Справа № 202/1479/15-ц
Провадження № 2/0202/2152/2015
11 серпня 2015 року Індустріальний районний суд м. Дніпропетровська у складі:
головуючого судді: Бєсєди Г.В.
при секретарі: Чумак В.В.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Індустріального районного суду м. Дніпропетровська цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про визнання свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу недійсним, -
До Індустріального районного суду м. Дніпропетровська звернулась ОСОБА_1 з позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про визнання свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу недійсним.
В обґрунтування поданої заяви позивач ОСОБА_1 зазначила, що вона перебувала з 03 червня 2006 року в зареєстрованому шлюбі з відповідачем ОСОБА_2, під час перебування в якому ними був придбаний автомобіль марки «ГАЗ» 330202, державний номерний знак НОМЕР_1. Наголошувала, що про продаж автомобілю їй було не відомо, згоду відповідно вона не надавала, тому з врахуванням рішення апеляційного суду Дніпропетровської області, посилаючись на ст. ст. 203, 215 ЦК України, ст. ст. 60, 63, 70, 71 СК України просила суд визнати недійсним свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу автомобіля марки «ГАЗ» 330202, державний номерний знак НОМЕР_1.
В судові засідання зявлявся позивач ОСОБА_1, яка підтвердила викладені в позовній заяві обставини та вимоги, просила суд задовольнити їх в повному обсязі. Додатково пояснюючи, що про наявність боргових зобовязань, на які посилається відповідач їй не відомо, наголошуючи, що автомобіль був придбаний ними як подружжям, а проданий без її згоди ОСОБА_3, з якою відповідач ОСОБА_2 перебуває у шлюбних відносинах.
Відповідач ОСОБА_2, заперечував щодо позовних вимог. Надав письмові заперечення проти позову, в яких зазначив, що фактично сімейні відносини з позивачем були припинені у квітні 2010 року, і спірний автомобіль був придбаний ним у період окремого проживання. Про факт спільного проживання у період купівлі автомобіля та ведення спільного господарства з іншою жінкою ОСОБА_4 свідчить довідка голови квартального комітету. Транспортний засіб марки «ГАЗ» 330202 був придбаний у борг, про що свідчить розписка в матеріалах справи. Оскільки кошти на придбання транспортного засобу він брав у борг у ОСОБА_5, якому не зміг їх повернути, то він йому надав генеральну довіреність, згідно якої останній і розпорядився автомобілем. Наголошує, що на продаж автомобіля не потрібна нотаріальна згода, а усну згоду позивач надала, та натомість вимагала 10 000 грн. Також зазначав, що стаття 65 СК України взагалі передбачає, що оспорювати подібні правочини може подружжя, а не розлучені чоловік та жінка.
В судове засідання, призначене на 11 серпня 2015 року, відповідач ОСОБА_1 не зявився, про час та місце проведення судового засідання був повідомлений належним чином, причини неявки не повідомив, клопотання про відкладення розгляду справи не подав.
Відповідач ОСОБА_3 також в судове засідання не зявилась, просила суд проводити розгляд даної цивільної справи без її участі, направила письмові заперечення щодо позовних вимог, в яких просила суд відмовити в задоволенні позову в повному обсязі. Зазначила, що вона є добросовісним набувачем, оскільки купувала автомобіль у ОСОБА_5, який представляв інтереси власника за дорученням. На момент купівлі автомобіля вона особисто не була знайома з ОСОБА_2, автомобіль жодних обмежень та обтяжень не мав. Оскільки на момент продажу автомобіля власник не перебував у шлюбі, отже і не потрібна згода іншого подружжя, до того ж подібні правочини передбачають надання усної згоди. Наголошувала, що вона купувала автомобіль в майже неприданому до експлуатації стані та на його відновлення витратила багато грошових коштів.
Суд, заслухавши сторін, дослідивши письмові докази у справі, вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав.
Судом установлено, що з 03 червня 2006 року сторони перебували в зареєстрованому шлюбі, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії 1-КИ № 034431, виданим Індустріальним відділом реєстрації актів цивільного стану Дніпропетровського міського управління юстиції.
Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 27 червня 2012 року шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 був розірваний.

Рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 22 грудня 2014 року відмовлено в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання довідки рахунку недійсною, поділ майна та стягнення 34 609 грн. 00 коп.

Апеляційним судом Дніпропетровської області в рішенні від 22 грудня 2014 року зазначено, що визнаючи недійсною довідку-рахунок та стягуючи з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію за належну їй частку в автомобілі марки «ГАЗ» 330202, державний номерний знак НОМЕР_2 в розмірі 34 690 грн., суд не прийняв до уваги, що довідка рахунок не є правовстановлюючим документом на вказаний автомобіль, а таким документом є свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу. Однак, позивачем не заявлено позов про визнання свідоцтва не дійсним, а суд у порушенні вимог ч. 4 с. 10 ЦПК України не розяснив їй право та передчасно дійшов висновку про задоволенні позовних вимог.

Згідно інформації, наданою центром надання послуг, повязаних з використанням автотранспортних засобів, з обслуговування Амур-нижньодніпровського, Індустріального та Самарського районів м. Дніпропетровська, підпорядкованого УДАІ ГУМВС України в Дніпропетровській області 19.06.2015 року 07 листопада 2011 року в Дніпропетровському ВРЕВ № 2 автомобіль марки «ГАЗ» 330202, № шасі Х96330202А2393952, 2010 року випуску, зареєстровано за гр. ОСОБА_2 на підставі довідки рахунку КІМ 823063 від 07 листопада 2011 року, з видачею номерних знаків АЕ 0376 ЕС та свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу САК 125585. 26 березня 2013 року в Дніпропетровському ВРЕВ № 1 автомобіль ГАЗ 330202, № шасі Х96330202А2393952 знято з обліку для реалізації на підставі заяви власника. 26 березня 2013 року в Дніпропетровському ВРЕВ № 1 вищевказаний автомобіль зареєстровано за гр. ОСОБА_3, 07.08.1986 року з видачею номерних знаків АЕ 0802 НН та свідоцтва про реєстрацію САО 789619.

Відповідно до ч. 2 ст. 369 ЦК України розпорядження майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників.

Згідно зі ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Відповідно до ч. ч. 1-3 ст. 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово.

Згідно ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

Частиною 1 статті 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

У п. 30 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» судам роз'яснено, що рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об'єктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч. 1 ст. 63, ч. 1 ст. 65 СК України.

Відповідно до ч. 3 ст. 10, ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Судом встановлено, що автомобіль марки «ГАЗ» 330202, державний номерний знак НОМЕР_2 був придбаний сторонами ОСОБА_1 та ОСОБА_2 в період шлюбу.

Заперечення відповідача ОСОБА_2 в частині того, що на час придбання спірного автомобіля, він не проживав з позивачем, не вів спільного господарства спростовується обставинами, які встановлені рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 27 серпня 2012 року, відповідно до якого подружні стосунки сторони припинили в червні 2012 року, та саме з цього часу проживають окремо. Рішення набрало законної сили 06 вересня 2012 року.

Згідно частини 1 ст. 61 ЦК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлені ці обставини.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 59 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами.

Виходячи з наведеного, суд не приймає до уваги надані відповідачем ОСОБА_2 довідки № 265, 265 від 26 вересня 2014 року голови квартального комітету про проживання гр. ОСОБА_2 за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Шахтинська. Буд. 32 з гр. ОСОБА_4

Докази на підтвердження надання ОСОБА_1 письмової згоди на продаж спірного автомобіля матеріали справи не містять.

Згідно ч. 2 ст. 68 Сімейного кодексу України, розпоряджання майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до Цивільного кодексу України.

