АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 212/9985/13-ц 22-ц/774/1151/К/15
Провадження № 22-ц/774/1151/К/15 Головуючий в суді першої
Справа № 212/9985/13-ц інстанції ОСОБА_1
Категорія № 48 (3) Доповідач - Ляховська І.Є.
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 липня 2015 року м. Кривий Ріг

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Дніпропетровської області в складі:

головуючого - судді Ляховської І.Є.,

суддів Барильської А.П., Михайлів Л.В.,

при секретарі Петренко К.І.,

за участю: позивача ОСОБА_2 та його представника ОСОБА_3, відповідача ОСОБА_4 та її

представника ОСОБА_5,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кривому Розі апеляційну скаргу ОСОБА_4 та її представника ОСОБА_5 на рішення Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу від 20 квітня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4 та зустрічним позовом про розподіл спільного майна подружжя,

В С Т А Н О В И Л А:

В листопаді 2013 року ОСОБА_2 звернувся до суду із даним позовом, який в подальшому неодноразово уточнював, та остаточно просив суд визнати квартиру АДРЕСА_1 в Жовтневому районі міста Кривого Рогу Дніпропетровської області спільною сумісною власністю його та відповідачки по справі; визнати за ним право власності на 1/2 зазначеної квартири та усунути перешкоди в праві користування ним власністю 1/2 частиною цієї квартири, зобов'язавши відповідачку по справі повернути йому ключі від замка вхідних дверей вищезазначеної квартири та не перешкоджати йому вільно користуватися квартирою; а також стягнути з відповідачки на його користь витрати по справі: судовий збір в сумі 344грн.10коп. та витрати на правову допомогу в суді в сумі 3000 грн.

В липні 2014 року ОСОБА_4 звернулась із зустрічним позовом до ОСОБА_2, який в подальшому уточнила та доповнила. Просила суд визнати за позивачем по справі право власності на 1/4 частину квартири АДРЕСА_1 в Жовтневому районі міста Кривого Рогу Дніпропетровської області та визнати за нею право власності на 3/4 частини спірної квартири; відмовити позивачу в справі в задоволенні уточнених позовних вимог щодо усунення перешкод в праві користування ним власністю 1/2 частиною квартири АДРЕСА_1 в Жовтневому районі міста Кривого Рогу Дніпропетровської області; а також у задоволенні уточнених позовних вимог щодо стягнення з неї на його користь судових витрат по справі.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу від 20 квітня 2015 року позовні вимоги ОСОБА_2 задоволено у повному обсязі: визнано за ОСОБА_2 та ОСОБА_4 право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 в Жовтневому районі міста Кривого Рогу Дніпропетровської області за кожним, усунуто перешкоди ОСОБА_2 у праві користування власністю 1/2 частини вказаної квартири шляхом зобовязання ОСОБА_4 не чинити перешкод у вільному користуванні ОСОБА_2 часткою вказаної вище квартири. Крім того, зі ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 стягнуто судові витрати по справі, а саме: 344 грн.10коп. по сплаті судового збору та 3000 грн. за надану правову допомогу. У задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_4 до ОСОБА_2 відмовлено.

В апеляційній скарзі позивач за зустрічним позовом ОСОБА_4 та її представник ОСОБА_5 ставлять питання про скасування рішення суду та ухвалення нового рішення про задоволення зустрічних позовних вимог в повному обсязі та відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права. Зокрема, зазначають, що судом не повно зясовані обставини справи, що мають істотне значення, а саме: при вирішенні питання про відступлення від рівності часток у спільному майні подружжя не враховані інтереси неповнолітніх дітей, які залишилися на утриманні позивача за зустрічним позовом ОСОБА_4, розмір аліментів, який є недостатнім для повного забезпечення дітей, та значна сума заборгованості по сплаті аліментів. Крім того, вважають, що рішенням суду першої інстанції необґрунтовано стягнуто з позивача за зустрічним позовом ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 витрати на правову допомогу в суді в сумі 3000 гривень, оскільки в матеріалах справи відсутні оригінали квитанцій до прибуткового касового ордеру на підтвердження оплати наданих послуг.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що сторони перебували в зареєстрованому шлюбі з 02 жовтня 1999 року (а.с. 52), від якого мають двох неповнолітніх дітей: сина ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, та доньку ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с. 53, 54), які проживають з матірю.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу від 23 листопада 2012 року шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 розірвано (а.с. 10).

