АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Апеляційне провадження Головуючий у 1 інстанції: Наборозняк М.І.
№ 22-ц/796/4829/2015 Доповідач: Шебуєва В.А.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 березня 2015 року Колегія суддів Судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду міста Києва

в складі: головуючого-судді Шебуєвої В.А.,

суддів Українець Л.Д., Оніщука М.І.,

при секретарі Троц В.О.,

розглянувши апеляційні скарги ОСОБА_1 та Писаренко ЛюдмилиЛеонідівни, яка діє на підставі довіреності від імені та в інтересах Публічного акціонерного товариства «Імексбанк», на рішення Святошинського районного суду м. Києва від 22 січня 2015 року в справі за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Імексбанк» про захист прав споживачів,-

в с т а н о в и л а:

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 22 січня 2015 року позов ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Імексбанк» (далі - ПАТ «Імексбанк») про захист прав споживачів задоволено частково.

Визнано недійсними умови договору між ОСОБА_1 та ПАТ «Імексбанк» №999-00019808/1 від 10 вересня 2012 року про надання кредиту, про які зазначено в окремих пунктах договору:

в абзаці третьому п. 2.7 вказаного договору: «у випадку порушення позичальником умов цього договору банк має право самостійно визначити іншу черговість погашення заборгованості згідно встановленої черговості»;

у абзаці другому п. 2.8 договору: «строк позовної давності до вимог про стягнення неустойки - 3 (три) роки. Зазначене застереження згідно ст. 259 ЦК України є договором про збільшення позовної давності»;

у п. 2.9 договору: «Зобов'язання банку за овердрафтом не є безвідкличні. Грошові зобов'язання позивальника за цим договором є безумовними та безвідкличними»;

у п. 3.21. «Безперешкодно отримувати від позичальника дані про його фінансовий стан та проводити з цього приводу відповідні перевірки. Позичальник надає банку згоду на отримання від третіх осіб інформації про його фінансовий стан відповідно до законодавства України»;

у п. 3.3.3.: «Протягом дії цього договору, без письмового погодження з банком не отримувати кредити в інших банківських установах, не надавати порук, не обтяжувати своє майно будь-якими зобов'язаннями»;

у п. 3.3.4: «Надавати представникам банку, за першою вимогою інформацію про свій фінансовий стан»;

у п. 3.3.6. «Протягом трьох робочих днів з моменту отримання відпустки у зв'язку із вагітністю та пологами, відпустки по догляду за дитиною, виходу на пенсію, позови, претензії від третіх осіб та інших обставин, які можуть вплинути на стан виконання зобов'язань за цим договором, з наданням відповідних документів, що підтверджують такі зміни»;

у п. 3.3.8: «При звільнені з поточного місця роботи повідомити про це банк не пізніше 14 календарних днів до дня звільнення і якщо інше попередньо письмово не узгоджено з банком, подати заяву на закриття ліміту овердрафту та до дати звільнення погасити проценти та кредитну заборгованість (при її наявності)»;

у п. 6.5: «Позичальник погоджується, що умови, передбачені п. 6.2 договору щодо збереження банківської таємниці не поширюються на випадки розкриття банком третім особам інформації щодо позичальника, що складає банківську таємницю у випадках порушення позичальником умов цього договору або у випадках наявності фактів невиконання позичальником своїх фінансових зобов'язань перед іншими кредиторами. У зазначених випадках позичальник надає згоду банку розкривати банківську таємницю, шляхом надання її способом та в обсягах, визначених банком, необмеженому колу третіх осіб, у т.ч. органам нотаріату, фінансовим установам, іншим установам, підприємствам, організаціям, в тому числі шляхом розміщення в електронних базах даних (наприклад, ЕІС «Реєстр позичальник»), на Інтернет-сайтах, шляхом розповсюдження засобами масової інформації та каналами електронної пошти, тощо»;

у п. 7.12 «Зазначене застереження є договором застави рухомого майна позичальника».

В іншій частині вимог відмовлено.

Стягнуто з ПАТ «Імексбанк» в дохід держави 243,60 грн. судового збору.

