Справа № 463/3653/14 Головуючий у 1 інстанції: Головатий Р.Я.
Провадження № 22-ц/783/2872/15 Доповідач в 2-й інстанції: ОСОБА_1 І. І.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 червня 2015 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого судді Кабаля І.І.,

суддів: Монастирецького Д.І.,Шеремети Н.О.,

секретаря Бадівської О.О.,

з участю апелянтів: представника Львівської

обласної клінічної лікарні ОСОБА_2,

представника ОСОБА_3- ОСОБА_4,

представника позивачів - ОСОБА_5,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційними скаргами представника ОСОБА_3 ОСОБА_4 та Львівської обласної клінічної лікарні на рішення Личаківського районного суду м. Львова від 24 лютого 2015 року у справі за позовом ОСОБА_6, ОСОБА_7 до Львівської обласної клінічної лікарні, треті особи: ОСОБА_3, Департамент охорони здоровя Львівської обласної державної адміністрації, про відшкодування моральної та матеріальної шкоди,-

ВСТАНОВИЛА:

Рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 24 лютого 2015 року позов ОСОБА_6, ОСОБА_7 до Львівської обласної клінічної лікарні, треті особи: ОСОБА_3, Департамент охорони здоровя Львівської обласної державної адміністрації, про відшкодування моральної та матеріальної шкоди задоволено частково.

Стягнуто з Львівської обласної клінічної лікарні (Ідентифікаційний код юридичної особи 01996711) на користь ОСОБА_6 100 000 гривень моральної шкоди.

Стягнуто з Львівської обласної клінічної лікарні (Ідентифікаційний код юридичної особи 01996711) на користь ОСОБА_7 (ідентифікаційний номер 277661068) 60 000 гривень моральної шкоди.

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_6, ОСОБА_7 до Львівської обласної клінічної лікарні про стягнення матеріальної шкоди - відмовити.

Стягнуто з Львівської обласної клінічної лікарні (Ідентифікаційний код юридичної особи 01996711) на користь ОСОБА_7 (ідентифікаційний номер 277661068) 3153 гривень 36 копійок судових витрат.

Стягнуто з Львівської обласної клінічної лікарні (Ідентифікаційний код юридичної особи 01996711) в дохід держави 1 600 гривень судового збору.

Рішення суду оскаржили Львівська обласна клінічна лікарня та ОСОБА_3 через свого представника ОСОБА_4.

В своїх апеляційних скаргах Львівська обласна клінічна лікарня та представник ОСОБА_3 ОСОБА_4 посилаються на ухвалення судом рішення з порушенням норм матеріального та процесуального права, при неповно зясованих обставинах справи. Вважають, що оскільки немає вироку суду про визнання винним ОСОБА_3 у вчинені злочину, передбаченого ч.2 ст.140 КК України, та останнього звільнено від кримінальної відповідальності на підставі акта амністії, то ухвала суду у кримінальній справі не має доказового значення у розгляді цивільно-правових наслідків його дій. Також, вказують на неналежність та недопустимість письмових доказів, на які посилаються позивачі при доведенні завданої їм моральної шкоди. Апелянти просять рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким в задоволенні позову ОСОБА_6 та ОСОБА_7 відмовити повністю.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення осіб, які беруть у справі та їх представників, перевіривши в межах доводів апеляційної скарги та пред'явлених позовних вимог законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги слід відхилити з таких підстав.

Відповідно до вимог ч.1ст.303 ЦПК України, під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції лише в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Статтями 10 і 60 ЦПК України встановлено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін; сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості і що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Захист прав у порядку цивільного судочинства - це передбачені законом способи охорони, цивільних, житлових, земельних, сімейних чи трудових прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Тому власних порушеного права повинен довести наявність у нього такого права і може скористатися не будь-яким, а лише конкретно визначеним законом способом захисту свого права. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів передбачений ст.16 ЦК України, а також визначається спеціальними законами, які регулюють конкретні правовідносини.

Як вбачається з матеріалів справи, зокрема ухвали Личаківського районного суду м.Львова від 16.04.2014 року у кримінальному провадженні №0000008 про обвинувачення ОСОБА_3 за ч.2 ст.140 КК України (а.с.34-37 т.1), останній, будучи медичним працівником, та працюючи на посаді лікаря-акушера-гінеколога відділення екстрагенітальної патології вагітних Львівської обласної клінічної лікарні згідно наказу № 214 від 13.08.1981р. «По особовому складу» ЛОКЛ, володіючи вищою кваліфікаційною категорією за спеціальністю лікар-акушер-гінеколог, відповідно до примірного положення про лікаря-акушера-гінеколога акушерського (гінекологічного) відділення, яке затверджено наказом МОЗ України № 620 від 29.12.2003р. «Про організацію надання стаціонарної акушерсько-гінекологічної та неонатологічної допомоги в Україні», відповідно до вимог кваліфікаційної характеристики лікаря-акушера-гінеколога, затвердженої наказом МОЗ України № 117 від 29.03.2002р., та посадової інструкції лікаря-акушера-гінеколога відділення екстрагенітальної патології вагітних ЛОКЛ, затвердженої 04.08.2010р. головним лікарем ЛОКЛ, був зобов'язаний здійснювати належне медичне спостереження, догляд, обстеження та лікування вагітних, роділь і породіль на рівні сучасних досягнень медичної науки і практики.

Так, 10.11.2010 року ОСОБА_3 прийняв роділля ОСОБА_6 у відділенні екстрагенітальної патології вагітних ЛОКЛ, яке розташовано на вул. Некрасова, 4 у м. Львові, де здійснював допологове обстеження роділлі до 19.11.2010 року.

Готуючи до планової операції кесарського розтину, 19.11.2010 року о 11.55 год. у зв'язку з початком родової діяльності роділлі ОСОБА_6 провів операцію кесарського розтину у ОСОБА_6 в ургентному порядку, під час якої, несучи персональну відповідальність за її проведення як лікуючий лікар, неналежно виконуючи свої професійні обов'язки внаслідок недбалого та несумлінного до них ставлення, спричинив тяжкі наслідки неповнолітній ОСОБА_8, а саме під час операції при виведенні дитини з порожнини матки, грубо порушивши вимоги ст. 6, п. а) ч.1 ст.78 Закону України «Основи законодавства України про охорону здоров'я», спричинив пологову травму голови народженої ОСОБА_8, яка в подальшому, незважаючи на інтенсивне лікування, 23.11.2010 року о 23.30 год. померла у відділенні інтенсивної терапії недоношених дітей ЛОКЛ. Причиною смерті є пологова травма у вигляді масивного внутрішньочерепного крововиливу з порушенням мозкового кровообігу та з наступними незворотними змінами мозку, порушеннями функції життєво важливих органів, що мали вторинне походження, яка виявилася несумісною з життям, була спричинена при виведенні головки плоду з порожнини матки при розродженні операцією кесарського розтину.

Ухвалою суду від 16 квітня 2014 року ОСОБА_3 звільнено від кримінальної відповідальності за ч.2 ст.140 КК України на підставі ст.1 п.ґ, ст.6 Закону України «Про амністію у 2011 році» від 08.07.2011 року, а кримінальне провадження №0000008 - закрито.

