Справа № 1328/971/12 Головуючий у 1 інстанції: Едер П.Т.
Провадження № 22-ц/783/42/15 Доповідач в 2-й інстанції: Монастирецький Д. І.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 березня 2015 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого - судді Монастирецького Д.І.,

суддів: Копняк С.М., Шеремети Н.О.,

секретаря Матяш С.І.,

з участю прокурора Лящука Т.І., представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3, представника Львівської міської ради - Гнатковської М.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_2 - ОСОБА_5 на рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 19 грудня 2013 року, у якому 24 лютого 2014 року виправлено описку, у справі за позовом прокурора Шевченківського району м. Львова в інтересах держави в особі Кабінету Міністрів України, Державного агентства лісових ресурсів України, Львівської міської ради до ОСОБА_2, Брюховицької селищної ради, треті особи - відділ Держземагентства у м. Львові, приватний нотаріус Львівського міського нотаріального округу Урумува Ж.М., про скасування рішення, визнання недійсними договорів купівлі-продажу земельної ділянки, визнання нечинними державних актів на право власності на земельні ділянки, витребування майна від добросовісного набувача, -

в с т а н о в и л а:

У 2011 році прокурор Шевченківського району м. Львова в інтересах держави в особі Кабінету Міністрів України, Державного агентства лісових ресурсів України, Львівської міської ради, звернувся в суд з вищевказаним позовом до ряду відповідачів, в тому числі і до ОСОБА_2 Ухвалою Шевченківського районного суду м. Львова від 01 червня 2011 року відкрито провадження у справі. Ухвалою цього ж суду від 27 січня 2012 року, з врахуванням кількості відповідачів - фізичних осіб, вимоги прокурора роз?єднано в окремі провадження. Цього ж 27 січня 2012 року прокурор звернувся з уточненим позовом до ОСОБА_2 та Брюховицької селищної ради, в якому просить суд поновити терміни звернення до суду; скасувати рішення Брюховицької селищної ради № 618 від 23.10.2008 року «Про виконання рішення Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 19.11.2004 року (справа № 2-3327/04); визнати недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки від 05.11.2008 року, зареєстрований в реєстрі за НОМЕР_8, укладений між Брюховицькою Селищною радою та Товариством з обмеженою відповідальністю «Новобуддизайн»; визнати недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки від 25.12.2008 року, зареєстрований в реєстрі за НОМЕР_9, укладений між Товариством з обмеженою відповідальністю «Новобуддизайн» та ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_2, ОСОБА_9 в частині передачі у власність ОСОБА_2 2425/18000 частин земельної ділянки загальною площею 0,2425 га, кадастровий НОМЕР_1, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1; визнати нечинними Державні акти на право власності на земельні ділянки, видані 04.06.2010 року ОСОБА_2 НОМЕР_3, НОМЕР_4, НОМЕР_5 та витребувати в ОСОБА_2 земельну ділянку площею 0,2116 га - кадастровий НОМЕР_2; земельну ділянку площею 0,0200 га - кадастровий НОМЕР_7; земельну ділянку площею 0,0110 га - кадастровий НОМЕР_6, зобов'язати повернути земельні ділянки - у розпорядження держави в особі Кабінету Міністрів України.