Не погоджуючись із рішенням суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить вказане рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким визнати недійсним договір від 10 вересня 2012 року про надання кредиту за №999-00019808/1. Посилається на те, що рішення суду першої інстанції ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права. Звертає увагу на те, що за умовами кредитного договору у ПАТ «Імексбанк»в рази більше прав, ніж у позичальника, і в рази менше обов'язків, ніж у позичальника. Договором передбачено лише одне право позичальника достроково повернути використані кошти та користуватися кредитом. Натомість у кредитодавця є лише один обов'язок - надати кредит, який закінчився в перші дні дії договору. Надалі ж жодних обов'язків банк по відношенню до позичальника не має. А відтак, відповідно до ч. 2 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» умови договору є несправедливими, що згідно ч. 5 цієї статті дають можливість визнати договір недійсним.

Представник ПАТ «Імексбанк» також подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду першої інстанції скасувати й ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 На думку апелянта, судом було порушено положення норм матеріального та процесуального права. Зазначає, що Договір про надання кредиту укладено у відповідності до вимог ст. 203 ЦК України, його умови відповідають актам цивільного законодавства. Ухвалюючи рішення, судом не було наведено мотивів чому він вважав, що визнані недійсними умови договору ставлять отримувача кредитних коштів в тяжке, несправедливе становище, як споживача в договірних зобов'язаннях, в також суперечать принципу добросовісності, наслідком істотного дисбалансу договірних прав і обов'язків наслідком, погіршення становища споживача.

В судове засідання сторони та їх представники не з'явилися, повідомлені про місце і час розгляду справи, а тому судова колегія дійшла висновку про можливість слухання справи у їх відсутність.

Дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга ОСОБА_1 не підлягає задоволенню, а апеляційна скарга представника ПАТ «Імексбанк» підлягає задоволенню частково з наступних підстав.

Судом встановлено, що 10 вересня 2012 року між ПАТ «Імексбанк» (банк) та ОСОБА_1 (позичальник) було укладено договір №999-00019808/1 про надання кредиту. Відповідно до умов договору банк надав позичальнику для власних потреб кредит у формі овердрафту лімітом в сумі 50 000,00 грн. зі сплатою процентів за користування кредитом за ставкою 19% річних, а позичальник зобов'язався своєчасно погасити кредит, дата остаточного повернення - до 09 вересня 2015 року.

09 жовтня 2014 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ПАТ «Імексбанк» про визнання недійсним договору від 10 вересня 2012 року про надання кредиту №999-00019808/1 на підставі ч. 5 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів».

Суд першої інстанції дійшов висновку про часткове задоволення позову ОСОБА_1, визнавши недійсними положення викладені в наступних пунктах: в абзаці третьому п. 2.7 вказаного договору: «у випадку порушення позичальником умов цього договору банк має право самостійно визначити іншу черговість погашення заборгованості згідно встановленої черговості»; у абзаці другому п. 2.8 договору: «строк позовної давності до вимог про стягнення неустойки - 3 (три) роки. Зазначене застереження згідно ст. 259 ЦК України є договором про збільшення позовної давності»; у п. 2.9 договору: «Зобов'язання банку за овердрафтом не є безвідкличні. Грошові зобов'язання позивальника за цим договором є безумовними та безвідкличними»; у п. 3.21. «Безперешкодно отримувати від позичальника дані про його фінансовий стан та проводити з цього приводу відповідні перевірки. Позичальник надає банку згоду на отримання від третіх осіб інформації про його фінансовий стан відповідно до законодавства України»; у п. 3.3.3.: «Протягом дії цього договору, без письмового погодження з банком не отримувати кредити в інших банківських установах, не надавати порук, не обтяжувати своє майно будь-якими зобов'язаннями»; у п. 3.3.4: «Надавати представникам банку, за першою вимогою інформацію про свій фінансовий стан»; у п. 3.3.6. «Протягом трьох робочих днів з моменту отримання відпустки у зв'язку із вагітністю та пологами, відпустки по догляду за дитиною, виходу на пенсію, позови, претензії від третіх осіб та інших обставин, які можуть вплинути на стан виконання зобов'язань за цим договором, з наданням відповідних документів, що підтверджують такі зміни»; у п. 3.3.8: «При звільнені з поточного місця роботи повідомити про це банк не пізніше 14 календарних днів до дня звільнення і якщо інше попередньо письмово не узгоджено з банком, подати заяву на закриття ліміту овердрафту та до дати звільнення погасити проценти та кредитну заборгованість (при її наявності)»; у п. 6.5: «Позичальник погоджується, що умови, передбачені п. 6.2 договору щодо збереження банківської таємниці не поширюються на випадки розкриття банком третім особам інформації щодо позичальника, що складає банківську таємницю у випадках порушення позичальником умов цього договору або у випадках наявності фактів невиконання позичальником своїх фінансових зобов'язань перед іншими кредиторами. У зазначених випадках позичальник надає згоду банку розкривати банківську таємницю, шляхом надання її способом та в обсягах, визначених банком, необмеженому колу третіх осіб, у т.ч. органам нотаріату, фінансовим установам, іншим установам, підприємствам, організаціям, в тому числі шляхом розміщення в електронних базах даних (наприклад, ЕІС «Реєстр позичальник»), на Інтернет-сайтах, шляхом розповсюдження засобами масової інформації та каналами електронної пошти, тощо»; у п. 7.12 «Зазначене застереження є договором застави рухомого майна позичальника», оскільки такі умови є несправедливими та ставлять позивача в тяжке становище.

