РІШЕННЯ

Іменем України

06.07.2015 року Києво-Святошинський районний суд Київської області у складі:Головуючої - судді Медвідь Н.О. при секретарі Ткаченко В.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Софіївсько-Борщагівської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області, третя особа ОСОБА_2 про скасування рішення Софіївсько-Борщагівської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області та визнання його недійсним, -

в с т а н о в и в:

У грудні 2014 року позивач ОСОБА_1 через свого представника звернулась до суду із даним позовом, посилаючись на те, що вона проживає в ІНФОРМАЦІЯ_1, 1/3 частина якого належить їй на підставі договору дарування від 24.01.1985 року. 1/3 частина будинку не виділена в окрему квартиру, тобто знаходилась в спільній частковій власності співвласників будинку. В 1987 році, коли позивач являлась інвалідом дитинства, потребувала стороннього догляду, вона звернулась до опікунської ради про призначення їй опікуна, так як сестра позивача ОСОБА_3 відмовилась за нею доглядати. Рішенням опікунської ради при виконкомі Софіївсько-Борщагівської сільської ради народних депутатів 14.02.1987 позивачу призначено надомну опіку, а надомним опікуном за згодою призначена племінниця позивача ОСОБА_4. Станом на 1987 рік позивачка проживала в одному будинку з сестрою ОСОБА_3, користувалась тільки одним приміщенням площею 25,3 кв.м. Внаслідок того, що її опікун ОСОБА_4 разом з чотирма членам своєї сімї проживала разом з нею в цій кімнаті, позивач надала згоду прибудувати до будинку № 13 приміщення 2-1 пл.24,3 кв.м., 2-2 пл. 7,5 кв.м., 2-3 пл. 7,3 кв.м., 2-4 пл. 25,7 кв.м, де могла розміститись їх з позивачем сімя в складі пяти осіб. . 29.10.1993 самовільно прибудовані приміщення 2-1, 2-2, 2-3, 2-4 були узаконені. Вказана добудова становила ? частину будинку і була узаконена на імя позивача, яку позивач 23.11.1993. подарувала племінниці, оскільки була побудована за її особисті кошти. Договір від імені позивача був підписаний ОСОБА_3, так як позивач є інвалідом дитинства, неграмотна, не вміла ні читати, ні писати. Приміщення, які подаровані, не були визначені в натурі. В 1/2 частину, яка подарована ОСОБА_4, входили приміщення 2-1 пл.24,3 кв.м, 2-2 пл. 7,5 кв.м, 2-3 пл. 7,3 кв.м., 2-4 пл. 25,7 кв.м. Частина будинку, належна ОСОБА_3, станом на 1993 рік складалась з приміщень 1-1 пл. 9,9 кв.м., 1-2 пл. 3,9 кв.м., 1-3 пл. 17,9 кв.м., 1-4 пл. 13,6 кв.м., 1-5 пл. 7,8 кв.м., 1-6 пл. 25,3 кв.м. Вважає, що в цій частині будинку знаходилась її частина будинку, не відокремлена в окрему квартиру. 29.10.1993 виконкомом Софіївсько - ОСОБА_5 сільської ради народних депутатів було без її присутності і згоди прийнято рішення № 140 про розділ між нею та ОСОБА_3 будинку № 13 по вул.Береговій і збільшення частки позивача з 1/3 до ?. Вказаним рішенням, на думку позивача, порушено її право власності, так як вона до сільської ради не зверталась, доручення про такий розподіл ні усно, ні письмово нікому не давала. Просить скасувати вказане рішення як незаконне.

В судовому засіданні представник позивача позов підтримала.

Відповідач не з»явився в судове засідання, направив заяву про розгляд справи без участі представника.

3-я особа ОСОБА_2, яку ухвалою суду від 29 січня 2015 року залучено в якості третьої особи у справі, оскільки вона є співвласником житлового будинку та користувачем земельної ділянки, та її представник позов не визнали, пояснивши, що згідно з договором дарування від 24.01.1985р., посвідченого ОСОБА_6, державним нотаріусом першої Київської обласної державної нотаріальної контори, мати ОСОБА_7 ОСОБА_3 - подарувала позивачці 1/3 частину жилого будинку в с. Софіївська Борщагівка по вул.Берегова, 13, розташованого на земельній ділянці радгоспу «Совки».