В обґрунтування позовних вимог зазначив, що рішенням Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 19.11.2004 року (справа № 2-3327/04) Брюховицьку селищну раду зобов'язано прийняти рішення про продаж ТзОВ «Новобуддизайн» земельної ділянки площею 8,8643 га в смт. Брюховичі в районі вул. Ряснянської, яку ТзОВ «Новобуддизайн» орендував для будівництва дошкільного спортивно-навчального центру, та укласти з ТзОВ «Новобуддизайн» договір купівлі-продажу зазначеної земельної ділянки. На виконання вищевказаного рішення суду Брюховицькою селищною радою було винесено рішення № 618 від 23.10.2008 року, згідно якого між Брюховицькою селищною радою та ТзОВ «Новобуддизайн» укладено договір купівлі-продажу від 05.11.2008 року, реєстровий НОМЕР_8, земельної ділянки загальною площею 8,8643 га, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, з яких: 1,8000 га - для житлового будівництва, 7,0643 га -для будівництва об'єктів дошкільного спортивно-навчального центру. В подальшому ТзОВ «Новобуддизайн» відчужив земельну ділянку площею 1,8000 га для житлового будівництва (кадастровий НОМЕР_10) на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки від 25.12.2008 року, укладеного з покупцями ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_2, ОСОБА_9. Згідно вказаного договору ОСОБА_2 переходить земельна ділянка площею 0,2425 га. Під час проведення перевірки прокуратурою Шевченківського району м. Львова встановлено, що ТзОВ «Новобуддизайн» виключено з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців.

На підставі вищевказаного договору ОСОБА_2 27.01.2009 року зареєструвала право власності на спірну земельну ділянку, оформивши державні акти на право власності на неї, а саме: площею 0,2425 га - кадастровий НОМЕР_1 - державний акт серії НОМЕР_11.

25.03.2010 року ОСОБА_2 звернулась до начальника управління Держкомзему у місті Львові про розподіл земельної ділянки площею 0,2425 га - кадастровий НОМЕР_1 на три земельні ділянки та оформила в подальшому державні акти на право власності на них, а саме: площею 0,2116 га - кадастровий НОМЕР_2 - державний акт серії НОМЕР_3; площею 0,0200 га - кадастровий НОМЕР_7 - державний акт серії НОМЕР_4; площею 0,0110 га - кадастровий НОМЕР_6 - державний акт серії НОМЕР_5.

Однак Мукачівським міськрайонним судом Закарпатської області рішення Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 15.11.2004 року у справі № 2-3327/04 було переглянуто за нововиявленими обставинами та скасовано ухвалою від 15.06.2010 року. Мукачівський міськрайонний суд Закарпатської області, як на підставу скасування свого рішення від 15.11.2004 року зіслався на те, що рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 14.02.2005 року визнано неправомірними та скасовано рішення Брюховицької селищної ради № 245 від 11.03.2004 року та № 263 від 18.03.2004 року про вилучення земельних ділянок, лісів 1 групи, в кварталі 44 Львівського держлісгоспу загальною площею 19,1 га та віднесення їх до земель селища рекреаційного призначення. Вищевказане рішення суду залишено без змін ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 25.04.2005 року, ухвалою колегії суддів Судової у цивільних справах Верховного суду України від 16.08.2005 року та ухвалою Вищого адміністративного суду України від 28.10.2009 року.

Прокурор вважає, що відповідач добросовісно набула земельні ділянки за рахунок Держави без достатньої правової підстави, окрім цього, рішення суду на підставі якого набуто право на спірні земельні ділянки скасоване судом. Оскільки, відповідачка набула права власності на спірне майно в осіб, які не мали права його відчужувати, тобто не у власника і не в особи, яка вправі була розпоряджатися спірним майном, а рішення судів, на підставі яких, право власності на спірні землі перейшло до ТзОВ «Новобуддизайн» та ПП «Буддизайн» скасовано, - спірне майно підлягає поверненню законним власникам та розпорядникам.

Крім цього у зв'язку із тим, що ухвала Вищого адміністративного суду України, якою рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 14.02.2005 року залишено без змін надійшла на адресу прокуратури Львівської області лише 11.01.2010 року - остання була позбавлена можливості подати позовну заяву у встановлений законом строк та пропустила терміни звернення до суду.

Оскаржуваним рішенням позов задоволено частково.

Поновлено терміни для звернення до суду.

Витребувано в ОСОБА_2 земельну ділянку площею 0,2116 га - кадастровий НОМЕР_2 - державний акт серії НОМЕР_3; земельну ділянку площею 0,0200 га - кадастровий НОМЕР_7 - державний акт серії НОМЕР_4; земельну ділянку площею 0,0110 га - кадастровий НОМЕР_6 - державний акт серії НОМЕР_5 та зобов'язано повернути земельні ділянки - у розпорядження держави в особі Кабінету Міністрів України.

