Справа № 466/1241/15-ц
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

25 червня 2015року Шевченківський районний суд м. Львова

в складі: головуючої судді Білінської Г.Б.

при секретарі Папінко О.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ПАТ КБ «Приватбанк» про захист порушених прав споживача та визнання окремого положення договору банківського дебетового карткового рахунку недійсним,-

установив:

позивач звернулась в суд з позовом до відповідача про визнання недійсним з моменту укладення Договору, п.1.1.2.1.9 «Умов та Правил надання банківських послуг», який є невідємною частиною договору про надання банківських послуг, укладеного між ним та ПАТ «КБ «ПриватБанк».

Свої позовні вимоги обґрунтовує тим, що відповідно до укладеного Договору про надання банківських послуг, їй було відкрито картковий рахунок та видано дебетову карточку, на підставі якої вона протягом грудня 2014 року здійснила декілька транзакцій на території Польщі, попередньо внісши грошові кошти на неї на території України. На момент здійснення операцій жодних заборгованостей по карточці не виникало, однак через півтора місяці, в лютому 2015року вона виявила наявність заборгованості на картковому рахунку на загальну суму 184313,45 гривень. Як згодом вона встановила, така була нарахована їй відповідачем у січні-лютому 2015 року на підставі здійснених нею трансакцій в грудні 2014 року у звязку із зміною валютного курсу та збоєм компютерної системи. При цьому відповідач зіслався, що таку заборгованість він правомірно нарахував у відповідності до п.1.1.2.1.9 Умов та Правил надання банківських послуг, що являються невідємною частиною Договору.

Так зазначив, що відповідно до вказаного п.1.1.2.1.9 Умов та Правил надання банківських послуг, у разі виникнення заборгованості держателя по картковому рахунку в результаті курсової різниці, технічних помилок у роботі обладнання та в інших випадках клієнт зобовязується погасити заборгованість протягом 30 днів з моменту її виникнення. Однак вважає, що такі положення Договору не відповідають вимогам чинного законодавства України, порушують її права, як споживача виходячи з наступного. Відповідно до чинного законодавства відповідальність за належне функціонування компютерних систем, у тому числі встановлення курсу валюти до гривні у банкоматах, відноситься до компетенції, відповідальності банків, та зокрема, їх керівників і працівників. А відтак вважає, що виникнення у неї заборгованості по картковому рахунку внаслідок збою компютерної системи банку є неприпустимим, оскільки відповідно до положень ст.1166 ЦК України вона не може нести відповідальність за шкоду заподіяну не з її вини, а внаслідок неналежної роботи програми, яка є власністю банку. Вказав, що виходячи із листа Національного Банку України від 21.09.2011 року № 25-315/2225-1 1088, законодавством та нормативно-правовими актами Національного Банку України не передбачено можливості зміни валютного курсу, який було встановлено на час проведення операцій через значний період часу. Тобто будь-які дії банку по відкликанню, відміні та зміні зазначених банківських операцій з конвертації коштів є неприпустимими, а ним жодних зобовязань на себе по овердрафту умовами договору не приймалося.

Вважає положення договору в частині п.1.1.2.1.9 недійсними з підстав ч.1 ст.215 ЦК України, як такі що суперечать положенням ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів, тобто є несправедливими, оскільки фактично передбачають перекладання на неї майнової відповідальності за недоліки в роботі відповідача, що свідчить про істотний дисбаланс договірних прав та обовязків на шкоду позивача.

Крім цього вважає, що вказані положення договору виписані нечітко та двозначно, чим дозволяються банку в будь-який час шляхом шахрайського маніпулювання валюто обмінними курсами, навіть щодо платежів за попередній значний проміжок часу незаконно виставляти вимоги про надання додаткових кредитних послуг. У звязку із цим вважає, що оскаржувані ним положення договору дають можливість банку здійснювати нечесну підприємницьку практику зловживаючи своїми правами, а тому у відповідності до статті 19 цього ж Закону підлягають визнанню недійсними.

В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_1 ОСОБА_2 позовні вимоги підтримала, покликаючись на мотиви викладені в позовній заяві.

Представник відповідача ПАТ КБ «Приватбанк» - ОСОБА_3 в судовому засіданні позовні вимоги заперечив, вважає їх необґрунтованими. Зокрема вважає, що посилання позивача на ті обставини, що оспорюване положення договору про банківське обслуговування є несправедливим і не заслуговують на увагу, оскільки ним заявлено позов в силу незгоди з прописаним у правочині обов'язком щодо погашення курсової різниці Банку-емітенту (відповідачу), що виникла із номінуванням (купівлею-продажем) позивачем за межами України суми коштів із національної в іноземну валюту за курсом іноземного Банку, в той час як положення Закону України «Про захист прав споживачів» про несправедливі умови договору не застосовуються до вказаних правовідносин відповідно до п.5 ч.4 ст.18 даного Закону.

Крім цього вважає необґрунтованою іншу підставу позовних вимог, як укладення договору в частині оспорюваного його положення внаслідок здійснення ними нечесної підприємницької практики. На його думку, виходячи із положень ст.19 Закону України «Про захист прав споживачів», до спірних відносин, могла б застосовуватися лише ознака нечесної підприємницької практики шляхом ведення ними будь-якої діяльності, що вводить споживача в оману або є агресивною. Однак, вважає, що позивачем не тільки не доведено перед судом обов'язкових складових обману протилежною стороною, а й взагалі не зазначено, яку саме підставу визначену Законом України «Про захист прав споживачів» слід вважати у спірних правовідносинах оманою. Що стосується ведення агресивної політики, то з врахуванням положень п.4 ч.5 ст.19 Закону України «Про захист прав споживачів» такою слід вважати вимогу оплати продукції, поставленої продавцем (виконавцем), якщо споживач не давав прямої та недвозначної згоди на її придбання. Проте на його думку, положення договору що надає право Банку вимоги щодо погашення курсової різниці, котра виникла після зняття за межами України із гривневої картки іноземної валюти, не можуть підпадати під ознаки ведення нечесної підприємницької діяльності, оскільки лише дублюють норми спеціального матеріального права, яким чітко врегульовується порядок формування курсової різниці, котра може виникати після домінування користувачем картки суми коштів із національної в іноземну валюту за межами України та купівлею банком-емітентом на міжбанківському валютному ринку України тієї кількості іноземної валюти, що була знятою в банкоматі іноземного Банку клієнтом. А тому просить відмовити у задоволенні позовних вимог.

Заслухавши пояснення учасників процесу, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів в їх сукупності, дослідивши та перевіривши усі обставини справи, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, суд у задоволенні позовних вимог відмовляє з таких підстав.

Судом встановлено, що на підставі анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в ПАТ КБ «ПриватБанку», 23.05.2010року між позивачем ОСОБА_1 та ПАТ КБ «ПриватБанк» було укладено договір банківського дебетового карткового рахунку з видачею дебетової картки міжнародного зразка.

Пунктом 1.1.2.1.9 Умов та Правил надання банківських послуг, які становлять невідємну частину договору, визначено, що у разі виникнення заборгованості держателя по картковому рахунку в результаті курсової різниці, технічних помилок у роботі обладнання та в інших випадках клієнт зобовязується погасити заборгованість протягом 30 днів з моменту її виникнення.

Позивач, вважаючи незаконною вказане положення договору, заявив позовні вимоги про визнання недійсним договору про банківське обслуговування в цій частині у відповідності до ч.1 ст.215 ЦК України з різних підстав.

Згідно зі ст.627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ч.1 ст.638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Згідно з ч.1 ст.215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч.1-3, 5 та 6 ст.203 цього Кодексу.

Однією із підстав недійсності правочину в частині п.1.1.2.1.9 Умов та Правил надання банківських послуг позивач посилається на ту обставину, що при укладенні договору про надання банківських послуг його не було ознайомлено під розписку з Умовами та Правилами надання банківських послуг, які і містять в собі оспорювань положення договору, і такі йому вручені не були.

Проте, як вбачається із змісту підписаного ОСОБА_1 договору банківського дебетового карткового рахунку від 23.05.2010року, при укладенні договору ОСОБА_1 погодилась, що подана нею анкета-заява разом з Памяткою клієнта, Умовами і Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами складають між сторонами угоду про надання банківських послуг. Крім цього в тексті заяви містить відмітка про ознайомлення позивача з Умовами та Правилами надання банківських послуг.

За таких обставин суд приходить до переконання, що на момент укладення договору банківського дебетового карткового рахунку від 23.05.2010року сторонами договору було дотримано передбачені ст.207 ЦК України вимоги щодо письмової форми правочину. А відтак підстав для визнання правочину таким, що укладений з порушенням ч.4 ст.203 ЦК України суд не вбачає.

Підставами недійсності правочину виходячи із положень ч.1 ст.215 ЦК України позивач зазначає, невідповідність змісту п.1.1.2.1.9 договору іншим законодавчим актам (тобто з підстав ч.1 ст.203 ЦК України).

Зокрема, вважає, що назване положення договору є несправедливим в розумінні ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів», порушує його законні права, як споживача, оскільки фактично передбачає перекладання на нього майнової відповідальності за недоліки в роботі відповідача, а саме в частині понесення додаткових витрат у випадку збою компютерної програми з вини відповідача, а також внаслідок коливань валютного курсу, що на його думку свідчить про істотний дисбаланс договірних прав та обовязків на шкоду позивача.

Однак, такі посилання позивача є необґрунтованими виходячи з наступного.

Дійсно положеннями ч.ч.1 та 2 ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачено, що продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача.

При цьому, ч.5 ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів» визначено, якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним.

Однак, більш ширше ознаки несправедливості умов договору законодавець розкриває у ч.3 ст.18 Закону.

Зокрема, оскільки оскаржувані умови договору стосуються підстав, порядку та строків оплати заборгованості, що може виникати з передбачених підстав, до них підлягає застосуванню ч.13 Закону, яка зазначає, що несправедливими являються умови договору про визначення ціни товару на момент його поставки споживачеві або надання продавцю (виконавцю, виробнику) можливості збільшувати ціну без надання споживачеві права розірвати договір у разі збільшення ціни порівняно з тією, що була погоджена на момент укладення договору.

Але, відповідно до абз.5 ч.4 ст.18 даного Закону положення пунктів 8, 11 та 13 частини третьої цієї статті про несправедливі умови договору не застосовуються до: 1) операцій із цінними паперами, фінансовими послугами та іншими товарами або послугами, ціна яких залежить від зміни котировок або індексів на біржах чи ставок на фінансових ринках, які не контролюються продавцем; 2) договорів про купівлю/продаж: іноземної валюти, дорожніх чеків або про міжнародні грошові перекази, номіновані в іноземній валюті.

Таким чином, оскільки предметом договору про надання банківських послуг являється обслуговування банком карткового рахунку позивача, а оспорюваним пунктом договору регулюються правовідносини при виникненні заборгованості держателя при здійсненні операцій з валютою, в тому числі і внаслідок номінування (купівлі-продажу) позивачем за межами України суми коштів із національної в іноземну валюту за курсом іноземного Банку, а відтак суд приходить до переконання про відсутність правових підстав для визнання оспорюваного пункту договору недійсним з підстав, того що такі є несправедливими та суперечать положенням ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів».

Іншою підставою невідповідності змісту п.1.1.2.1.11 договору іншим законодавчим актам (ч.1 ст.203 ЦК України), позивач зазначає що такий правочин укладений в порушення встановленої заборони ст.19 Закону України «Про захист прав споживачів» щодо проведення нечесної підприємницької практики, тобто здійснення відповідачем будь-якої діяльності (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною.

Крім цього, визнання недійсним правочину з підстав введення однією із сторін правочину іншу в оману щодо істотних умов договору регулюються положеннями ЦК України.

Зокрема, відповідно до ст.230 ЦК України обман має місце тоді, коли одна сторона навмисно вводить в оману іншу сторону правочину стосовно природи правочину, прав та обов'язків сторін, а також, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або вона замовчує їх існування.

Згідно з п.1 ч.1 ст.230 ЦК України суд визнає угоду недійсною у випадку, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (ст.229 цього Кодексу).

Відповідно до ст.229 ЦК України, істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням.

При цьому, відповідно до п.20 Постанови Пленуму Верховного суду України № 9 від 06.11.2009 року, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення.

Однак позивачем не надано жодного належного доказу на підтвердження введення його в оману. Усі його посилання про наявність в діях відповідача обману ґрунтуються виключно на його поясненнях не підкріплених жодними доказами, частина з яких стосується дій відповідача, які вчинялися уже після укладення договору, а не на час його укладення, що не може братися судом до уваги при перевірці дійсності правочину в частині оспорюваних його положень.

В той же час судом встановлено, що договір банківського дебетового карткового рахунку, підписаний сторонами, з врахуванням Умов та Правил надання банківських послуг, які становлять невідємну частину договору містить детальний опис послуг, що надаються відповідачем.

Підписавши заяву-анкету разом з Умовами та Правилами надання банківських послуг, позивач тим самим підтвердив свою обізнаність з умовами цього договору та висловив свою згоду з цими умовами.

А відтак в цій частині позовні вимоги про визнання правочину недійсним з підстав ведення відповідачем нечесної підприємницької практики через введення позивача в оману щодо істотних умов договору є недоведеними та безпідставними.

Так само, позивачем не наведено жодних доказів проведення відповідачем агресивної підприємницької практики в розумінні значення, передбаченого ч.4 ст.19 Закону України «Про захист прав споживачів», так як не доведено перед судом, що в діях відповідача при укладенні договору, а зокрема оскаржуваного пункту, були наявні елементи примусу, докучання або неналежного впливу що істотно вплинуло чи могло вплинути на свободу вибору або поведінку позивача, як споживача.

