Категорія 2Доповідач Іващук В. А.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"14" липня 2015 р. м. Вінниця

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Вінницької області в складі:

ГоловуючогоОСОБА_2,
суддів:ОСОБА_3, ОСОБА_4,
при секретаріОСОБА_5,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_7, за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні позивача ОСОБА_8 та третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідача АТ «Дельта Банк» про розподіл боргу між подружжям та зустрічним позовом ОСОБА_8 до ОСОБА_7, за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні позивача ОСОБА_6 про стягнення грошових коштів,

за апеляційною скаргою ОСОБА_7 на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 25 травня 2015 року,

у с т а н о в и л а :

Із зазначеним позовом ОСОБА_6 звернувся в суд 2 червня 2014 року.

Зазначав, що рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 19 червня 2013 року по справі №206/2882/2012 позовні вимоги ОСОБА_7 до ОСОБА_6 про поділ спільної сумісної власності подружжя задоволено повністю та визнано будинок розташований за адресою: вул. Привокзальна, 24 в м. Вінниці спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_7 до ОСОБА_6 Визнано за ОСОБА_7 право власності на ? частини будинку, розташованого за вказаною адресою.

Вказав, що будівництво даного житлового будинку здійснено за його особисті кошти та кошти ОСОБА_8, які були запозичені у третіх осіб. Оскільки дані кошти позивач позичив саме на будівництво житлового будинку, що підтверджував текстом розписок, тобто діяв в інтересах сім'ї, та в період перебування в шлюбі з відповідачем, як це встановлено рішенням Вінницького міського суду від 19 червня 2013 року, а повернення боргу здійснював після розірвання шлюбу з відповідачем та за особисті кошти, просив розподілити між ним та ОСОБА_7 борг за грошовими зобовязаннями і вкладеннями, повязаними з будівництвом та введенням в експлуатацію будинку по вул. Привокзальній, 24, в м. Вінниці, у рівних частках. Стягнути з ОСОБА_7 на його користь грошові кошти в сумі 276 458 грн. та судові витрати.

У жовтні 2014 року ОСОБА_6 звернувся в суд з заявою про зменшення позовних вимог де за тих же обставини, з урахуванням положення частини 4 статті 65 СК України, просив стягнути з відповідача на його користь грошові кошти в сумі 218 875 грн. та судові витрати.

22 жовтня 2014 року ОСОБА_8 подала суду позов, як третя особа з самостійними вимогами, до ОСОБА_7, третя особа ОСОБА_6, про стягнення коштів (а.с.100-102).

Зазначала, що рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 19 червня 2013 року по справі №206/2882/2012 позов ОСОБА_7 до ОСОБА_6 про поділ спільної сумісної власності задоволено повністю та визнано будинок розташований за адресою: вул.. Привокзальна, 24 в м. Вінниці спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_7 та ОСОБА_6 В позові ОСОБА_8 про визнання права власності на 1/2 частину будинку, який знаходиться за адресою: вул.. Привокзальна, 24 в м. Вінниці відмовлено та зазначено, що вона має право звернутись з позовом про відшкодування вартості будівельних матеріалів та понесених нею витрат на його будівництво. Зважаючи на те, що будівництво житлового будинку за адресою: вул. Привокзальна, 24 в м. Вінниці фактично здійснювалось за кошти ОСОБА_8 та ОСОБА_6, просила суд стягнути з ОСОБА_7 на її користь грошові кошти в сумі 119 285,50 грн. на відшкодування її витрат на будівництво жилого будинку та судові витрати.

Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 15 січня 2015 року до участі у справі в якості третьої особи на стороні відповідача без самостійних вимог притягнуто АТ «Дельта Банк» (а.с.152).

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 25 травня 2015 року позов задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_6 218 875 гривень витрат пов'язаних з будівництвом та введенням в експлуатацію будинку №24 по вул. Привокзальній, 24 в м. Вінниці, а також 2000 грн. судових витрат пов'язаних з одержанням правової допомоги і 1314 грн. судового збору.

Стягнуто з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_8 119 285, 50 грн., а також понесених судових витрат в сумі 2000 гривень за одержання правової допомоги і 889,42 грн. судового збору.

У апеляційній скарзі ОСОБА_7, посилаючись на неповне зясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, які суд вважав встановленими, порушення судом норм матеріального і процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове про відмову у задоволенні позову.

Представник позивача та третьої особи заперечувала доводи апеляційної скарги через їх безпідставність та просила апеляційну скаргу відхилити, а рішення суду залишити без змін.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду у межах заявлених вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів не вбачає підстав для задоволення останньої виходячи із наступного.

Відповідно до положень статті 308 ЦПК України суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Із оскаржуваного рішення суду вбачається, що таке рішення є по суті правильним і справедливим, а тому скасованим бути не може.

Так, судом встановлено і не заперечується сторонами та третьою особою, що рішенням Замостянського районного суду м. Вінниці від 5 червня 2012 року шлюб між ОСОБА_7 та ОСОБА_6 розірвано.