Відповідно до рішення виконкому Софіївсько - ОСОБА_5 сільської ради народних депутатів від 29.10.1993 . № 140 частини між власниками на будинок в с.Софіївська Борщагівка по вул. Берегова, 13 розподілені : за . ОСОБА_3 визнано право власності на ? замість 2/3 частин; за ОСОБА_1 1/2 частина замість 1/3 частини.

На підставі рішення № 140 від 29.10.1993 виконкомом Софіївсько - ОСОБА_5 сільської ради народних депутатів ОСОБА_8 було видано свідоцтво про право особистої власності на ? частину жилого будинку в с.Софіївська Борщагівка по вул.Берегова, 13, зареєстровано в Києво-Святошинському бюро технічної інвентаризації 18.11.1993р. по реєстру за № 320.

Позивачка і ОСОБА_3 отримали нові правовстановлюючі документи. Кожна на ? частину будинку. Встановили конкретний порядок користування будинком. В якому було два окремих виходи та встановили порядок користування земельними ділянками.

23.11.1993 ОСОБА_1 подарувала ? частину жилого будинку по вул. Берегова, 13 в с. Софіївська Борщагівка ОСОБА_4, яка належала їй на підставі свідоцтва про право особистої власності на ? частину жилого будинку.

26.04.1994р. ОСОБА_4 подарувала 2/10 частин жилого будинку по вул.Берегова, 13 в с.Софіївська Борщагівка ОСОБА_9

12.06.1999р. ОСОБА_3 подарувала 11/50 частин жилого будинку по вул.Берегова, 13 в с.Софіївська Борщагівка ОСОБА_2, яка належала їй на підставі свідоцтва про право власності на ? частину жилого будинку.

12.06.1999р. ОСОБА_3 подарувала 14/50 частин жилого будинку по вул. Берегова, 13 в с. Софіївська Борщагівка ОСОБА_10, яка належала їй на підставі свідоцтва про право власності на ? частину жилого будинку.

З 23.11.1993 р. позивачка не є співвласником частини будинку за адресою с.Софіївська Борщагівка, вул. Берегова, 13, та не є власником (співвласником) і користувачем земельної ділянки за адресою вул.Берегова, 13 в с.Софіївська Борщагівка.

Співвласниками будинку та користувачами за адресою с.Софіївська Борщагівка, вул. Берегова, 13 є ОСОБА_4, ОСОБА_9, ОСОБА_2 і ОСОБА_11. На думку третьої особи задоволення судом позову ОСОБА_1 до Софіївської ОСОБА_5 сільської ради про скасування рішення виконкому Софіївсько-Борщагівської сільської ради народних депутатів від 29.10.993. № 140 та визнання його недійсним вплине на права співвласників будинку. Просив суд відмовити в позові у звязку із пропуском строку позовної давності, оскільки позивач отримала оскаржуване рішення 16.03.2010 , а не в листопаді 2014 року, як вказано в позові.

Суд, вислухавши осіб, які приймають участь у розгляді справи, вивчивши матеріали справи, приходить до висновку про відмову в позові з наступних підстав.

Судом встановлено, що рішенням виконкому Софіївсько-Борщагівської сільської ради народних депутатів від 23.11.1984. № 64 «Про дозвіл дарування 1/3 частини ОСОБА_3, яка проживає по вул. Берегова - 13 своїй сестрі ОСОБА_1» за заявою ОСОБА_3 їй дозволено подарувати 1/3 частину жилого будинку своїй сестрі, інваліду 2 групи, ОСОБА_1. Пунктом 2 цього рішення закріплено за інвалідом 2 групи ОСОБА_1 0,12 га землі в селі ОСОБА_5.-Борщагівка по вул.Берегова -13, біля 1/3 частини будинку, що дарує їй сестра ОСОБА_3

24.01.1985р. ОСОБА_3 подарувала ОСОБА_1 1/3 частину жилого будинку по вул. Береговій, 13 в с. Софіївська Борщагівка Києво-Святошинського району Київської області. Договір дарування посвідчено заступником старшого державного Першої Київської обласної державної нотаріальної контори нотаріуса ОСОБА_6

Відповідно до оскаржуваного рішення виконкому Софіївсько - ОСОБА_5 сільської ради народних депутатів від 29.10.1993 № 140 у звязку із добудовою до будинку і відсутністю суперечок між власниками, зміною частин будинку, вирішено розподілити частини будинку між власниками будинку в с. Софіївська Борщагівка по вул. Береговій, 13 у такому відношенні: за гр. ОСОБА_3 ? частина, замість 2/3 частин; за гр. ОСОБА_1 ? частина, замість 1/3 частини.

