УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 вересня 2015 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Гвоздика П.О.,

суддів: Горелкіної Н.А., Євграфової Є.П.,

Іваненко Ю.Г., Наумчука М.І.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом Комунального закладу освіти «Багатопрофільний навчально-реабілітаційний ресурсно-методичний центр корекційної роботи та інклюзивного навчання» Дніпропетровської обласної ради до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, треті особи: Головне управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області, Управління-служба у справах дітей Жовтневої районної у м. Дніпропетровську ради, Дніпропетровська обласна рада, про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням шляхом визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, та зняття з реєстраційного обліку, за касаційною скаргою ОСОБА_5, ОСОБА_4 на рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 25 березня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

Комунальний заклад освіти «Багатопрофільний навчально-реабілітаційний ресурсно-методичний центр корекційної роботи та інклюзивного навчання» Дніпропетровської обласної ради (далі - КЗО «Багатопрофільний навчально-реабілітаційний ресурсно-методичний центр корекційної роботи та інклюзивного навчання») звернувся до суду із вказаним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що на його балансі в оперативному управлінні є майно, що належить до спільної власності територіальних громад сіл, селищ, міст Дніпропетровської області і перебуває в управлінні обласної ради на підставі розпорядження голови Дніпропетровської обласної ради від 21 січня 2010 року № 10-р, серед якого є об'єкт, розташований по АДРЕСА_2, який складається з: житлового будинку Р-1, загальною площею 72,6 кв. м; РЧ - прибудова; Р″ - прибудова; рЧ - прибудова; р-1 - прибудова; р - ганок.

Зазначав, що у 1964 році між Дніпропетровською школою-інтернатом, правонаступником якого є КЗО «Багатопрофільний навчально-реабілітаційний ресурсно-методичний центр корекційної роботи та інклюзивного навчання», та ОСОБА_3 укладено договір № XII «Про надання площі для проживання», яка належить їм на праві постійного користування.

Посилаючись на те, що відповідачі понад шість місяців, а саме з 01 вересня 2010 року, не проживають у спірному житловому приміщенні без поважних причин, вибули на постійне проживання за адресою: АДРЕСА_1, позивач просив усунути перешкоди в користуванні будинком АДРЕСА_2 шляхом визнання ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 такими, що втратили право користування житловим приміщенням, та зняти їх з реєстраційного обліку.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 22 січня 2015 року в задоволенні позову відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 25 березня 2015 року зазначене судове рішення скасовано. Ухвалено нове рішення, яким позов задоволено частково. Визнано ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 такими, що втратили право користування житловим приміщенням у будинку АДРЕСА_2. У решті позову відмовлено.

У поданій касаційній скарзі ОСОБА_5, ОСОБА_4 просять рішення апеляційного суду скасувати, посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права, та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Судом першої інстанції установлено, що у 1964 році між Дніпропетровською школою-інтернатом, правонаступником якого є КЗО «Багатопрофільний навчально-реабілітаційний ресурсно-методичний центр корекційної роботи та інклюзивного навчання», та ОСОБА_3, ОСОБА_6 був укладений договір № XII (а. с. 30).

Згідно з договором № ХІІ відповідач ОСОБА_3 та ОСОБА_6 набули право користування площею 23,65 кв. м під житло, що знаходиться в АДРЕСА_2. Умовами договору передбачені права та обов'язки наймачів житла (а. с. 30).

Відповідно до п. п. 2, 3 даного договору відповідач ОСОБА_7 та ОСОБА_6 зобов'язалися щомісяця сплачувати усі комунальні послуги та за свій рахунок робити ремонт у наданому їм житлі (а. с. 30).

Із домової книги щодо реєстрації осіб у житловому будинку АДРЕСА_2 вбачається, що за вказаною адресою зареєстровані відповідачі: ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 (а. с. 48-58).

Наказом від 12 липня 2004 року № 67-а ОСОБА_3 було звільнено з посади прибиральника службових приміщень за власним бажанням.

