постанови Пленуму Верховного суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров'я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

В судовому засіданні позивачем не надано доказів наявності у неї моральної шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні, не надано жодних обґрунтувань моральної шкоди на суму 10 000 гривень.

Вирішуючи позовні вимоги за позовом ОСОБА_5 суд прийшов до наступного.

Відповідно до вимог ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб які беруть участь у справі. Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь - які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Згідно ч. 4 ст.156 ЖК України члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. До членів сім'ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в ч.2 ст. 64 ЖК України, а саме: діти і батьки наймача. Членами сім'ї наймача можебути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням.

Відповідно до ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Згідно ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмеження у його здійснені.

Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Встановленим обставинам відповідають правовідносини, що виникають із права власності та захисті права власності від порушень.

За таких обставин суд приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_5 про визнання особи такою, що втратила користування житловим приміщенням підлягають задоволенню.

Ґрунтуючись на вищевказаному, аналізуючи зібрані в справі докази, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позов ОСОБА_5 до ОСОБА_1, третя особа Головне управління ДМС України в Дніпропетровській області про усунення перешкод у користуванні житлом обґрунтований та підлягає задоволенню, а позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про визнання недійсним договору купівлі-продажу нерухомості та визнання права на користування житловим приміщенням зі встановленням порядку користування задоволенню не підлягають, з наведених вище підстав.

Керуючись ст.ст. 10, 11, 60, 88, 99, 212, 214-215 Цивільного процесуального кодексу України, ст. 61, 64, 156 Житлового кодексу України, ст.ст. 317, 319, 321, 403, 405, 406, ЦК України, суд,-

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про визнання недійсним договору купівлі продажу нерухомості та визнання права на користування житловим приміщенням із встановленням порядку користування - відмовити.

Позов ОСОБА_5 до ОСОБА_1, третя особа - Головне управління ДМС України в Дніпропетровській області про усунення перешкод в користуванні житлом, шляхом визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням - задовольнити.

Визнати ОСОБА_1 такою, що втратила право користування житловим приміщенням - квартирою за адресою: АДРЕСА_1, що є підставою для зняття з реєстраційного обліку - ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_5 судовий збір в розмірі 229 грн. 41 коп. та судові витрати за розміщення оголошення в газеті в розмірі 150,00 грн.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення усіма учасниками процесу в Апеляційний суд Дніпропетровської області через Жовтневий районний суд м. Кривого Рогу. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя: О. Г. Пустовіт