Справа № 371/376/15-ц Головуючий у І інстанції Рудик Ю. В.
Провадження № 22-ц/780/2823/15 Доповідач у 2 інстанції Кулішенко Ю. М.
Категорія 47 09.07.2015
РІШЕННЯ

Іменем України

09 липня 2015 року колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Київської області у складі:

головуючого судді Кулішенка Ю.М.,

суддів: Поліщука М.А., Кашперської Т.Ц.,

при секретарі: Лопатюк В.Ю.

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали цивільної справи за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Миронівського районного суду Київської області від 24 березня 2015 року за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про поділ майна, що є спільною сумісною власністю подружжя,-

ВСТАНОВИЛА:

В лютому 2015 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 про поділ майна, що є спільною сумісною власністю подружжя, мотивуючи свої вимоги тим, що 9 червня 2001 року з відповідачем він зареєстрував шлюб.

Під час шлюбу, згідно договору купівлі - продажу жилого будинку серії НОМЕР_1 від 1 вересня 2004 року за спільні кошти з відповідачкою був куплений будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1.

Рішенням Миронівського районного суду Київської області від 8 липня 2013 року шлюб між сторонами розірваний. Домовленості про поділ спільного майна подружжя, яким є житловий будинок між сторонами по справі досягнуто не було, тому ОСОБА_2 просив суд розділити сумісно набуте під час шлюбу майно, визнавши за ним право спільної часткової власності на 1/2 частину житлового будинку за АДРЕСА_1 та на 1/2 частину цього будинку право спільної часткової власності за відповідачкою ОСОБА_3.

Рішенням Миронівського районного суду Київської області від 24 березня 2015 року в задоволенні позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального і процесуального права.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає до задоволення, виходячи з наступного.

Судом першої інстанції встановлено, що сторони по справі перебували у зареєстрованому шлюбі з 9 червня 2001 року, який розірваний рішенням Миронівського районного суду Київської області від 8 липня 2013 року.

Під час шлюбу, згідно договору купівлі - продажу жилого будинку серії НОМЕР_1 від 1 вересня 2004 року подружжям був придбаний будинок за спільні кошти, що знаходиться в АДРЕСА_1. Покупцем вказаного будинку є ОСОБА_3.

Право власності на вказаний житловий будинок зареєстровано в Білоцерківському бюро технічної інвентаризації та підтверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 4676014 від 08 вересня 2004 року.

Зазначені обставини сторонами не оспорюються та їх частки у придбаному спільному майні, що складається з житлового будинку є рівними.

Встановивши дані обставини, суд послався на те, що згідно договору купівлі-продажу будинку від 01 вересня 2004 року розмір житлової площі складає 45.9 кв.м., а відповідно до технічного паспорта на житловий будинок жила площа складає 26.20 кв.м., та дійшов висновку про те, що згідно статті 376 ЦК України спірне нерухоме майно є самочинним будівництвом, а тому поділу не підлягає.

З такими висновками колегія суддів не погоджується з наступних підстав:

Сторонами по справі зазначалось, що ніяких капітальних перебудов всередині будинку із часу його купівлі не проводилось. Все планування залишилось без змін. Також зазначалось, що різниця у жилій площі, вказаній у договорі купівлі продажу від 01 вересня 20104 року та технічному паспорті на житловий будинок від 28 жовтня 2013 року могла виникнути із-за того, що при оформленні договору купівлі-продажу було віднесено до жилої площі їдальню та прихожу.

Суд же не врахував і те, що відповідно до п. 3.2 Інструкції про порядок проведення технічної інвентаризації об'єктів нерухомого майна, затвердженої наказом Державного комітету будівництва, архітектури та житлової політики України від 24 травня 2001 року за № 127 (із послідуючими змінами та доповненнями ) - не відноситься до самочинного будівництва:

«- перестановка санітарно-технічного обладнання в межах призначення приміщень, установка сантехнічних та інженерних приладів в приміщеннях нежитлового призначення;

- перелаштування чи закриття дверних (віконних) прорізів у внутрішніх не капітальних стінах, збільшення або зменшення житлової або допоміжної площі за рахунок демонтування або влаштування перегородок (без порушення капітальних несучих стін, несучих конструкцій, опор, балок), комор, утеплення і оздоблення стін ». Виходячи із вищезазначених норм зміна жилої площі будинку не являється самочинним будівництвом.

Як вбачається з позовної заяви, ОСОБА_2 просив визначити право на частку у спільній сумісній власності подружжя, а не поділити житловий будинок в натурі.

Відповідно до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільне сумісної власності подружжя. Отже дане майно є нашою спільною сумісною власністю.

Згідно до ч. 1 ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Згідно ст. 372 ЦК України та ст. 70 СК України, майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними і у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.

Суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про те, що спірний житловий будинок належить до самочинно збудованого та не підлягає визнанню спільною сумісною власністю подружжя, не повно встановив обставини, що мають значення для справи, неправильно застосував норми матеріального права, а висновки суду не відповідають обставинам справи.

Враховуючи наведене, апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення суду першої інстанції скасуванню з ухваленням нового рішення про задоволення позову, поскільки позовні вимоги є обґрунтованими.

На підставі викладеного та керуючись ст..ст. 303, 307, 309 ЦПК України, судова колегія,-

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - задовольнити.

Рішення Миронівського районного суду Київської області від 24 березня 2015 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про поділ майна, що є спільною сумісною власністю подружжя задовольнити.

Визнати за ОСОБА_2 право спільної часткової власності на 1/2 частину житлового будинку за АДРЕСА_1

Визнати за ОСОБА_3 право спільної часткової власності на 1/2 частину житлового будинку за АДРЕСА_1

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: