У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

9 вересня 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України

з розгляду цивільних і кримінальних справ в складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Гулька Б.І., Хопти С.Ф.,

Черненко В.А., Штелик С.П..

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за договором позики та відшкодування моральної шкоди; за зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про визнання договору позики недійсним за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 29 грудня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Тернопільської області від 9 квітня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У квітні 2014 року ОСОБА_3 звернулась до суду з указаним позовом, посилаючись на те, що 30 липня 2011 року відповідачка отримала від неї грошові кошти у розмірі 436 тис. грн, що підтверджується розпискою, які зобов'язалась повернути до 30 листопада 2011 року. Зазначала, що частину боргу, а саме 232 500 грн з ОСОБА_4 стягується виконавчою службою Тернопільського районного управління юстиції. Решту коштів - 203 500 грн відповідачка відмовляється повернути в добровільному порядку, чим їй завдано моральну шкоду, яку вона оцінила у 10 тис. грн.

Ураховуючи наведене, позивачка просила стягнути з відповідачки на її користь заборгованість за договором позики у розмірі 203 500 грн, 3 % річних та інфляційні у розмірі 21 590 грн 50 коп., а також моральну шкоду у розмірі 10 тис. грн.

У серпні 2014 року ОСОБА_4 звернулась до суду з указаним позовом, посилаючись на те, що протягом 2006 - 2011 років вона працювала продавцем у фізичної особи підприємця ОСОБА_3 на підставі трудового договору та договору про повну матеріальну відповідальність. У 2011 року ОСОБА_3 провела інвентаризацію товарно-матеріальних цінностей та виявила недостачу у розмірі 436 тис. грн. Свою провину у привласненні 232 500 грн вона визнала. Зазначала, що у кримінальній справі проти неї ОСОБА_3 заявляла до неї позов про стягнення 436 тис. грн, тобто суми недостачі, яку вона вважала правильною. Проте вироком Тернопільського міськрайонного суду від 3 жовтня 2012 року присуджено стягнути з неї 232 500 грн, тобто дійсну підтверджену суму недостачі. Крім того зазначала, що розписку про отримання грошових коштів у розмірі 436 тис. грн написала під примусом ОСОБА_3 і грошових коштів при цьому від останньої не отримувала.

Ураховуючи наведене, ОСОБА_4 просила визнати недійсною розписку у зв'язку з безгрошовістю.

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 29 грудня 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Тернопільської області від 9 квітня 2015 року, позов ОСОБА_3 задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 заборгованість за договором позики від 30 липня 2011 року у розмірі 203 500 грн, три проценти річних від простроченої суми у розмірі 14 468 грн та інфляційні втрати у розмірі

7 122 грн 50 коп., а всього на загальну суму 225 090 грн 50 коп. У задоволенні решти позовних вимог ОСОБА_3 відмовлено. У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_4 відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У касаційній скарзі ОСОБА_4, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права й порушення норм процесуального права, просить скасувати вказані судові рішення та передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Частково задовольняючи позов ОСОБА_3 та відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_4, суд першої інстанції, з яким погодився й апеляційний суд, виходив з того, що факт отримання грошових коштів ОСОБА_4 від ОСОБА_3 підтверджується оригіналом розписки, а тому у зв'язку з невиконанням відповідачкою умов договору позики обґрунтованими є вимоги позивачки про стягнення заборгованості за цим договором, трьох відсотків річних та інфляційних, як відповідальності за невиконання грошового зобов'язання.

Проте повністю погодитись із такими висновками судів не можна.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати.

Зазначеним вимогам закону судові рішення не відповідають.

Вирішуючи спір, суди виходили з того, що 30 липня 2011 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 було укладено договір позики, за умовами якого ОСОБА_4 отримала у ОСОБА_5 грошові кошти у розмірі 436 тис. грн, які зобов'язалась повернути кількома сумами до 30 листопада 2011 року, що підтверджується розпискою.

Відповідно до ч. 1 ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Згідно з ч. 2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Отже, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до чч. 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

Зазначена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року № 6 - 63 цс 13, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для усіх судів України.

Суди зазначене не врахували та виходили з того, між сторонами укладено договір позики.

При цьому суди не врахували наступне.

Судами встановлено, що з 2006 по 2011 рік ОСОБА_4 працювала продавцем кіоску у фізичної особи - підприємця ОСОБА_3 і була матеріально-відповідальною особою.

Вироком Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 3 жовтня 2012 року ОСОБА_4 визнано винною за чч. 1, 3 ст. 191 КК України, в тому, що працюючи у фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 продавцем в кіоску АДРЕСА_1 і будучи матеріально-відповідальною особою, за період з 2007 по 2011 роки привласнила кошти на суму 232 500 грн та засуджена до 5 років позбавлення волі з позбавленням права обіймати посади, пов'язані з обслуговуванням товарно-матеріальних цінностей на строк 3 роки. Стягнено з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 завдану матеріальну шкоду у розмірі 232 500 грн.

В рамках вказаної кримінальної справи ОСОБА_3 заявила позов до ОСОБА_4 про стягнення суми недостачі у розмірі 436 тис. грн. Проте сума недостачі підтверджена у розмірі 232 500 грн, яку стягнуто з останньої на користь ОСОБА_3

Суди не врахували наведене, не звернули уваги на те, що сума недостачі, заявлена позивачкою та сума позики співпадають; не дали оцінку, чи вказана розписка написана на підставі отримання грошових коштів, а не внаслідок заподіяння шкоди, розмір якої встановлений вироком суду.

Також суди не звернули увагу на те, що звертаючись до суду з даним позовом, ОСОБА_3 зазначала, до частина суми за розпискою стягується виконавчою службою на виконання зазначеного вироку суду.

Крім того, 10 червня 2014 року до Тернопільського МВ УМВС України в Тернопільській області надійшла заява ОСОБА_4 щодо примушення її ОСОБА_3 до виконання цивільно-правових відносин (а.с. 55).

Відповідно до протоколу допиту свідка від 19 червня 2014 року, проведеного по матеріалах досудового розслідування, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань від 10 червня 2014 року, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 355 КК України ОСОБА_3 повідомила про те, що грошові кошти у розмірі 436 тис. грн ОСОБА_4 привласнила за час її відсутності. Також ОСОБА_3 під час допиту зазначила, що грошей ОСОБА_4 не позичала (а.с. 57).

Суди на вказане уваги не звернули, не дали оцінку тому, чи між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 існують договірні правовідносини.

Ураховуючи те, що фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, судами не встановлені, судові рішення не відповідають вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для їх скасування із передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ України

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити частково.

Рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 29 грудня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Тернопільської області від 9 квітня 2015 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник

Судді: Б.І. Гулько

С.Ф. Хопта

В.А. Черненко

С.П. Штелик