Згідно зі свідоцтвом про право власності на нерухоме майно від 24 листопада 2010 року власником житлового будинку АДРЕСА_2 є територіальні громади сіл, селищ, міст Дніпропетровської області в особі Дніпропетровської обласної ради (а. с. 72).

Із листа Дніпропетровської обласної ради від 08 грудня 2009 року № 2045/0/2-09 вбачається, що майно, яке перебуває на балансі КЗО «Багатопрофільний навчально-реабілітаційний ресурсно-методичний центр корекційної роботи та інклюзивного навчання», є в оперативному управлінні закладу і належить до спільної власності територіальних громад сіл, селищ, міст Дніпропетровської області (а. с. 31).

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що позивач обґрунтовував свої позовні вимоги ст. ст. 316, 317, 318, 321 ЦК України, які захищають права власника, в той час коли спірний будинок є комунальною власністю, а позивач лише його балансоутримувачем, та дійшов висновку про відсутність підстав для звернення до суду з даними позовними вимогами.

Апеляційний суд, скасовуючи рішення суду першої інстанції та задовольняючи позов частково, виходив із того, що позивач просив усунути перешкоди у користуванні житловим будинком АДРЕСА_2 шляхом визнання відповідачів такими, що втратили право користування спірним житловим приміщенням, та зняти їх з реєстраційного обліку на підставі ст. ст. 71, 72 ЖК України, та вважаючи, що позивач має право на звернення із таким позовом як балансоутримувач, дійшов висновку про наявність підстав для визнання відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням. При цьому за висновком апеляційного суду відсутність відповідачів за зареєстрованою адресою вже понад рік через брак житлово-комунальних послуг не може бути визнана судом поважною, а доказів на підтвердження того, що відповідачі вимушені не проживати у спірному будинку з причини того, що позивач або треті особи чинять перешкоди у проживанні, або ж існують інші поважні причини їх непроживання у квартирі, суду не надано.

Однак з висновками апеляційного суду не можна погодитись, оскільки суд дійшов їх із порушенням норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до ст. ст. 303, 304 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Справа розглядається апеляційним судом за правилами, встановленими для розгляду справи судом першої інстанції, з винятками і доповненнями, встановленими законом.

Виходячи з положень зазначених процесуальних норм та норм ст. ст. 213, 214, 316 ЦПК України ухвалене апеляційним судом рішення повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам рішення апеляційного суду не відповідає.

Так, зазначаючи, що позивач має право на пред'явлення позову, апеляційний суд не навів жодного мотиву на спростування висновку суду першої інстанції щодо того, що позивач не є власником спірного приміщення. Між тим, обмежившись констатацією наявності листа щодо перебування майна в оперативному управлінні як доказу права на позов, що стосується житлових прав відповідачів, апеляційний суд не звернув уваги на те, що статут позивача не передбачає будь-яких повноважень щодо розпорядження житловим фондом територіальної громади, що перебуває на його балансі, в тому числі з питань вселення і виселення громадян, зокрема в судовому порядку.

Частиною 3 ст. 10 ЦПК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_1766/ed_2014_10_30/pravo1/T041618.html?pravo=1> передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Встановлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд має свої дії мотивувати та враховувати те, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 4 ст. 60 ЦПК <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_1822/ed_2014_10_30/pravo1/T041618.html?pravo=1>).

Відповідно до ст. 212 ЦПК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_1987/ed_2014_10_30/pravo1/T041618.html?pravo=1> суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів в їх сукупності.