Як вбачається з копії акта судово-медичного обстеження (дослідження) №131 від 25.11.2011року(а.с.38-43т.1),складеного судово-медичними експертами за результатами проведеного дослідження, причиною смерті новонародженої дитини ОСОБА_8, що наступила 23.11.2010 року о 23:30 год. є пологова травма голови несумісна з життям у вигляді масивного внутрішньо-черепного крововиливу, з порушенням мозкового кровообігу та наступними незворотніми функціональними і морфологічними змінами головного мозку. Пологова травма голови, несумісна з життям у вигляді масивного внутрішньочерепного крововиливу у дитини виникла під час операції кесарського розтину внаслідок травматичного пошкодження судин головного мозку при виведенні оперуючим лікарем голівки дитини з малого тазу матері. Відповідальність за проведення всіх етапів операції несе оперуючий лікар ОСОБА_3, якому слід було провести більш детальне обстеження вагітної ОСОБА_6, оскільки: недостатньо зібраний анамнез, не встановлена причина проведення кесарського розтину при першій вагітності, не встановлений діагноз «вузький таз», не проводилось кардіомоніторингове спостереження за плодом, ультразвукове обстеження було зроблено невчасно і некваліфіковано. Операцію кесарського розтину необхідно було провести в плановому порядку, до початку родової діяльності. Такий етап у ході операції кесарського розтину як виведення голівки плода є дуже складним та відповідальним та оперуючим лікарем ОСОБА_3 був виконаний недостатньо ретельно і обережно, внаслідок чого у дитини виникла вказана травма.

Отримання дитиною під час проведення оперативного родорозрішення пологової травми несумісної з життям, та неякісне надання медичних послуг ОСОБА_3 підтверджується також актом експертного контролю якості медичної допомоги від 18.02.2011 року №3 (а.с.44-48 т.1), складеним за результатами проведення експертизи якості надання медичної допомоги ОСОБА_6 на підставі наказу ГУОЗ ЛОДА №137 від 3.02.2011 року «Про проведення службової перевірки», висновком експерта №151-152 від 07.09.2012 року (а.с.49-60 т.1), актом експертного контролю якості медичної допомоги від 24.12.2010 року №65 (а.с.66-67 т.1).

Відповідно до ч.1 ст.1172 ЦК України юридична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов'язків, а тому суд першої інстанції прийшов до вірного висновку, що завдана позивачам шкода, неправомірними діями ОСОБА_3 при здійсненні ним трудових обов'язків, підлягає відшкодуванню Львівською обласною клінічною лікарнею, при цьому судом встановлено, що причиною післяпологової кровотечі у ОСОБА_6 та смерті новонародженої ОСОБА_8 стала пологова травма головки несумісна з життям, яку остання отримала внаслідок неналежного виконання ОСОБА_3 своїх професійних обов'язків, з якими останній ознайомлений 02.08.2010 р. (а.с.75-79 т.1).

Відповідно до ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних чи душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вона є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності та справедливості.

Стаття 1167 ЦК України передбачає, що моральна шкода, що завдана фізичній особі неправомірними діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди визначається залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. При вирішенні питання про відшкодування моральної шкоди суд враховує наявність такої, протиправність дій її заподіювачів (відповідачів), причинний зв'язок між шкодою і протиправним діянням відповідачів.

Відповідно до роз'яснень, що містяться в п.5 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», при вирішенні спорів про відшкодування моральної шкоди в судовому засіданні має бути з'ясовано, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань, втрат немайнового характеру, за яких обставин вони заподіянні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить.

Судом вірно встановлено, що у зв'язку зі смертю 23.11.2010 року новонародженої ОСОБА_8, яка стала наслідком неналежного виконання ОСОБА_3 своїх професійних обов'язків, позивачам завдано моральну шкоду, яка виразилась у душевних стражданнях, оскільки позивачі з нетерпінням чекали народження дитини, однак у зв'язку з її смертю перебувають у постійному неспокої, тривозі за майбутнім, досі відчувають біль за втраченою дитиною.

Відтак, враховуючи характер та обсяг страждань, яких зазнали позивачі, їх тривалість, що становить більше 4 років, а також, з урахуванням глибини душевних страждань, неможливість незалежно від часу та зусиль відновити попередній стан позивачів, разом з тим те, що матір дитини зазнала ще й моральних страждань пов'язаних з завданням шкоди її здоров'ю, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, суд прийшов до вірного висновку, що з відповідача підлягає стягненню на користь ОСОБА_6 100 000 гривень моральної шкоди, ОСОБА_7 - 60000 гривень.