В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Львова від 24 лютого 2014 року виправлено описку в тексті повного рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 19.12.2013 року по цивільній справі за позовною заявою прокурора Шевченківського району м. Львова в інтересах держави в особі Кабінету Міністрів України, Державного агентства лісових ресурсів України, Львівської міської ради до ОСОБА_2, Брюховицької селищної ради, треті особи - відділ Держземагенства м. Львова, приватний нотаріус Львівського міського нотаріального округу Урумува Ж.М. про скасування рішення, визнання недійсними договорів купівлі-продажу земельної ділянки, визнання нечинними державних актів на право власності на земельні ділянки, витребування майна від добросовісного набувача.

Доповнено резолютивну частину рішення реченням:

Стягнути з ОСОБА_2 в дохід держави 229,40 грн. (двісті двадцять дев'ять гривень, сорок копійок) судового збору.

Рішення суду оскаржила представник ОСОБА_2 - ОСОБА_5. В апеляційній скарзі посилається на те, що спірна земельна ділянка, яка була відчужена Брюховицькою селищною радою на користь ТзОВ «Новобуддизайн», знаходилась у межах смт. Брюховичі, а також розмежування земель державної і комунальної власності в межах смт. Брюховичі не проводилося. Обґрунтовує з посиланням на норми Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» та Земельний кодекс України наявність у Брюховицької селищної ради повноважень щодо розпорядження зазначеною земельною ділянкою. Стверджує, що прокурором та позивачами не надано доказів перебування спірної земельної ділянки станом на 2008 рік в державній власності та не наведено жодних підстав набуття державою права власності на цю земельну ділянку, які передбачені ч. 5 ст. 84 ЗК України. Посилання суду на скасування рішення Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 19.11.2004 року та закриття провадження по справі № 2-3327/04 року, як на підставу скасування рішення Брюховицької селищної ради № 618 від 23.10.2008 року, є неправомірним, оскільки це судове рішення було скасоване і провадження у справі закрито уже після виконання спірного рішення Брюховицької селищної ради і виключно з процесуальних підстав у зв'язку з тим, що ТзОВ «Новобуддизайн» було виключено з Єдиного державного реєстру підприємств, установ, організацій України у зв'язку з його ліквідацією. Звертає увагу на те, що право власності від Брюховицької селищної ради до ТзОВ «Новобуддизайн» перейшло не на підставі рішення Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 19.11.2004 року і не на підставі рішення Брюховицької селищної ради № 618 від 23.10.2008 року, а на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки від 05.11.2008 року між Брюховицькою селищною радою та ТзОВ «Новобуддизайн». Судом не враховано, що постановою державного виконавця від 11.08.2008 року було відкрито виконавче провадження з виконання виконавчого листа № 2-3327/2008 щодо виконання рішення Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 19.11.2004 року у даній справі. В судовому засіданні при вирішенні справи було заявлено клопотання про застосування наслідків спливу позовної давності, що є підставою для відмови в позові. Проте, суд вважав, що прокуратурою Шевченківського району м. Львова з поважних причин пропущено строки звернення до суду з позовом про витребування майна від добросовісного набувача та поновив такі. Названа прокурором причина пропуску терміну позовної давності є неповажною, а тому заява про застосування позовної давності підлягала задоволенню. Просить скасувати рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 19 грудня 2013 року в частині задоволених позовних вимог та ухвалити нове, яким в цій частині у їх задоволенні відмовити. Також просить судові витрати стягнути з позивачів.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення прокурора Лящука Т.І., представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3, представника Львівської міської ради - Гнатковської М.І., перевіривши матеріали справи, межі та доводи скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід відхилити.

Частиною 1 ст. 292 ЦПК України передбачено, що сторони та інші особи, які беруть участь у справі, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їх права та обов'язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково. Відповідно до статті 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Згідно ст. ст. 15, 16 ЦК України, ст. 3 ЦПК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних прав, свобод чи інтересів у спосіб, передбачений законом або договором.