Статтею 71 ЖК України передбачена можливість збереження жилого приміщення за відсутніми наймачами або членами їх сімей протягом шести місяців або протягом більш тривалого часу при наявності конкретних обставин, перелічених також в ст. 71 цього ж Кодексу, зокрема призовна та строкова військова служба, тимчасовий виїзд з постійного місця проживання за умовами і характером роботи або у зв'язку з навчанням, поміщенням дитини (дітей) на виховання в дитячий заклад, до родичів, опікуна чи піклувальника, виїздом у зв'язку з виконанням обов'язків опікуна (піклувальника), влаштування непрацездатних осіб, у тому числі дітей-інвалідів, у будинку-інтернаті та іншій установі соціальної допомоги, виїзду на лікування в лікувально-профілактичний заклад, взяття під варту або засудження).

Тимчасова відсутність особи може бути безперервною, але не повинна перевищувати шести місяців. Початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до житлового приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності. Таким чином, у разі встановлення судом факту лише тимчасової відсутності наймача за місцем проживання, строк якого не перевищує шести місяців, підстав для визнання його таким, що втратив право користування житловим приміщення, немає.

При цьому під тимчасовою відсутністю розуміються такі випадки, коли особа протягом певного часу не проживає в жилому приміщенні, але інтересу щодо користування ним не втрачає в силу закону. Тимчасова відсутність повинна нести безперервний характер. Якщо особа повертається на місце проживання, вважається, що переривається і строк тимчасової відсутності. Разом із тим обставиною, яка перериває шестимісячний строк, не може вважатися епізодичні появи особи не з метою постійного проживання, а з метою лише утримати за собою житло.

На порушення зазначених норм процесуального та матеріального права апеляційний суд не дав належної оцінки доводам відповідачів та наданим ним доказам про поважність причин тимчасової відсутності в спірному будинку, не визначився, з якого ж часу відповідачі були безперервно відсутні, не звернув уваги на те, що у поданих позивачем на підтвердження відсутності актах не зазначено ні дати їх складання, ні відношення «комісії», що здійснювала перевірку, до спірного питання. Відсутні і будь-які докази затвердження таких актів адміністрацією позивача.

З матеріалів справи вбачається, що спір між сторонами з приводу використання відповідачами для проживання будинку АДРЕСА_2 триває з 2009 року. При цьому між сторонами триває листування з приводу, як-то укладання договорів на обслуговування, сплати заборгованості, поновлення надання послуг, надання довідки про склад сім'ї, що не може свідчити про втрату інтересу з боку відповідачів до спірного житла. З акта обстеження (а. с. 32, т. 1), що був доданий позивачем до позову, вбачається, що вже в листопаді 2012 року до будинку не здійснювалось постачання електроенергії у зв'язку із пошкодженням кабельної лінії, а з грудня 2012 року відповідачі (разом із малолітніми дітьми, ІНФОРМАЦІЯ_3, ІНФОРМАЦІЯ_4, ІНФОРМАЦІЯ_5) виїхали на проживання за адресою: АДРЕСА_1.

Доказів поновлення електропостачання до будинку та водночас за його відсутності, відповідності спірного приміщення вимогам ст. 50 ЖК України матеріали справи не містять. Разом із тим на а. с. 111, т. 2 міститься фотокопія наказу від 12 березня 2015 року № 49, згідно з яким у зв'язку з аварійним станом будинку позивачем припинено доступ людей, які в ньому проживають.

З огляду на наведене висновки апеляційного суду щодо відсутності доказів на підтвердження того, що відповідачі вимушені не проживати у спірному будинку з причини того, що позивач або треті особи чинять перешкоди у проживанні, або ж існують інші поважні причини їх непроживання у квартирі, не можна визнати такими, що ґрунтуються на наявних в матеріалах справи доказах.

Оскільки допущені апеляційним судом порушення норм матеріального та процесуального права призвели до неправильного вирішення справи, рішення суду апеляційної інстанції підлягає скасуванню з передачею справи на новий апеляційний розгляд.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_5, ОСОБА_4 задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 25 березня 2015 року скасувати, справу передати на новий розгляд до апеляційного суду Дніпропетровської області.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий П.О. Гвоздик

Судді: Н.А. Горелкіна

Є.П. Євграфова

Ю.Г. Іваненко

М.І. Наумчук