Справа № 454/167/15 Головуючий у 1 інстанції: Адамович М.Я.
Провадження № 22-ц/783/4476/15 Доповідач в 2-й інстанції: ОСОБА_1 С. М.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 липня 2015 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючої - судді Копняк С.М.,

суддів - Кабаля І.І., Монастирецького Д.І.,

секретар - Ясиновська Я.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою Державного підприємства «Львіввугілля» в особі Відокремленого підрозділу «Шахта «Зарічна» на рішення Сокальського районного суду Львівської області від 19 березня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Державного підприємства «Львіввугілля» про стягнення моральної шкоди, завданої трудовим каліцтвом, -

в с т а н о в и л а:

Оскаржуваним рішенням позовні вимоги ОСОБА_2 до ДП «Львіввугілля» про стягнення моральної шкоди, завданої трудовим каліцтвом задоволено частково.

Стягнуто з ДП «Львіввугілля» в користь ОСОБА_2 12 000 грн. 00 коп. відшкодування моральної шкоди, спричиненої ушкодженням здоров»я при виконанні трудових обов»язків, внаслідок трудового каліцтва. Вирішено питання судових витрат.

Рішення Сокальського районного суду Львівської області від 19 березня 2015 року оскаржив відповідач ДП «Львіввугілля» в особі Відокремленого підрозділу «Шахта «Зарічна».

В обґрунтування апеляційної скарги посилається на те, що оскаржуване рішення прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права, а відтак є таким, що підлягає скасуванню.

Зазначає, що задовольняючи позовні вимоги частково, суд першої інстанції прийшов до висновку, що з відповідача слід стягнути моральну шкоду в розмірі 1200 грн. 00 коп., однак, такий висновок суду суперечить вимогам п.11 Правил відшкодування власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоров»я, пов»язаним з виконанням ним трудових обов»язків, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 23 червня 1993 року №472, які діяли на момент первинного встановлення позивачу стійкої втрати працездатності МСЕК від 08.10.1998 року в якому зазначено, що розмір відшкодування моральної шкоди не може перевищувати 150 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, незалежно від будь - яких інших виплат, тому розмір відшкодування шкоди не може перевищувати 2550 грн. 00 коп.

Посилається й на приписи п. 4 Постанови Пленуму Верховного суду України №4 від 31.03.1995 року та на лист Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Аналіз судової практики у справах про відшкодування моральної шкоди, завданої у зв»язку з ушкодженням здоров»я під час виконання трудових обов»язків».

Крім того, задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції не встановив доказів, якими б підтверджувався факт отримання позивачем моральної шкоди, яку останній мотивував неможливістю ведення домашнього господарства, погіршенням матеріального становища, втратою соціальних зв»язів, чим порушив приписи ст.60 ЦПК України.

Просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог повністю.

Учасники судового розгляду в судове засідання не зявилися, хоча про час і місце розгляду справи були повідомлені належним чином, про що свідчать повідомлення про вручення поштових відправлень. Клопотань про відкладення розгляду справи суду не направили. Тому розгляд справи відповідно до ст.305 ЦПК України здійснюється колегією суддів за відсутності осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до ч. 2 ст.197 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, межі і доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення, колегія суддів дійшла висновку про задоволення апеляційної скарги з наступних підстав.

За приписами ч. 1 ст. 303 ЦПК України апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Пленум Верховного Суд України у п.11 Постанови «Про судове рішення у цивільній справі» від 18 грудня 2009 року №11 роз»яснив, що у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів.

Колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення не відповідає зазначеним вимогам.

Згідно ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Відповідно до положень ст. ст. 11, 15 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданих відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Права та обов»язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства. Кожна особа має право на судовий захист.

На підставі ст. ст. 10, 60, 61 ЦПК України кожна сторона зобов»язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Обставини визнані сторонами, не підлягають доказуванню. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Положеннями ч. 2 ст. 153, ст. 173 КЗпП України передбачено, що забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган; шкода, заподіяна працівникам каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я, пов'язаним з виконанням трудових обов'язків, відшкодовується у встановленому законодавством порядку.