Захист цивільних прав це передбачені законом або договором способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Частинами першою та другою ст. 303 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Апеляційний суд досліджує докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку, або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами.

Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення.

Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу.

Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі виникає спір.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів (ст. 57 ЦПК України).

За загальними положеннями ЦПК України обов'язок суду під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача та якими доказами вони підтверджуються; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки; оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів.

Крім того, важливим є визначення правовідносин сторін, які випливають із встановлених обставин. Саме визначення цих правовідносин дає можливість суду остаточно визначитись, яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Виходячи з вимог ст. ст. 10, 214, 215 ЦПК України, суд повинен сприяти всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснювати особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджати про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяти здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом, та встановлювати у рішенні обставини справи (в тому числі пропущення позовної давності), характер правовідносин сторін, правову норму, яка підлягає застосуванню до цих правовідносин, навести мотиви прийнятого рішення: встановлені судом обставини, які мають значення для справи, їх юридичну оцінку, оцінку всіх доказів, розрахунки, з яких суд виходив при задоволенні грошових та інших майнових вимог.

Таким чином, рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а також правильно витлумачив ці норми.

Колегія суддів приходить до переконання, що дане рішення суду першої інстанції відповідає зазначеним вимогам закону.

Відповідно до ст. 3 Лісового Кодексу України лісові відносини в Україні регулюються Конституцією України, Законом України «Про охорону навколишнього природного середовища» цим Кодексом, іншими законодавчими актами України, а також прийнятими відповідно до них нормативно-правовими актами. Лісові відносини, що виникають при використанні землі, надр, вод, а також відносини щодо охорони, використання й відтворення рослинного та тваринного світу, не врегульовані цим Кодексом, регулюються відповідними законодавчими актами.

Згідно зі статтею 7 Лісового кодексу України (далі - ЛК України) ліси, які знаходяться в межах території України, є об'єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника на ліси здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених Конституцією України. Ліси можуть перебувати в державній, комунальній та приватній власності. Суб'єктами права власності на ліси є держава, територіальні громади, громадяни та юридичні особи.

Земельні відносини, що виникають при використанні лісів, як зазначено в частині другій статті 3 ЗК України, регулюються цим Кодексом, нормативно-правовими актами про ліси, якщо вони не суперечать цьому Кодексу.

Відповідно до статті 8 ЛК України у державній власності перебувають усі ліси України, крім лісів, що перебувають у комунальній або приватній власності. Право державної власності на ліси набувається і реалізується державою в особі Кабінету Міністрів України, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, місцевих державних адміністрацій відповідно до закону.

Згідно із п. 5 ст. 27 ЛК України Кабінет Міністрів України у сфері лісових відносин, зокрема, передає у власність, надає в постійне користування для нелісогосподарських потреб земельні лісові ділянки площею більш як 1 гектар, що перебувають у державній власності.

Відповідно до пп. 4, 5 ст. 31 Лісового Кодексу України Рада Міністрів Автономної Республіки Крим, обласні, Київська та Севастопольська міські державні адміністрації у сфері лісових відносин у межах своїх повноважень на їх території, зокрема, передають у власність, надають у постійне користування для ведення лісового господарства земельні лісові ділянки, що перебувають у державній власності, на відповідній території; передають у власність, надають у постійне користування для нелісогосподарських потреб земельні лісові ділянки площею до 1 га, що перебувають у державній власності, на відповідній території, а також у межах міст республіканського (Автономної Республіки Крим) та обласного значення та припиняють права користування ними.

Як визначено п. 3 ст. 32 Лісового Кодексу України районні державні адміністрації у сфері лісових відносин на їх території передають у власність, надають у постійне користування для нелісогосподарських потреб земельні лісові ділянки площею до 1 га, що перебувають у державній власності, у межах сіл, селищ, міст районного значення та припиняють права користування ними.