Доводи апелянтів щодо відсутності вироку суду про визнання ОСОБА_3 винним у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.140 КК України, вірно не взяті судом до уваги зважаючи на наступне.

Так, ухвалою Личаківського районного суду м.Львова від 16.04.2014 року ОСОБА_3 звільнено від кримінальної відповідальності за ч.2 ст.140 КК України на підставі ст.1 п.ґ, ст.6 Закону України «Про амністію у 2011 році» від 08.07.2011 року, кримінальне провадження №0000008 - закрито.

Однак, як вбачається з вищевказаної ухвали суду (а.с.34-37 т.1), суд встановив, що ОСОБА_3,будучи медичним працівником,та працюючи на посаді лікаря-акушера-гінеколога відділення екстрагенітальної патології вагітних Львівської обласної клінічної лікарні згідно наказу № 214 від 13.08.1981 року «По особовому складу» ЛОКЛ, володіючи вищою кваліфікаційною категорією за спеціальністю лікар-акушер-гінеколог,відповідно до примірного положення про лікаря-акушера-гінеколога акушерського (гінекологічного) відділення, яке затверджено наказом МОЗ України № 620 від 29.12.2003 року «Про організацію надання стаціонарної акушерсько-гінекологічної та неонатологічної допомоги в Україні», відповідно до вимог кваліфікаційної характеристики лікаря-акушера-гінеколога, затвердженої наказом МОЗ України № 117 від 29.03.2002 року, та посадової інструкції лікаря-акушера-гінеколога відділення екстрагенітальної патології вагітних ЛОКЛ, затвердженої 04.08.2010 року головним лікарем ЛОКЛ, був зобов'язаний здійснювати належне медичне спостереження, догляд, обстеження та лікування вагітних, роділь і породіль на рівні сучасних досягнень медичної науки і практики, однак 10.11.2010 року прийняв роділля ОСОБА_6 у відділенні екстрагенітальної патології вагітних ЛОКЛ, яке розташовано на вул.Некрасова,4 у м. Львові, де здійснював допологове обстеження роділлі до 19.11.2010 року, готуючи до планової операції кесарського розтину, 19.11.2010 року о 11.55 год. у зв'язку з початком родової діяльності роділлі ОСОБА_6 провів операцію кесарського розтину у ОСОБА_6 в ургентному порядку, під час якої, несучи персональну відповідальність за її проведення як лікуючий лікар, неналежно виконуючи свої професійні обов'язки внаслідок недбалого та несумлінного до них ставлення, спричинив тяжкі наслідки неповнолітній ОСОБА_8, а саме під час операції при виведенні дитини з порожнини матки, грубо порушивши вимоги ст. 6, п. а) ч.1 ст.78 Закону України «Основи законодавства України про охорону здоров'я», спричинив пологову травму голови народженої ОСОБА_8, яка в подальшому, незважаючи на інтенсивне лікування, 23.11.2010 року о 23.30 год. померла у відділенні інтенсивної терапії недоношених дітей ЛОКЛ, причиною смерті якої є пологова травма у вигляді масивного внутрішньочерепного крововиливу з порушенням мозкового кровообігу та з наступними незворотними змінами мозку, порушеннями функції життєво важливих органів, що мали вторинне походження, яка виявилася несумісною з життям, була спричинена при виведенні головки плоду з порожнини матки при розродженні операцією кесарського розтину.