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 19 червня 2013 року по справі №206/2882/2012 визнано будинок розташований за адресою: вул. Привокзальна, 24 в м. Вінниці спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_7 та ОСОБА_6, а також визнано за ОСОБА_7 право власності на ? частини будинку, розташованого по вказаною вище адресою. Проведено розподіл будинку. З ОСОБА_6 на користь ОСОБА_7 стягнуто 39805 грн. за відхилення від ідеальної частки. Розподілено предмети домашнього вжитку. Стягнуто з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_6 у відшкодування вартості спільно нажитого майна 7852 грн. 50 коп. У задоволенні решти вимог відмовлено. У задоволенні позову третьої особи з самостійними вимогами ОСОБА_9 до ОСОБА_6 та ОСОБА_7 про визнання права власності відмовлено.

Оскільки вказаним судовим рішенням грошові зобовязання подружжя, взятих в інтересах сімї, між подружжям не розподілялись, а третя особа ОСОБА_9, після відмови їй у позові про визнання права власності на частку майна, має право на грошову компенсацію, про що їй розяснено у судовому рішенні, то ОСОБА_6 та ОСОБА_9 звернулись до відповідача ОСОБА_7 із відповідними позовними вимогами.

Вирішуючи спір та задовольняючи заявлені позивачами позовні вимоги, суд першої інстанції правильно виходив із того, що обома позивачами доведено належними та допустимими доказами наявність тих обставин, на які вони посилаються обґрунтовуючи кожен свої вимоги.

Доводів про порушення судом норм матеріального і процесуального права, які дають підстави для скасування чи зміни судового рішення, апеляційна скарга не містить. Наведені у апеляційній скарзі доводи не спростовують правильних висновків суду.

Відповідно до правил частини 1 статті 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Згідно з положенням частини 2 цієї статті цього Кодексу апеляційний суд досліджує докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами.

Виходячи із цього у суду апеляційної інстанції немає підстав для дослідження доказів у справі, оскільки у апеляційній скарзі не йдеться про дослідження судом першої інстанції доказів з порушенням встановленого порядку. Клопотань щодо цього не заявлялось. Не заявлялось у апеляційному суді також клопотань про допит свідків у звязку з відмовою судом першої інстанції про таке.

Посилання у апеляційній скарзі на те, що розписка свідка ОСОБА_10 від 6 листопада 2009 року є фіктивною не підтверджується належними та допустимими доказами, а сам факт неповідомлення її як дружину про таку позику не доводить фіктивності розписки. Не підтверджує фіктивність розписки й неправильно обрахований курсовий обмін гривні на день отримання позики, оскільки сам факт позики у валюті США, а саме 25 000 доларів США підтверджується належним та допустимим доказом.

Не можна визнати обгрунтованими доводи апеляційної скарги й щодо безпідставності стягнення частини боргу за розпискою від 16 січня 2010 року у сумі 50000 грн. Судом встановлено, що вказані кошти були використані для будівництва будинку право власності на ? якого визнано судом за апелянтом, тим же рішенням були встановлені обставини, які дають право позивачу на таке грошове відшкодування. Безпідставними також є посилання у апеляційній скарзі на необхідність суду встановлювати факт передачі коштів за вказаною розпискою, оскільки факт передачі грошей підтверджується саме цією розпискою, яка в силу положень статті 1047 ЦК України є підтвердженням укладення договору позики та отримання позичальником грошей.

Безпідставними є доводи апеляційної скарги про те, що суд зобовязаний був встановлювати джерело з якого позивачі саме повертали позичені кошти.

Виходячи із принципу диспозитивності цивільного судочинства визначеного статтею 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть учать у справі, а отже суд не був зобовязаний встановлювати обставини про встановлення яких сторони не заявляли.

Не дають підстав апеляційному суду для скасування рішення й доводи апеляційної скарги та посилання апелянта на наявність укладеного нею з банком ВАТ «Сведбанк» кредитного договору, оскільки самостійних вимог, зокрема про поділ цього грошового зобовязання з іншим із подружжя ОСОБА_7 не заявляла. Крім того, судом апеляційної інстанції встановлено, що після ухвалення оскаржуваного рішення ОСОБА_7 такий позов подала в суд, а тому вказана обставина не є такою, що дає підстави апеляційному суду скасувати оскаржуване рішення.

Через зазначене вище безпідставними є також наведені у апеляційній скарзі доводи про курс долара при поверненні кредиту, про боргові зобовязання перед ОСОБА_11 та про порушення судом норм процесуального права при наданні оцінки вказаним апелянтом доказам.

Колегія суддів апеляційного суду дотримуючись при розгляді справи положень частини 1 статті 303 ЦПК України, не знайшла неправильного застосування судом норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обовязковою підставою для скасування рішення.

Отже, оскаржуване рішення суду є правильним і справедливим та ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому зміні чи скасуванню не підлягає.

На підставі викладеного, керуючись ст. 303, 307, ч.1 п.1, 312, 314 ч. п. 1, 315 ЦПК України, колегія суддів,

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_7 відхилити.

Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 25 травня 2015 року у цій справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена на протязі двадцяти днів до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Судді: /підпис/ ОСОБА_2

/підпис/ ОСОБА_3

/підпис/ ОСОБА_4

Згідно з оригіналом

Суддя В.А. Іващук