Згідно зі статтею 13 ЗК України саме до повноважень Кабінету Міністрів України в галузі земельних відносин належить розпорядження землями державної власності в межах, визначених цим Кодексом.

Відповідно до статті 84 ЗК України у державній власності перебувають усі землі України, крім земель комунальної та приватної власності. До земель державної власності, які не можуть передаватись у приватну власність, належать, зокрема, землі лісогосподарського призначення, крім випадків, визначених цим Кодексом (пункт «ґ» частини четвертої статті 84 ЗК України).

Громадянам та юридичним особам за рішенням органів місцевого самоврядування та органів виконавчої влади можуть безоплатно або за плату передаватись у власність замкнені земельні ділянки лісогосподарського призначення загальною площею до 5 га у складі угідь селянських, фермерських та інших господарств. Громадяни і юридичні особи в установленому порядку можуть набувати у власність земельні ділянки деградованих і малопродуктивних угідь для заліснення (стаття 56 ЗК України).

Земельні ділянки лісогосподарського призначення за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування надаються в постійне користування спеціалізованим державним або комунальним лісогосподарським підприємствам, іншим державним і комунальним підприємствам, установам та організаціям, у яких створено спеціалізовані підрозділи, для ведення лісового господарства (стаття 57 ЗК України, частина перша статті 17 ЛК України).

Згідно статті 21 Закону України «Про місцеві державні адміністрації», статті 31 ЛК України (у редакції, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин) до повноважень державних адміністрацій у сфері лісових відносин віднесено, у тому числі, передачу у власність, надання в постійне користування для нелісогосподарських потреб земельних лісових ділянок площею до 1 га, що перебувають у державній власності, на відповідній території, а також у межах міст республіканського (Автономної Республіки Крим) та обласного значення та припинення права користування ними.

Передача у власність, надання в постійне користування для нелісогосподарських потреб земельних лісових ділянок площею більше як 1 га, що перебувають у державній власності, належить до повноважень Кабінету Міністрів України у сфері лісових відносин (стаття 27 ЛК України у редакції, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин).

Стаття 57 ЛК України визначає вимоги щодо порядку та умов зміни цільового призначення земельних лісових ділянок з метою їх використання в цілях, не пов'язаних з веденням лісового господарства.

Відповідно до частини дев'ятої статті 149 ЗК України, у редакції, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин, Кабінет Міністрів України вилучає земельні ділянки державної власності, які перебувають у постійному користуванні, - ріллю, багаторічні насадження для несільськогосподарських потреб, ліси - площею понад 1 га для нелісогосподарських потреб, а також земельні ділянки природоохоронного, оздоровчого, рекреаційного призначення, крім випадків, визначених частинами п'ятою - восьмою цієї статті, та у випадках, визначених статтею 150 цього Кодексу.

В судовому засіданні встановлені наступні юридично значимі факти та відповідні їм правовідносини.

Як вбачається із матеріалів справи, рішенням Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області 19.11.2004 року Брюховицьку селищну раду зобов'язано прийняти рішення про продаж ТзОВ «Новобуддизайн» земельної ділянки площею 8,8643 га в смт. Брюховичі в районі вул. Ряснянської, яку ТзОВ «Новобуддизайн» орендував для будівництва дошкільного спортивно-навчального центру, та укласти з ТзОВ «Новобуддизайн» договір купівлі-продажу зазначеної земельної ділянки.

На виконання вищевказаного рішення суду, Брюховицькою селищною радою було винесено рішення № 618 від 23.10.2008 року, згідно якого між Брюховицькою селищною радою та ТзОВ «Новобуддизайн» укладено договір купівлі-продажу від 05.11.2008 року, реєстровий НОМЕР_8, земельної ділянки загальною площею 8,8643 га, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, з яких: 1,8000 га призначено для житлового будівництва, а 7,0643 га - для будівництва об'єктів дошкільного спортивно-навчального центру. В подальшому ТзОВ «Новобуддизайн» відчужив земельну ділянку площею 1,8000 га для житлового будівництва (кадастровий НОМЕР_10) на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки від 25.12.2008 року, укладеного з покупцями ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_2, ОСОБА_9.

