Справа № 186/631/15-ц
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"13" липня 2015 р. Першотравенський міський суд Дніпропетровської області

в складі: головуючого - судді Демиденко С. М.

секретар: Фадєєва Т.Б.

за участю

позивача: ОСОБА_1

відповідача: ОСОБА_2

представника відповідача: ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Першотравенську цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя, та зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання нерухомого майна особистою приватною власністю,

ВСТАНОВИВ:

28 квітня 2015 року ОСОБА_1 звернулась до Першотравенського міського суду Дніпропетровської області з позовом до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя.

В позовній заяві ОСОБА_1, зазначила, що 25 серпня 2006 року між нею та ОСОБА_2, було укладено шлюб, який зареєстрований Дніпровським відділом реєстрації актів цивільного стану Дніпродзержинського міського управління юстиції Дніпропетровської області, актовий запис № 685. Від шлюбу вони мають сина - ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1.

За час шлюбу ними на підставі договору купівлі-продажу від 20 серпня 2011 року придбано квартиру № 11 (одинадцять), що знаходиться за адресою: місто Першотравенськ Дніпропетровської області по вулиці Гагаріна, будинок № 14 (чотирнадцять), вартістю 36 000 (тридцять шість тисяч) гривень.

15 травня 2014 року вони з Відповідачем розлучилися. Угоди про поділ спільного майна при розірванні шлюбу вони не досягли. Вони разом з сином проживають в оспорюваній квартирі.

Згідно із ст. 60, ч. 1 ст. 70 Сімейного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить їм на праві спільної сумісної власності і у разі його поділу частки дружини та чоловіка є рівними.

Отже, на підставі наданих суду доказів, просить суд визнати за нею, право власності на 1/2 частину квартири № 11 (одинадцять), що знаходиться за адресою: місто Першотравенськ Дніпропетровської області по вулиці Гагаріна, будинок № 14 (чотирнадцять). Судові витрати покласти на відповідача.

22 травня 2015 року ОСОБА_2 звернувся до Першотравенського міського суду Дніпропетровської області з зустрічним позовом до ОСОБА_1 про визнання нерухомого майна особистою приватною власністю.

В зустрічній позовній заяві ОСОБА_2, зазначив, що коштів у їхньої сім'ї не було, він заробляв небагато, дружина не працювала. Оспорювана квартира була куплена за кошти його батька ОСОБА_5, що підтверджується витягом з його фінансового рахунку у КБ «ПриватБанк» про наявність відповідних коштів на покупку квартири та зняття їх з рахунку 15 серпня 2011 року для розрахунку з продавцем, оплати розходів повязаних з переоформленням квартири, та укладанням нотаріального договору купівлі-продажу 20 серпня 2011 року з подальшою його реєстрацією.

ч.3,п.1, ст. 57 СК України зазначає що особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. За попередньою домовленістю його батько надав йому кошти які він не може вважати спільно нажитими у шлюбі з дружиною, він вважає особистими коштами які його батько надав особисто йому а не сім`ї на купівлю саме йому квартири, його умовою було те, що по договору купівлі-продажу він повинен був бути єдиним власником. Жодної копійки з сімейного бюджету на купівлю та переоформлення квартири він не витратив, усе було здійснено виключно за кошти його батька ОСОБА_5.

Таким чином, квартира 11, будинку №14, що знаходиться за адресою, вул.Гагаріна, м.Першотравенськ, Дніпропетровської області є його особистою приватною власністю і не може бути розділена як спільна сумісна власність набута подружжям за час шлюбу. Беручи до уваги вище викладене просить суд визнати квартиру 11, будинку №14, що знаходиться за адресою, вул.Гагаріна, м.Першотравенськ, Дніпропетровської області його особистою приватною власністю.

25 травня 2015 року Ухвалою Першотравенського міського суду Дніпропетровської області зустрічний позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання нерухомого майна особистою приватною власністю прийнятий до спільного розгляду та об'єднаний в одне провадження з первісним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя.

У судовому засіданні ОСОБА_1 та її представник заявлені позовні вимоги підтримали в повному обсязі просили суд визнати за нею, право власності на 1/2 частину квартири № 11 (одинадцять), що знаходиться за адресою: місто Першотравенськ Дніпропетровської області по вулиці Гагаріна, будинок № 14 (чотирнадцять). Судові витрати покласти на відповідача.