За час проживання у шлюбі сторонами придбана трикімнатна квартира АДРЕСА_1 в Жовтневому районі міста Кривого Рогу Дніпропетровської області, покупцем якої, згідно договору купівлі-продажу від 22 серпня 2003 року, зазначена відповідач за первісним позовом ОСОБА_4 , і право власності на яку в КП ДОР «Криворізьке БТІ» зареєстровано на її ім'я (а.с. 56, 57).

Звертаючись до суду з даним позовом, ОСОБА_2 просив визнати зазначену квартиру спільною сумісною власністю, визнати за ним право власності на 1/2 її частину та зобовязати відповідача не чинити йому перешкоди у користуванні цією власністю шляхом зобовязання ОСОБА_4 передати йому ключі від замка вхідних дверей спірної квартири.

У свою чергу відповідач ОСОБА_4 у своєму зустрічному позові просила суд відступити від рівності часток та визнати за нею право власності на 3/4, а за позивачем на 1/4 спірної квартири, посилаючись на необхідність захисту прав та законних інтересів їх неповнолітніх дітей.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції дійшов висновку про задоволення позову ОСОБА_2 та визнав за сторонами право власності на 1/2 частини квартири за кожним.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду, оскільки він відповідає обставинам справи та вимогам діючого законодавства.

Згідно з ч.1 ст. 60 Сімейного Кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності, незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Відповідно до ч. 1 ст. 70 Сімейного Кодексу України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Відповідно до ч.3 ст. 70 Сімейного Кодексу України, за рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування.

Способи та порядок поділу майна, яке є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, визначені ст. 71 СК України.

Відповідно до ч. ч. 1, 2, 4, 5 ст. 71 СК України, якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

Встановивши, що позивач ОСОБА_2 за 19 місяців у період з вересня 2012 року по 01 березня 2014 року сплатив аліменти на утримання дітей на загальну суму 32921грн.10коп., тобто приблизно по 1732грн. на двох дітей і, відповідно, по 866грн. на одну дитину в місяць, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що цього розміру аліментів достатньо для забезпечення фізичного, духовного розвитку та лікування дітей, у звязку з чим підстави для збільшення частки ОСОБА_4 у праві власності на спірну квартиру до 3/4 з урахуванням прав неповнолітніх дітей на житло відсутні.

На думку колегії суддів, висновок суду про відсутність підстав для застосування ч.3 ст. 70 СК України та задоволення зустрічного позову ОСОБА_4 є правильним, оскільки він підтверджений наявними у справі доказами.

Доводи апеляційної скарги позивача за зустрічним позовом ОСОБА_4 про те, що судом не взяті до уваги інтереси неповнолітніх дітей, які залишилися на її утриманні, розмір аліментів, який є недостатнім для повного забезпечення дітей, значної суми заборгованості по сплаті аліментів, не можуть бути взятими до уваги, оскільки спростовуються наявними у справі довідками щодо розміру сплачуваних позивачем аліментів та зводяться до переоцінки наявних у справі доказів, у той час як у той час як відповідно до ст.. 212 ЦПК України таке право належить суду, який оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів..

Крім того, під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції ОСОБА_4 пояснила, що заборгованість ОСОБА_2 по сплаті аліментів відсутня.

Також безпідставними, на думку колегії суддів, є й посилання ОСОБА_4 в апеляційній скарзі на порушення умов проживання дітей у разі поділу спірної квартири по 1/2 частки кожному із подружжя, оскільки сторони не позбавлені права визначити порядок користування спірним жилим приміщенням з урахуванням інтересів усіх осіб, які мають право користування цим житлом, у тому числі і в судовому порядку.

Крім того, відповідно до положень ст.. 3, 15 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Між тим, судом встановлено, що ОСОБА_4 разом з дітьми не користується спірною квартирою, а проживає в м. Києві, у звязку з чим питання щодо захисту права дітей на користування спірним житлом поставлено стороною передчасно.

Доводи апеляційної скарги щодо неможливості спільного проживання сторін в одному помешканні та про те, що ОСОБА_4 самостійно сплачує всі комунальні платежі за квартиру, не мають правового значення для вирішення питання щодо застосування судом положень ч. 3 ст. 70 СК України.