Згідно договору купівлі-продажу земельної ділянки від 05.11.2008 року ОСОБА_2 перейшла земельна ділянка площею 0,2425 га.

27 липня 2009 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Новобуддизайн» виключено з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців.

На підставі вищевказаного договору ОСОБА_2 27.01.2009 року зареєструвала право власності на спірну земельну ділянку, оформивши державні акти на право власності на неї, а саме: площею 0,2425 га - кадастровий НОМЕР_1 - Державний акт серії НОМЕР_12.

25.03.2010 року ОСОБА_2 звернулась до управління Держкомзему у місті Львові про розподіл земельної ділянки площею 0,2425 га - кадастровий НОМЕР_1 на три земельні ділянки та оформила в подальшому державні акти на право власності на неї, а самі площею 0,2116 га - кадастровий НОМЕР_2 - державний акт серії НОМЕР_3; площею 0,0200 га - кадастровий НОМЕР_7 - державний акт серії НОМЕР_4; площею 0,0110 га - кадастровий НОМЕР_6 - державний акт серії НОМЕР_5.

Мукачівським міськрайонним судом Закарпатської області рішення Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 19.11.2004 року у справі № 2-3327/04 було переглянуто за нововиявленими обставинами та скасовано ухвалою від 15.06.2010 року. Мукачівський міськрайонний суд Закарпатської області, як на підставу скасування свого рішення від 19.11.2004 року, зіслався на те, що рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 14.02.2005 року визнано неправомірними та скасовано рішення Брюховицької селищної ради № 245 від 11.03.2004 року та № 263 від 18.03.2004 року про вилучення земельних ділянок, лісів 1 групи, в кварталі 44 Львівського держлісгоспу загальною площею 19,1 га та віднесення їх земель селища рекреаційного призначення. Вказане рішення Шевченківського районного суду м. Львова залишено без змін ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 25.04.2005 року, ухвалою колегії суддів Судової палати у цивільних справах Верховного суду України від 16.08.2005 року та ухвалою Вищого адміністративного суду України від 28.10.2009 року (т. 1 а.с. 21-25, 32-35, 36-37).

Однією із підстав скасування рішень Брюховицької селищної ради № 245 від 11.03.2004 року та № 263 від 18.03.2004 року Шевченківським районним судом м. Львова було зазначено порушення вимог п. 9 ст. 149 ЗК України, відповідно до положень якої, вилучення земельних ділянок державної власності, які перебувають у постійному користуванні, ліси першої групи площею понад 10 гектарів, а також земельні ділянки природоохоронного, оздоровчого рекреаційного призначення належить виключно до компетенції Кабінету Міністрів України (т. 1 а.с. 17-18).

Також судом першої інстанції встановлено, що оспорюване рішення Брюховицької селищної ради № 618 від 23.10.2008 року, прийняте на виконання рішення Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 19.11.2004 року та договір купівлі-продажу від 05.11.2008 року, укладений між Брюховицькою селищною радою та ТзОВ «Новобуддизайн» в судовому порядку вже скасовані, що є підставою для закриття провадження у справі в цій частині.

Так, ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 01 липня 2013 року у справі за апеляційними скаргами Прокурора Шевченківського району м. Львова, Кабінету Міністрів України, Львівської міської ради на рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 10 квітня 2013 року у справі за позовом прокурора Шевченківського району м. Львова в інтересах держави в особі Кабінету міністрів України, Державного агентства лісових ресурсів України, Львівської міської ради до ОСОБА_9, Брюховицької селищної ради, третіх осіб Управління Дежкомзему у м. Львові, приватного нотаріуса Львівського міського нотаріального округу, про витребування майна від добросовісних набувачів, - рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 10 квітня 2013 року в частині відмови в задоволенні позовних вимог прокурора про скасування рішення Брюховицької селищної ради від 23 жовтня 2008 року № 618 і визнання недійсним договору купівлі-продажу земельної ділянки, укладеного 5 листопада 2008 року між Брюховицькою селищною радою і ТО «Новобуддизайн», скасовано, провадження у справі в цій частині закрито.