Також ОСОБА_1 надала суду письмові заперечення проти зустрічного позову відповідно до яких, просила суд в задоволені зустрічного позову відмовити з тих підстав, що ОСОБА_2 в зустрічному позові вказує, що нібито в їхній сім`ї не було коштів, що він небагато заробляв а вона не працювала. Це твердження є неправдою. Адже чоловік працював та працює на даний час на шахті та заробляв приблизно 5 000 гривень в місяць. Вона на той час працювала в дитячому садку та отримувала 1 200 гривень, що підтверджується записами у трудовій книжці та довідкою з комунального дошкільного навчального закладу «Берізка». Крім цього, її батьки їм дуже допомагали у веденні домашнього господарства. Вони передавали домашню їжу (м'ясо та овочі), адже займаються сільським господарством та мали можливість забезпечити отриманими в домашніх умовах харчами і їхню сімю. Це дозволило їм не витрачати кошти та відкладати їх впродовж часу на квартиру для них з чоловіком та їхнього сина. Так, з часом, сумісними з чоловіком зусиллями, вони накопичили необхідну суму для того, щоб придбати омріяну квартиру.

Стосовно того, що оспорювана квартира була куплена за кошти батька ОСОБА_2, ОСОБА_5, що начеб то підтверджується витягом з його фінансового рахунку у КБ «ПриватБанк» про наявність відповідних коштів та зняття їх з рахунку 15 серпня 2011 року. Це ствердження не можна приймати в якості доказу. Невідомо з яких причин та з якою метою ОСОБА_5 знімав кошти зі свого рахунку. Можливо він сплатив їх за навчання своєї доньки, або робив ремонт в своїй квартирі, або він зняв кошти для відпочинку. Факт переведення коштів в готівку не може сприйматися як обґрунтований доказ того, що він купив їхню квартиру за свої кошти. Можливо він і давав кошти її колишньому чоловіку, але вона про них взагалі нічого не знала і не бачила. Куди витратив ці кошти її чоловік, або його батько їй не відомо. ОСОБА_2, в зустрічному позові вказує, що начеб то між ним з батьком була якась попередня домовленість, згідно якої оспорювана квартира має належати лише її колишньому чоловіку, а не сімї.

Ніяких доказів щодо домовленості не надано, акт приймання-передачі коштів відсутній. Та взагалі, це ствердження, видумані та голослівні ствердження ОСОБА_2 про якусь домовленість та нібито надані кошти, є лише спробою залишити її та свого семирічного сина без місця проживання. Крім цього, продавець оспорюваної квартири, ОСОБА_6, який не зможе зявитися на судове засідання, надав письмові пояснення до суду, в яких зазначає, що при укладанні договору купівлі-продажу, він отримав кошти саме від мене з чоловіком і не має уявлення про якісь домовленості між ОСОБА_2 та його батьком. Квартира була придбана з метою проживання сім`ї. Беручі до уваги те, що ствердження, зазначені в зустрічному позові її колишнім чоловіком не підтверджені жодним належним доказом, є голослівними, необґрунтованими та видуманими з однією метою, залишити собі квартиру та мене з сином залишити без місця проживання. Просить суд в задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 відмовити.

У судовому засіданні ОСОБА_2 та його представник проти позивних вимог ОСОБА_1,заперечували в повному обсязі, просили суд відмовити їй в задоволені позову. Підтримали позивні вимоги за зустрічним позовом та пояснили суду, що коштів у їхньої сім'ї не було, ОСОБА_2 заробляв небагато, дружина не працювала. Оспорювана квартира була куплена за кошти його батька ОСОБА_5, що підтверджується витягом з його фінансового рахунку у КБ «ПриватБанк» про наявність відповідних коштів на покупку квартири та зняття їх з рахунку 15 серпня 2011 року для розрахунку з продавцем, оплати розходів повязаних з переоформленням квартири, та укладанням нотаріального договору купівлі-продажу 20 серпня 2011 року з подальшою його реєстрацією. За попередньою домовленістю його батько надав йому кошти які він не може вважати спільно нажитими у шлюбі з дружиною, він вважає особистими коштами які його батько надав особисто йому а не сім`ї на купівлю саме йому квартири, його умовою було те, що по договору купівлі-продажу він повинен був бути єдиним власником. Жодної копійки з сімейного бюджету на купівлю та переоформлення квартири він не витратив, усе було здійснено виключно за кошти його батька ОСОБА_5.