Також не можуть бути взятими доводи апеляційної скарги ОСОБА_4 щодо стягнення з неї на користь позивача за первісним позовом витрат на правову допомогу в розмірі 3000грн., оскільки вони спростовуються наявними у справі документами: договором про надання правової допомоги у цивільному процесі, квитанцією №1626 від 29.10.2013 року, якою підтверджується одержання адвокатом ОСОБА_3 від позивача ОСОБА_2 коштів за надання правої допомоги й складання позовної заяви, свідоцтвом №0873 про право ОСОБА_3 на заняття адвокатською діяльністю (а.с. 13, 15, 14), а також матеріалами справи, із яких убачається, що адвокат ОСОБА_3 приймав участь у розгляді справи в судах першої та апеляційної інстанції, у тому числі неодноразово знайомився з матеріалами справи, безпосередньо брав участь у судових засіданнях протягом більше 3-х годин загалом (а.с. , 27, 166 171), підготовував та подавав в інтересах ОСОБА_2 заяви, клопотання, уточнення до позовної заяви та інші документи.

На думку колегії суддів, витрати позивача на правову допомогу в сумі 3000грн. у справі, в якій адвокат ОСОБА_3 приймав участь протягом часу з листопада 2013 року до липня 2015 року, не перевищують граничний розмір компенсації, встановлений ст.. 1 Закону України «Про граничній розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах».

Проте, доводи апеляційної скарги ОСОБА_4 щодо неправильності рішення суду в частині усунення ОСОБА_2 перешкод в користуванні власністю, зокрема, щодо не зазначення судом, яким чином відповідач зобовязана не чинити позивачу перешкоди в користуванні квартирою, частково заслуговують на увагу,.

Як убачається із матеріалів справи, звертаючись до суду, позивач ОСОБА_2 просив усунути перешкоди шляхом зобовязання відповідача передати йому ключі від замка вхідних дверей зазначеної квартири та не перешкоджати вільно користуватись квартирою.

Між тим, суд, ухвалюючи рішення, не зазначив, яким конкретно шляхом слід поновити порушене право позивача на користування спірною квартирою, в якій йому на праві власності належить1/2 частина.

У звязку з цим колегія суддів вважає за необхідне змінити рішення суду та зобовязати відповідача передати ОСОБА_2 ключі від вхідних дверей спірної квартири.

У той же час доводи апеляційної скарги відповідача щодо неврахування судом того, що квартира в натурі не поділена, тому вона позбавлена можливості не чинити позивачу перешкоди в користуванні ним 1/2 частиною квартири, є безпідставними, оскільки, як зазначено вище, у разі спору щодо визначення порядку користування спільною частковою власністю, а саме спірною квартирою, сторони мають право вирішити це питання в судовому порядку, оскільки в даній справі таке питання сторонами не поставлено.

Зважаючи на викладене, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу ОСОБА_4 та її представника ОСОБА_8 задовольнити частково, змінити рішення суду в частині задоволення позову ОСОБА_2 про усунення перешкод в користуванні квартирою №32 будинку №16 по вулиці Електрозаводській в м. Кривому Розі на підставі п. 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України, доповнивши четвертий абзац резолютивної частини рішення реченням наступного змісту: «Зобовязати ОСОБА_4 передати ОСОБА_2 ключі від замка вхідних дверей зазначеної квартири», а в іншій частині рішення суду залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309ч. 1 п. 4, 313, 314, 316 ЦПК України, колегія суддів,

В И Р І Ш И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 та її представника ОСОБА_5 задовольнити частково.

Рішення Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу від 20 квітня 2015 року в частині задоволення позову ОСОБА_2 про усунення перешкод в користуванні квартирою №32 будинку №16 по вулиці Електрозаводській в м. Кривому Розі змінити, доповнивши четвертий абзац резолютивної частини рішення суду реченням наступного змісту: «Зобовязати ОСОБА_4 передати ОСОБА_2 ключі від замка вхідних дверей зазначеної квартири».

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення, але може бути оскаржено у касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий : І.Є.Ляховська

Судді: А.П.Барильська

ОСОБА_9