Статтею 13 Закону України «Про охорону праці» передбачено, що роботодавець зобов'язаний створити на робочому місці в кожному структурному підрозділі умови праці відповідно до нормативно-правових актів, а також забезпечити додержання вимог законодавства щодо прав працівників у галузі охорони праці.

Відповідно до ст. 237-1 КЗпП України, відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Під моральною шкодою необхідно розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Відповідно до чинного законодавства, моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв'язку з ушкодженням здоров'я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв'язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв'язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Згідно із ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Встановлено, що ОСОБА_2 з 11.02.1991 року по 30.05.1991 року та з 12.07.1993 року по 28.09.1998 року працював на шахтах ДП «Львіввугілля», що стверджується відповідними записами у його трудовій книжці.

Із дослідженого акту про нещасний випадок від 17.04.1998 року №19 з ОСОБА_2 14.04.1998 року стався нещасний випадок на шахті №7 «Великомостівська» при наступних обставинах - в процесі виконання робіт випадково придушило породою, внаслідок чого було травмовано ОСОБА_2

Відповідно до довідки Львівської МСЕК № 46 від 02.12.2014 р. ОСОБА_2 вперше був оглянутий Сокальською районною МСЕК: акт №2188 від 08.10.98 р. встановлено II групу труд каліцтво 80%; акт №2087 від 02.11.99 р. встановлено II групу труд. каліцтво 80%; акт №1957 від 14.11.2000 р. встановлено II групу труд. каліцтво 80%; акт №2040 від 27.11.2002 р. встановлено II групу труд. каліцтво 80%; акт №972 від 07.12.2004р. встановлено II групу труд. каліцтво 80%; акт №1281 від 07.12.2006р. встановлено II групу труд. каліцтво 80%; акт №1601 від 22.12.2009 року встановлено II групу труд. каліцтво 80% на безтерміново.

Згідно довідки МСЕК серп ЛВА-1 №447617 від 22.12.2009 року позивачу ОСОБА_2 безтерміново встановлено 2-гу групу інвалідності.

У зв'язку зі наявністю вказаного вище трудового каліцтва позивач ОСОБА_2 неодноразово перебував на стаціонарному та амбулаторному лікуванні, що вбачається з наданих позивачем виписок з історій хвороби.

Тобто, позивачу ОСОБА_2 вперше встановлено 80% втрати працездатності - 08.10.1998 року у зв»язку з трудовим каліцтвом.

Отже, право на відшкодування моральної шкоди, завданої ушкодженням здоров»я, у позивача виникло 08.10.1998 року, коли висновком МСЕК йому вперше встановлено 80% втрати професійної працездатності внаслідок трудового каліцтва.

Пунктом 4.1 Рішення Конституційного суду України № 1-рп/2004 від 27.01.2004 року передбачено, що ушкодження здоровя, заподіяні потерпілому під час виконання трудових обовязків, незалежно від ступеня втрати працездатності спричиняють йому моральні та фізичні страждання.

Відповідно до ст. 5 ЦК України, акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникають з дня набрання ним чинності, і не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли він пом'якшує або скасовує відповідальність особи.

Так, за загальним правилом про дію нормативно-правового акту в часі до кожної події, факту чи відносин застосовується той нормативно-правовий акт, який був чинний на момент, коли вказана подія, факт чи відносини мали місце, а не на момент подання позову чи розгляду справи в суді.

В даному випадку, станом на 1998 рік, спірні правовідносини були врегульовані Правилами відшкодування власником підприємства, установи і організації або уповноваженим ним органом шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоров'я, пов'язаним з виконанням трудових обов'язків, затвердженими постановою КМУ № 472 від 23.06.1993 року.

Згідно із п.1 "Правил відшкодування власником підприємства, установи і організації або уповноваженим ним органом шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоров'я, пов'язаним з виконанням ним трудових обов'язків" затверджених постановою КМУ № 492 від 23.06.1993 року, які були чинні на момент виникнення спірних правовідносин, власник підприємства, установи і організації (надалі - підприємство) або уповноважений ним орган (надалі - власник) несе матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну працівникові каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я, пов'язаним з виконанням ним трудових обов'язків (надалі - ушкодження здоров'я), а також за моральну шкоду, заподіяну потерпілому власником фізичного чи психічного виливу небезпечних або шкідливих умов праці.