Беручи до уваги вище викладене просили суд визнати квартиру № 11, будинку №14, що знаходиться за адресою, вул.Гагаріна, м.Першотравенськ, Дніпропетровської області особистою приватною власністю ОСОБА_2

Свідок ОСОБА_7, пояснив суду, що допомагав своєму знайомому ОСОБА_6, продати його квартиру № 11, будинку №14, що знаходиться за адресою, вул. Гагаріна, м.Першотравенськ, Дніпропетровської області, він знайшов покупця ОСОБА_8, /матір відповідача/ саме з нею він домовлявся про умови угоди купівлі-продажу, саме вона сплачувала всі витрати пов'язані з угодою. 20 серпня 2011 року він особисто бачив як ОСОБА_8, розраховувалась з колишнім власником квартири ОСОБА_6

Свідок ОСОБА_8, пояснила суду, що у її сина ОСОБА_2 та його колишньої дружини ОСОБА_1, не було коштів на придбання квартири, тому вони вирішили з чоловіком купити квартиру для того, щоб їм було де жити. Саме вона займалася пошуком кварти, сплатою всіх платежів та розплачувалась з продавцем. З цією метою її чоловік ОСОБА_5, зняв кошти зі свого рахунку в банку. Крім того частину коштів їм прийшлось позичити. Вони хотіли, щоб квартира залишилась сину, а договір дарування на сина не оформили тому що вважали що саме так воно і буде.

Свідок ОСОБА_5, дав аналогічні показання та підтвердив, що спірна квартира придбана за його кошти.

Свідок ОСОБА_9, пояснила суду, що вона знайома ОСОБА_8, та ОСОБА_5,їй відомо з їхніх слів, що вони допомагали придбати спірну квартиру за власні кошти, під час угоди вона присутня не була.

Суд вислухавши пояснення сторін, свідків, дослідивши надані сторонами докази прийшов до висновку, що позивні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя підлягають задоволенню, а в задоволені зустрічного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання нерухомого майна особистою приватною власністю слід відмовити виходячи з наступного.

Судом встановлено, що 25 серпня 2006 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2, було укладено шлюб, який зареєстрований Дніпровським відділом реєстрації актів цивільного стану Дніпродзержинського міського управління юстиції Дніпропетровської області, актовий запис № 685.

Від шлюбу вони мають сина - ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1.

За час шлюбу ними на підставі договору купівлі-продажу від 20 серпня 2011 року придбано квартиру № 11, що знаходиться за адресою: місто Першотравенськ Дніпропетровської області по вулиці Гагаріна, будинок № 14, вартістю 36 000 гривень, покупцем в договорі зазначений ОСОБА_2

Рішенням Першотравенського міського суду Дніпропетровської області від 15 травня 2014 року шлюб між ними розірвано.Після розлучення позивачка разом з сином проживають в оспорюваній квартирі.

Угоди про поділ спільного майна при розірванні шлюбу вони не досягли.

У зв'язку з цим позивачка звернулась до суду з позовом про визнання за нею 1/2 частки спірної квартири. Суд вважає її позивні вимоги обґрунтованими виходячи з наступного.

Згідно ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Відповідно до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

За змістом ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є, зокрема й майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Оскільки законодавцем презюмується виникнення права спільної сумісної власності щодо майна, набутого подружжям у шлюбі, то обов'язок з доведення тієї обставини, що майно, придбане у шлюбі, є особистою власністю одного з подружжя, покладений на останнього.

Пленум Верховного Суду України у пунктах 23, 23 Постанови «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21 грудня 2007 року № 11роз'яснив, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання.

Обґрунтовуючи підставність позову, ОСОБА_1, посилалася на те, що виходячи із ст. 60 СК України, вказане нерухоме майно є їх з ОСОБА_2, спільним сумісним майном подружжя, на 1/2 частку якого вона має право.