Таким чином, правові підстави, за яких Брюховицька селищна рада розпорядилась на користь ТзОВ «Новобуддизайн» за договором 05.11.2008 року земельною ділянкою площею 8,8643 га, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 - відпали, що в свою чергу свідчить про вибуття земельної ділянки із власності держави поза її волею і незаконність розпорядження земельною ділянкою ТзОВ «Новобуддизайн» на користь інших осіб, у тому числі й відповідачки ОСОБА_2

Відповідно до ч. 5 статті 12 ЦК України добросовісність набувача презюмується. Якщо судом буде встановлено, що набувач знав чи міг знати про наявність перешкод до вчинення правочину, в тому числі й те, що продавець не мав права відчужувати майно, це може свідчити про недобросовісність набувача і є підставою для задоволення позову про витребування у нього майна.

Частиною 1 ст. 1212 ЦК України передбачено, що особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Крім цього відповідно до ч. 5 п. 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 р. «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» рішення суду про задоволення позову про повернення майна, переданого за недійсним правочином, чи витребування майна із чужого незаконного володіння, - є підставою для здійснення державної реєстрації права власності на майно, що підлягає державній реєстрації за власником, а також скасування попередньої реєстрації (статті 19, 27 Закону України від 1 липня 2004 року № 1952-ІV «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень».

Зважаючи на те, що рішення Брюховицької селищної ради від № 618 від 23.10.2008 року не відповідає вимогам чинного законодавства, Брюховицька селищна рада не вправі була відчужувати спірну земельну ділянку, оскільки не була її власником та не могла нею розпоряджатися, а рішення Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 19.11.2004 року було скасовано самим же судом в порядку встановленої процедури перегляду судових рішень, тому є підстави для задоволення вимог про витребування майна у добросовісного набувача - спірне майно підлягає поверненню законним власникам та розпорядникам.

Згідно ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Права особи, яка вважає себе власником майна, не підлягають захисту шляхом задоволення позову про визнання недійсним правочину, стороною в якому така особа не є, незалежно від того, чи відповідає спірний правочин закону. Захист прав такої особи можливий шляхом пред'явлення віндикаційного позову, якщо для цього є підстави, встановлені в ст. 388 ЦК України.

Оцінюючи зібрані у справі докази в їх сукупності, районний суд дійшов вірного висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.

Що стосується поважності причин пропущення позовної давності, то суд першої інстанції вірно виходив з того, що 11.01.2010 року після отримання ухвали Вищого адміністративного суду України, якою рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 14.02.2005 року за позовом прокурора Львівської області до Брюховицької селищної ради про визнання незаконними рішення № 245 від 11.03.2004 р. та рішення № 263 від 18.03.2004 р. 9-ої сесії 24-го скликання Брюховицької селищної ради, було залишено без змін, - прокуратура Шевченківського району м. Львова дізналася про порушення інтересів держави, а саме: вилучення з державної власності земель лісогосподарського призначення площею понад 19 га. Відповідно до ст. 268 ЦК України, позовна давність не поширюється, зокрема на вимогу власника або іншої особи про визнання незаконним правового акта органу державної влади, органу влади Автономної республіки Крим або органу місцевого самоврядування, яким порушено його право власності або інше речове право. Відтак районний суд правильно вважав, що прокуратурою Шевченківського району м. Львова з поважних причин пропущено строки звернення до суду з позовом про витребування майна від добросовісного набувача, а тому такий строк слід поновити.

Колегія суддів погоджується з висновками районного суду, оскільки суд ухвалив правильне по суті рішення, враховуючи наступне.