На час встановлення позивачу втрати працездатності (08 жовтня 1998 року) діяла спеціальна норма - ч.2 п.11 зазначених вище Правил, із врахуванням змін і доповнень внесеними згідно з Постановою Кабінету Міністрів України №1100 від 03.10.1997 року, відповідно до якої розмір відшкодування моральної шкоди не може перевищувати 150 неоподаткованих мінімумів доходів громадян незалежно від інших будь-яких виплат.

Відповідно до Указу Президента України від 25.08.1996 р. N 762/96 "Про грошову реформу в Україні" неоподатковуваний мінімум доходів громадян станом на жовтень 1998 року становив 17 гривень.

Відтак, максимальний розмір моральної шкоди за ушкодження здоров'я під час виконання ОСОБА_3 трудових обов'язків за висновком МСЕК від 08 жовтня 1998 року буде становити 2550 гривень з розрахунку 17 х 150 = 2550 гривень.

Суд першої інстанції на зазначене уваги не звернув і, не застосував норми матеріального права, які підлягали застосуванню до даних правовідносин.

Що стосується посилань апелянта на недоведеність спричинення позивачу моральної шкоди, колегія суду вважає такі безпідставними, а відтак і такими, що не заслуговують на увагу, з наступних міркувань. Матеріалами справи доведено, що умовами праці на підприємстві відповідача, позивачу була завдана шкода здоров'ю і останній, відповідно, має право на отримання компенсації моральної шкоди.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції в тій частині, що моральна шкода позивача полягає в моральних стражданнях у зв'язку з отриманим ним трудовим каліцтвом, інвалідністю, істотністю вимушених змін у життєвих стосунках позивача, ушкодження здоров'я завдає йому фізичні та моральні страждання і вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Відтак, доводи апелянта про те, що позивачем не надано доказів заподіяння йому моральної шкоди, безпідставні і не ґрунтуються на законі, оскільки сам факт ушкодження здоров'я свідчить про заподіяння моральної шкоди.

Визначаючи розмір суми, що підлягає стягненню на відшкодування моральної шкоди з відповідача, колегія суддів погоджується з наведеними районним судом відповідними мотивами щодо моральних страждань внаслідок трудового каліцтва, однак з врахуванням діючого законодавства визначає такий в сумі 2550 грн. 00 коп.

Враховуючи наведене, колегія суддів приходить до висновку про часткове задоволення апеляційної скарги ДП «Львіввугілля» в особі відокремленого підрозділу «Шахта «Зарічна», оскільки оскаржуване рішення суду не відповідає вимогам ст.213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості. Судом першої інстанції не виконано всі вимоги цивільного судочинства, зокрема неправильно застосовано матеріальне право, що відповідно до вимог ст.309 ЦПК України є безумовною підставою для скасування судового рішення та ухвалення нового рішення про часткове задоволення позову та стягнення з ДП «Львіввугілля» на користь ОСОБА_2 моральної шкоди в сумі 2550 грн. 00 коп.

Відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України з відповідача слід стягнути в користь держави судовий збір.

Керуючись ст. ст. 88, 303, 304, 307 ч.1 п.2, 309 ч.1 п.п.3,4, 313, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,-

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу Державного підприємства «Львіввугілля» в особі відокремленого підрозділу «Шахта « Зарічна» - задовольнити частково.

Рішення Сокальського районного суду Львівської області від 19 березня 2015 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов ОСОБА_2 до Державного підприємства «Львіввугілля» про стягнення моральної шкоди, завданої трудовим каліцтвом задовольнити частково. Стягнути з Державного підприємства «Львіввугілля» на користь ОСОБА_2 2550 грн. 00 коп. ( дві тисячі п»ятсот п»ятдесят) грн. 00 коп. моральної шкоди.

Стягнути з Державного підприємства «Львіввугілля» в дохід держави 243 грн. 60 коп. (двісті сорок три грн. 60 коп.) судового збору.

Рішення суду набирає законної сили з моменту його проголошення, може бути оскаржене в касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання рішенням апеляційного суду законної сили.

Головуюча Копняк С.М.

Судді: Кабаль І.І.

ОСОБА_4