В зустрічній позовній заяві ОСОБА_2, посилався на те, що спірна квартира придбана їм за особисті кошти, отримані ним від батька, тобто у нього виникло право особистої приватної власності подружжя.

Разом із цим, дане ствердження ОСОБА_2 є припущенням, яке ґрунтується лише на збігу в часі знімання його батьком коштів з власного рахунку і не підтверджене належними та допустимими доказами, а тому не відповідає принципу ч. 4 ст. 60 ЦПК України, згідно якої доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ч. ч. 1, 4 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно із п. 3 ч. 1 ст. 208 ЦК України у письмовій формі належить вчиняти правочини фізичних осіб між собою на суму, що перевищує у двадцять і більше разів розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян.

Крім того, судом враховано, що при укладенні договору купівлі-продажу квартири від 20 серпня 2011 року, яку позивач за зустрічним позовом вважає своєю особистою приватною власністю, він отримав згоду на придбання у жінки, висловлену у заяві на ім'я приватного нотаріуса, що відображено у п. 8 зазначеного договору.

Договір купівлі-продажу спірної квартири також сторонами не оспорювався, під час розгляду справи ОСОБА_2, не заперечував обставин придбання спірної квартири під час шлюбу із згоди іншого подружжя.

Відтак відповідно до вимог ст. 65 СК України ОСОБА_1, надала згоду на придбання спірного нерухомого майна в інтересах сім`ї і набуте майно - квартира № 11, що знаходиться за адресою: місто Першотравенськ Дніпропетровської області по вулиці Гагаріна, будинок № 14, є спільною сумісною власністю подружжя.

В силу ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Таким чином, оскільки договір купівлі-продажу від 20 серпня 2011 року не визнаний судом недійсним, суд не приймає в якості безспірного доказу показання свідків про отримання продавцем спірної квартири ОСОБА_6 від ОСОБА_8,грошових коштів за продаж квартири.

Так само суд вважає не допустимим прийняття в якості доказу письмових пояснень продавця оспорюваної квартири, ОСОБА_10, доданих ОСОБА_1, до заперечень проти зустрічного позову, тому що ОСОБА_6, в судовому засіданні особисто допитаний не був, а з письмових пояснень не можна ідентифікувати особу яка їх написала.

Виходячи із вищевикладеного, суд приходить до висновку, що відповідачем не надано доказів придбання спірної квартири за особисті кошти, а тому судом застосована презумпція належності квартири як речі, набутої в шлюбі, до спільної сумісної власності подружжя.

Вирішуючи позовні вимоги ОСОБА_1 про поділ майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, суд враховує наступне.

Відповідно до ст. 70 СК України, у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Отже, виходячи із засад рівності часток подружжяАДРЕСА_1, що знаходиться за адресою: місто Першотравенськ Дніпропетровської області по вулиці Гагаріна, будинок № 14 має бути поділена між позивачем та відповідачем в рівних частках, в зв'язку із чим суд задовольняє заявлені позивачем вимоги та визнає за ОСОБА_1, право вланості на 1/2 частину спірної квартири.

При цьому суд не знаходить підстав для зазначення вартості майна, поділеного між сторонами, оскільки поділ здійснено в ідеальних частках без виділу часток в натурі.

Із наведених вище підстав зустрічний позов про визнання квартири особистою приватною власністю суд залишає без задоволення.

На підставі ст. 88 ЦПК України колегія суддів здійснює розподіл судових витрат та стягує із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_11, понесені нею судові витрати в сумі 360 (триста шістдесят)гривень.

Враховуючи вище викладене, керуючись, ст.ст. 10, 11, 27, 60,88, 213- 215 ЦПК України, суд, -

в и р і ш и в:

Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя - задовільнити.

Визнати за ОСОБА_1, право власності на 1/2 частку квартири № 11 (одинадцять), в будинку № 14 (чотирнадцять) по вулиці Гагаріна міста Першотравенськ Дніпропетровської області.

В задоволені позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання нерухомого майна особистою приватною власністю відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 360 (триста шістдесят) гривень судового збору.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до апеляційного суду Дніпропетровської області через Першотравенський міський суд протягом десяти днів з дня його проголошення.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя С.М.Демиденко