В той же час вважає проявом нечесної підприємницької практики зі сторони Банку незаконне виставлення Банком додаткових вимог щодо погашення курсової різниці, котра виникла після зняття за межами України із гривневої картки іноземної валюти.

Однак, такі обставини виникли уже після укладення самого договору, а відтак жодним чином не могли вплинути на його недійсність в момент укладання.

В той же час, аналізуючи положення п.1.1.2.1.11 договору на відповідність положенням ст.19 Закону України «Про захист прав споживача» суд виходить з наступного.

Пунктом 4 ч.5 ст.19 Закону визначено, що як агресивні забороняються форми підприємницької практики, зокрема, у виді вимоги оплати продукції, поставленої продавцем (виконавцем), якщо споживач не давав прямої та недвозначної згоди на її придбання..

В той же час відповідно до п.1.4 ст.1 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні», за умовами договору, позивач є держателем електронного платіжного засобу, фізичною особою, яка на законних підставах використовує електронний платіжний засіб для ініціювання переказу коштів з відповідного рахунку в банку або здійснює інші операції із застосуванням зазначеного електронного платіжного засобу.

Пунктом 1.27 ст.1 цього Закону визначено, платіжна картка - електронний платіжний засіб у вигляді емітованої в установленому законодавством порядку пластикової чи іншого виду картки, що використовується для ініціювання переказу коштів з рахунка платника або з відповідного рахунка банку з метою оплати вартості товарів і послуг, перерахування коштів зі своїх рахунків на рахунки інших осіб, отримання коштів у готівковій формі в касах банків через банківські автомати, а також здійснення інших операцій, передбачених відповідним договором.

Статтею 28 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» визначено особливості виконання міжбанківського переказу, ініційованого за допомогою електронного платіжного засобу.

Згідно зі ст.28.2 даного Закону передбачено, що Міжбанківський переказ між банками учасниками міжнародних платіжних систем за операціями із застосуванням електронних платіжних засобів, здійсненими їх держателями за межами України, а також за операціями, здійсненими в межах України держателями електронних платіжних засобів нерезидентами України, проводиться у валюті, визначеній у відповідних договорах із платіжними організаціями міжнародних платіжних систем.

Статтею 28.5 даного Закону передбачено, якщо валюта, в якій проводиться міжбанківський переказ, не збігається з валютою, списаною з рахунка клієнта, емітент може виконати операції з купівлі-продажу необхідної валюти на міжбанківському валютному ринку України в порядку, встановленому Національним Банком України, або провести внутрішньобанківський кліринг.

Відповідно до п.3 розділу IX Міжбанківські перекази за операціями з використанням електронних платіжних засобів Постанови Національного Банку України № 705 від 05.11.2014 року «Про здійснення операцій з використанням електронних платіжних засобів» емітент зобов'язаний у разі виконання користувачем платіжної операції з використанням електронного платіжного засобу у валюті, яка відрізняється від валюти рахунку, здійснювати перерахунок суми за операцією в порядку, визначеному договором.

З наведених правових норм, що є спеціальними нормами матеріального права, що підлягають застосуванню для даного виду правовідносин, визначається порядок формування курсової різниці, яка може виникати після номінування користувачем картки (позивачем) суми коштів із національної в іноземну валюту за межами України та купівлею банком-емітентом (відповідачем) на міжбанківському валютному ринку України тієї кількості іноземної валюти, що була знятою в банкоматі іноземного Банку клієнтом.

Таким чином, оскаржуваний позивачем пункт договору відповідає зазначеним правовим нормам та по своїй суті лише дублює їх, але аж ніяк не суперечить такому. А тому в цій частині позовні вимоги є також необґрунтованими.

З врахуванням наведеного, оскільки інших доказів позивачем в обґрунтування своїх позовних вимог не наведено, а внаслідок представлених в ході судового розгляду доказів, наведені позивачем обставини недійсності договору про надання банківських послуг в частині п.1.1.2.1.11 не знайшли свого підтвердження та були спростовані, а відтак у задоволенні позовних вимог слід відмовити за їх безпідставністю.

Керуючись ст.ст.10, 11, 62, 209, 212, 213, 214, 215 ЦПК України, ст.ст.203, 215, 509, 510, 614, 627, 1166 ЦК України, Законом України «Про захист прав споживача», суд, -

вирішив:

у задоволенні позову ОСОБА_1 до ПАТ КБ «Приватбанк» про захист порушених прав споживача та визнання окремого положення договору банківського дебетового карткового рахунку недійсним відмовити.

Рішення може бути повністю або частково оскаржено в апеляційному порядку до апеляційного суду Львівської області протягом десяти днів з моменту його проголошення через Шевченківський районний суд м. Львова. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя: ОСОБА_4