Пунктом 19 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21.12.2007 року № 11 розяснено про те, що вирішуючи спори про поділ майна подружжя, суди повинні враховувати, що само по собі розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності подружжя на майно, набуте за час шлюбу. Проте розпорядження таким майном після розірвання шлюбу здійснюється колишнім подружжям виключно за взаємною згодою відповідно до положень ЦК, оскільки в таких випадках презумпція згоди одного з подружжя на укладення другим договорів з розпорядження майном, що є у спільній сумісній власності подружжя вже не діє.

Отже, заперечення відповідачів в частині того, що позивач не має права оспорювати відчуження автомобіля, оскільки ОСОБА_1 та ОСОБА_2 вже не перебувають у шлюбі, є також необґрунтованими, виходячи із зазначених вище положень законодавства.

Суд також не приймає до уваги доводи відповідача ОСОБА_2, що власником автомобіля був ОСОБА_5, який і здійснював відчуження, з огляду на наступне.

Згідно матеріалів справи ОСОБА_2 23 березня 2013 року надав довіреність ОСОБА_6 на розпорядження транспортним засобом - автомобілем марки «ГАЗ» 330202, 2010 року випуску.

Згідно зі ст. 1000 ЦК України за договором доручення одна сторона (повірений) зобов'язується вчинити від імені та за рахунок другої сторони (довірителя) певні юридичні дії. Правочин, вчинений повіреним, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов'язки довірителя. Договором доручення може бути встановлено виключне право повіреного на вчинення від імені та за рахунок довірителя всіх або частини юридичних дій, передбачених договором.

Представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов'язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє. Не є представником особа, яка хоч і діє в чужих інтересах, але від власного імені, а також особа, уповноважена на ведення переговорів щодо можливих у майбутньому правочинів. Представництво виникає на підставі договору, закону, акта органу юридичної особи та з інших підстав, встановлених актами цивільного законодавства (ст. 237 ЦК України).

Відповідно до ст. 244 ЦК України на підставі довіреності здійснюється представництво. Довіреністю є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами.

Згідно зі ст. ст. 238, 244 ЦК України довіреність не є правовим оформленням переходу права власності.

Посилаючись на те, що після укладення довіреності вказаний автомобіль уже фактично належав ОСОБА_5, від якого у борг він отримав грошові кошти на купівлю цього ж автомобіля, що як зазначено відповідачем підтверджується розписками про надання в борг грошових коштів в розмірі 70 000 грн. на купівлю автомобіля, та розпискою про передачу автомобіля в рахунок погашення боргу, вважаючи, що автомобіль не мав жодного відношення до спільної сумісної власності на момент його реалізації, відповідачем не враховані загальні підстави переходу права власності, а саме те що за договором доручення повірений не стає власником майна, яке йому довірене, а лише, з урахуванням умов наявної у матеріалах справи довіреності, останній має право на його розпорядження від імені довірителя.

Отже, відповідачем ОСОБА_2 порушене право позивача, оскільки спірний автомобіль є цінним майном, правочин виходить за межі дрібного побутового і позивачем не було надано згоди на відчуження даного майна, а таму спірний договір купівлі-продажу між відповідачами укладений з порушенням вимог законодавства, тому позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

На підставі вищевикладеного, керуючись ст.ст. 10, 11, 60, 88, 169, 197, 212-215 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про визнання свідоцтва недійсним задовольнити.

Визнати недійсним свідоцтво серії САО № 789619 про реєстрацію транспортного засобу - автомобіля марки «ГАЗ» моделі 330202, державний номерний знак НОМЕР_3, видане Дніпропетровським ВРЕВ № 1 26 березня 2013 року.

Рішення набирає законної сили відповідно до загального порядку, встановленому Цивільним процесуальним кодексом України.

Заочне рішення може бути переглянуте судом за письмовою заявою відповідача з поданням такої заяви у десятиденний термін з дня отримання копії рішення.

У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення, на рішення може бути подана апеляційна скарга до Апеляційного суду Дніпропетровської області через Індустріальний районний суд м. Дніпропетровська протягом десяти днів з дня постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення.

Суддя: Г.В. Бєсєда