На підставі рішення № 140 від 29.10.1993 виконкомом Софіївсько -ОСОБА_5 сільської ради народних депутатів гр. ОСОБА_3 та гр. ОСОБА_1 було видано свідоцтво про право особистої власності на ? частину жилого будинку в с. Софіївська Борщагівка по вул. Береговій, 13, зареєстровано в Києво-Святошинському бюро технічної інвентаризації 18.11.1993. по реєстру за № 320.

23.11.1993 позивачка подарувала свою ? частину жилого будинку по вул. Береговій, 13 в с.Софіївська Борщагівка ОСОБА_4, яка належала їй на підставі свідоцтва про право власності на ? частину жилого будинку. Договір від імені ОСОБА_1 був підписаний на підставі довіреності, посвідченої виконкомом ОСОБА_5 сільської Ради народних депутатів Києво-Святошинського району Київської області, 23.11.93р. за р. № 233, ОСОБА_3

Статтею 132 Конституції УРСР (1978 року в редакції, які діяла на момент прийняття оскаржуваного рішення, передбачено, що виконавчими і розпорядчими органами місцевих Рад народних депутатів є виконавчі комітети, які обираються ними.

Стаття 134 Конституції УРСР 1978 проголошує, що компетенція виконавчих комітетів місцевих Рад народних депутатів і порядок їх діяльності визначаються на основі цієї Конституції Законом «Про місцеві Ради народних депутатів України та місцеве самоврядування».

Відповідно до статті 135 Конституції УРСР 1978, виконавчі комітети місцевих Рад народних депутатів приймають рішення і видають розпорядження в межах повноважень, наданих їм законодавством України.

Відповідно до статті 49 Закону України «Про місцеві Ради народних депутатів та місцеве і регіональне самоврядування в Україні (від 07.12.1990р. в редакції, яка діяла на день прийняття оскаржуваного рішення) виконавчий комітет Ради народних депутатів у межах своїх повноважень приймає рішення і видає розпорядження. Рішення виконавчого комітету приймаються більшістю від загального складу виконавчого комітету. Розпорядження виконавчого комітету видаються від його імені головою виконавчого комітету.

Частиною 3 статті 58 Закону України «Про місцеві Ради народних депутатів та місцеве і регіональне самоврядування в Україні» (в редакції, яка діяла на день прийняття оскаржуваного рішення) визначено, що спори про поновлення порушених прав, що виникають в результаті дій чи бездіяльності органів місцевого та регіонального самоврядування, вирішуються в суді або арбітражному суді.

Однак, всупереч вимогам ст.ст. 10, 60 ЦПК України позивач не надала суду належних та допустимих доказів в підтвердження своїх позовних вимог чи спростування заперечень третьої особи та її представника. З матеріалів справи вбачається, що оскаржуване рішення свідчить про збільшення частки на приватну власність з 1/3 до ? на користь позивача, тому твердження про порушення її прав власності є необґрунтованими, позивач визнає себе членом сімї ОСОБА_4 що не заперечує 3-я особа, але яке саме право позивача порушено в даному випадку не доведено.

Відповідно до частини 1 статті 113 ЦК УРСР володіння, користування і розпорядження майном при спільній частковій власності провадиться за згодою всіх учасників, а при відсутності згоди спір вирішується судом.

Статтею 118 ЦК УРСР визначено, якщо учасники спільної часткової власності на жилий будинок за угодою між собою встановили порядок користування відособленими приміщеннями будинку (квартирами, кімнатами) відповідно до частки кожного і така угода нотаріально посвідчена і зареєстрована у виконавчому комітеті місцевої Ради народних депутатів, то вона обовязкова і для особи, яка згодом придбає частку в спільній власності на цей будинок.

Враховуючи, що відповідний нотаріально посвідчений та зареєстрований у виконкомі сільської ради договір про порядок користування приміщеннями у будинку 13 по вул.Береговій в с.Софіївська Борщагівка чи рішення суду не надано суду, суд вважає недоведеним твердження позивача про домовленість між співвласниками про користування ОСОБА_4, ОСОБА_1, ОСОБА_3 відповідними відособленими приміщеннями будинку відповідно до частки кожного, на які посилається позивач в позові.