З роз'яснень Пленуму Верховного Суду України, наданих у п.п.1,2 Постанови від 23 грудня 2005 року № 12 «Про практику застосування судами України законодавства про звільнення особи від кримінальної відповідальності» вбачається, що закриття кримінальної справи зі звільненням від кримінальної відповідальності можливе лише в разі вчинення особою суспільно небезпечного діяння, яке містить склад злочину, передбаченого КК, та за наявності визначених у законі правових підстав, вичерпний перелік яких наведено у ч. 1 ст. 44 КК, а саме: у випадках, передбачених цим Кодексом, а також на підставі закону України про амністію чи акта помилування. При вирішенні питання про звільнення особи від кримінальної відповідальності суд (суддя) під час попереднього, судового, апеляційного або касаційного розгляду справи повинен переконатися (незалежно від того, надійшла вона до суду першої інстанції з відповідною постановою чи з обвинувальним висновком, а до апеляційного та касаційного судів - з обвинувальним вироком), що діяння, яке поставлено особі за провину, дійсно мало місце, що воно містить склад злочину і особа винна в його вчиненні, а також, що умови та підстави її звільнення від кримінальної відповідальності передбачені КК. Тільки після цього можна постановити (ухвалити) у визначеному КПК порядку відповідне судове рішення.

ОСОБА_3 було роз'яснено суть обвинувачення, підставу звільнення від кримінальної відповідальності та право заперечувати проти закриття кримінального провадження з цієї підстави, однак він підтримав подане до суду відповідне письмове клопотання та просив закрити кримінальне провадження з підстав, передбачених Законом України «Про амністію у 2011 році» (а.с.36 т.1).

Враховуючи вищенаведене, суд першої інстанції вірно прийшов до висновку про наявність причинного зв'язку між діями ОСОБА_3 та завданою позивачам шкодою, і даний факт встановлений відповідним судовим рішенням, що набрало законної сили та останнім не оскаржувалось.

Крім цього, амністія є підставою для звільнення особи від кримінальної відповідальності та не виключає відповідальність цивільно-правову. Так, відповідно до ч.2 ст.14 Закону України «Про амністію у 2011 році» амністія не звільняє від обов'язку відшкодувати заподіяну злочином шкоду, який покладено на винну особу вироком або рішенням суду. Відтак доводи апелянтів щодо відмови у позові з підстав відсутності обвинувального вироку є безпідставними.

Зважаючи на наведене колегія суддів приходить до висновку, що апелянтами недоведено в чому полягає порушення судом норм матеріального права.

Суд першої інстанції прийшов до вірного висновку, що внаслідок неправомірних дій ОСОБА_3 позивачі зазнали моральних страждань, і оскільки розмір відшкодування моральної шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань, яких зазнали позивачі, їх тривалості, можливості відновлення, враховуючи обставини даної справи, ступінь вини відповідача, суд вірно вирішив, що на відшкодування моральної шкоди на користь позивачів слід стягнути 100 000 гривень та 60 000 гривень відповідно.

З врахуванням вищенаведеного, на думку колегії суддів, доводи апеляційних скарг не можуть бути підставою для скасування оскаржуваного рішення, а тому рішення суду слід залишити без змін, так як таке ухвалене при повному зясуванні судом обставин справи та при відповідному застосуванні норм матеріального права.

На думку колегії суддів, суд першої інстанції, з врахуванням положень ст.212 ЦПК України дав належну оцінку доводам позивачів та наданим ними доказам, ухвалив законне та обґрунтоване рішення.

Доводи апеляційних скарг не спростовують правильних висновків суду.

Відповідно до ч.1 ст.308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки суд першої інстанції повно та всебічно зясував обставини справи, ухвалив законне та обґрунтоване рішення, з дотриманням норм матеріального та процесуального права, колегія суддів перевіривши законність та обгрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, не вбачає підстав для задоволення апеляційних скарг та скасування оскаржуваного рішення суду.

Керуючись ст. ст.303, 304, 307 ч.1 п.1, 308, 313, 314 ч.1 п.1, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,-

УХВАЛИЛА:

Апеляційні скарги представника ОСОБА_3 ОСОБА_4 та Львівської обласної клінічної лікарні відхилити.

Рішення Личаківського районного суду м. Львова від 24 лютого 2015 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення, може бути оскаржена у касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий: Кабаль І.І.

Судді: Монастирецький Д.І.

ОСОБА_9