Колегія суддів вважає, що при вирішенні позовних вимог ОСОБА_1 судом було неправильно застосовано норми матеріального та процесуального права.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Частинами 1, 3 ст. 203 ЦК України визначено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

У статтях 18 і 19 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачено підстави для визнання договору недійсним: укладення договору на умовах, що обмежують права споживача та вчинення правочину з використанням нечесної підприємницької практики.

Відповідно до ч. 2 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача.

Перелік несправедливих умов у договорах із споживачами наведений у ч. 3 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів».

Звертаючись до суду з позовом ОСОБА_1 не було доведено того, що договір було укладено на умовах, що обмежують його права як споживача, та є несправедливими.

В обґрунтування заявлених вимог позивач посилався на те, що у оспорюваному договорі обов'язки банку визначені двома пунктами, тоді як права банку викладені у дев'яти пунктах, права позичальника викладені у двох пунктах, тоді як обов'язки - у десяти. Договором передбачено лише одне право позичальника - достроково повернути використані кошти та користуватися кредитом. Натомість договором визначено лише один обов'язок для ПАТ «Імексбанк» - надати кредит, надалі ж жодних обов'язків Банк по відношенню до позичальника не має.

Однак, вказані обставини не свідчать про те, що наслідком договору є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача, що згідно з ч. 5 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» є підставою для визнання положень такого договору недійсним або внесення до нього відповідних змін.

10 грудня 2014 року ОСОБА_1 звернувся до суду із заявою про збільшення позовних вимог, в якій, як на підставу заявлених вимог, посилався на невідповідність вимогам законодавства положень договору щодо черговості погашення позичальником заборгованості та права банку самостійно визначати іншу черговість, ніж встановлена договором (п. 2.7.).

Разом з тим, чинним законодавством не визначено обмежень щодо можливості визначення черговості погашення позичальником заборгованості за кредитним договором.

Відповідно до положень ст. ст. 6, 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ч. 1 ст. 628 ЦК України). Договір є обов'язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України).

Згідно з п. 7.10 договору №999-00019808/1 про надання кредиту від 10 вересня 2012 року підписанням цього договору позичальник підтвердив, що він повністю розуміє всі умови цього договору, свої права та обов'язки за цим договором і погоджується з ними.

Позовні вимоги ОСОБА_1 про визнання недійсним договору №999-00019808/1 про надання кредиту від 10 вересня 2012 року є безпідставними та не підлягають задоволенню.

Рішення Святошинського районного суду м. Києва від 22 січня 2015 року підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позову ОСОБА_1

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 309, 313-315 ЦПК України, судова колегія, -

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Апеляційну скаргу Писаренко Людмили Леонідівни, яка діє на підставі довіреності від імені та в інтересах Публічного акціонерного товариства «Імексбанк», задовольнити.

Рішення Святошинського районного суду м. Києва від 22 січня 2015 року скасувати та ухвалити нове рішення.

Відмовити в задоволенні позову ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Імексбанк» про захист прав споживачів.

Рішення набирає законної сили з часу проголошення та може бути оскаржено протягом двадцяти днів до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий

Судді