Враховуючи зміст заявлених вимог, суд приходить до висновку про необхідність аналізу наступних правових норм та рекомендацій Верховного суду України.

У ст. 3 ЦК України передбачено, що загальними засадами цивільного законодавства є: 1) неприпустимість свавільного втручання у сферу особистого життя людини; 2) неприпустимість позбавлення права власності, крім випадків, встановлених Конституцією України та законом; 3) свобода договору; 4) свобода підприємницької діяльності, яка не заборонена законом; 5) судовий захист цивільного права та інтересу; 6) справедливість, добросовісність та розумність. Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

У відповідності ло ст.. 1 Протоколу № 1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном . Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах , передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Зважаючи на позицію Верховного Суду України, викладену у Постанові Пленуму «Про судове рішення у цивільній справі» № 14 від 18 грудня 2009 року, оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це. Статтею 10 ЦПК України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

У ст. 60 ЦПК України визначено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Аналізуючи вище перелічені правові норми та рекомендації Верховного суду України в розрізі наданих суду матеріалів, суд вважає, що перше, що повинен був довести суду позивач, це наявність у нього прав, свобод чи інтересів, які були порушені, невизнані чи оспорені відповідачем.

Проте, з огляду на наявні в справі матеріали, позивач з 23 листопада 1993 року не є власником чи співвласником будинку № 13 по вул. Береговій с Соф. Борщагівка.

З тексту позовної заяви, також в судовому засіданні встановлено, що оспорюваним рішенням 29.10.1993 частку позивачки збільшено з 1/3 на ? , що саме оспорюваним рішенням визначені частки сторін в праві власності на будинок,та згідно договору дарування від 23.11.1993 позивачка свою ? частку відчужила, договір дарування до даного часу є дійсним , тому суд не вбачає порушення її прав.

До того ж, позовні вимоги ОСОБА_1 є беззмістовними, так як вони стосуються скасування оспорюваного рішення, яким, як зазначено в позові порушено право позивача оскільки її частиною будинку користуються відповідачі, ,ким в даному випадку є ОСОБА_5. ОСОБА_5 сільська рада.

Тому як вбачається з тексту позовної заяви, також в судовому засіданні , позивачем не зазначено причини подання позову, тобто, які саме права та/або інтереси позивача порушено саме відповідачем ОСОБА_12. Борзагівською с ільською радою, яка не виносила оспорюваного рішення, а позивач оспорюючи рішення виконавчого комітету ОСОБА_5. ОСОБА_5 сільської ради, звертається до ОСОБА_5. ОСОБА_5 сільської ради.

Тобто, яким чином відповідач ОСОБА_12. ОСОБА_5 сільська рада порушує права та законні інтереси позивача при винесенні оспорюваного рішення виконкомом ОСОБА_5. ОСОБА_5 сільської ради, в судовому засіданні не доведено представником позивача.

Таким чином , в судовому засіданні не доведено факту наявності порушення права та законних інтересів позивача, не доведено факту протиправної поведінки відповідача, та причинний зв»язок з можливим порушенням прав та законних інтересів позивача, про що зазначено вище.

Тобто, представник позивача не довела тих обставин на які посилалася як на підставу позовних вимог, не надала докази в обґрунтування позовних вимог, не спростувала тих обставин на які посилалися 3-я особа та її представник в обґрунтування своїх заперечень, що є її обов»язком відповідно до засад змагальності процесу за ст.. 10 ЦПК України . При цьому суд створив всі умови для змагального процесу , роз»яснював представнику позивача її права та обов»язки. Отже, суд, оцінюючи докази в їх сукупності, дійшов висновку про необґрунтованість та недоведеність вимог позивача, оскільки вони не відповідають вимогам ст.57-59 ЦПК України.

На підставі вищевикладеного, та керуючись ст.ст. 113, 118 ЦК УРСР, ст.ст. 10, 11, 209, 212-215 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

В позові ОСОБА_1 до ОСОБА_5. ОСОБА_5 сільської ради Києво-Святошинського району Київської області 3-я особа ОСОБА_2 про скасування рішення ОСОБА_5. ОСОБА_5 сільської ради Києво-Святошинського району Київської області та визнання його недійсним,відмовити.

Рішення суду може бути оскаржено до Апеляційного суду Київської області через Києво-Святошинський районний суд протягом десяти днів з дня його проголошення.

Суддя