Згідно з проектом організації і розвитку лісового господарства Львівського державного лісового господарства, затвердженого Державним комітетом лісового господарства України, за функціональним зонуванням лісопарку квартал 44 Брюховицького лісництва віднесений до зони масового відпочинку; землі цього кварталу перебували у складі державного лісового фонду, у тому числі спірна земельна ділянка, що передана за договором купівлі-продажу ОСОБА_2

Постановою Кабінету Міністрів України від 15 грудня 1997 року № 1391 «Про внесення змін до переліку населених пунктів, віднесених до курортних» селище Брюховичі віднесено до категорії курортних.

Відповідно до рішення виконавчого комітету Львівської обласної ради депутатів трудящих від 12 січня 1978 року № 14 зазначені земельні ділянки відносяться до земель рекреаційного призначення.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 18 вересня 2012 року було задоволено позов прокурора Шевченківського району м. Львова в інтересах держави в особі Кабінету Міністрів України, Державного агентства лісових ресурсів України, Львівської міської ради до ОСОБА_7, Брюховицької селищної ради, треті особи - Управління держкомзему у м. Львові, приватний нотаріус Львівського міського нотаріального округу Стефанюк Оксана Ігорівна, приватний нотаріус Львівського міського нотаріального округу Урумова Жанна Михайлівна, Товариство з обмеженою відповідальністю «Лазурит-007», Товариство з обмеженою відповідальністю «Самгородок» про витребування майна від добросовісного набувача.

Поновлено строк звернення до суду.

Скасовано рішення Брюховицької селищної ради № 618 від 23.10.2008 року «Про виконання рішення Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 19.11.2004 року (№ 2-3327/04).

Визнано недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки від 05.11.2008 року зареєстрований в реєстрі за НОМЕР_8, укладений між Брюховицькою селищною радою та Товариством з обмеженою відповідальністю «Новобуддизайн».

Визнано недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки від 26.12.2008 року зареєстрований в реєстрі за НОМЕР_15, укладений між Товариством з обмеженою відповідальністю «Новобуддизайн» та ОСОБА_7, Товариством обмеженою відповідальністю «Самгородок», Товариством з обмеженою відповідальністю «Лазурит-007» в частині передачі у власність ОСОБА_7 7000/6361 частин земельної ділянки, що становить площу 0,7000 га кадастровим НОМЕР_13, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1.

Визнано нечинним Державний акт на право власності на земельну ділянку, виданий ОСОБА_7 НОМЕР_14 від 27.01.2009 року.

Витребувано в ОСОБА_7 земельну ділянку площею 0,7000 га кадастровий НОМЕР_13 державний акт серії НОМЕР_14 та зобов'язано повернути вказану земельну ділянку - у розпорядження держави в особі Кабінету Міністрів України.

23 травня 2013 року колегією суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області ухвалено нове рішення.

Рішення Шевченківського районного суду м.Львова від 18 вересня 2012 року в частині: - визнання недійсним договору купівлі-продажу земельної ділянки від 26.12.2008 року зареєстрованого в реєстрі за НОМЕР_15, укладеного між Товариством з обмеженою відповідальністю «Новобуддизайн» та ОСОБА_7, Товариством обмеженою відповідальністю «Самгородок», Товариством з обмеженою відповідальністю «Лазурит-007» в частині передачі у власність ОСОБА_7 7000/6361 частин земельної ділянки, що становить площу 0,7000 га кадастровим НОМЕР_13, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1; - визнання нечинного Державного акту на право власності на земельну ділянку, виданого ОСОБА_7 НОМЕР_14 від 27.01.2009 року - скасовано та ухвалено нове рішення, яким в задоволенні в цій частині позовних вимог відмовлено.

В решті частині рішення суду залишено без змін.

25 вересня 2013 року ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ рішення Апеляційного суду Львівської області від 23 травня 2013 року залишено без змін.

У даній справі встановлено, що на момент укладення договору купівлі-продажу спірної земельної ділянки від 05.11.2008 року Брюховицька селищна рада не мала права відчужувати спірну земельну ділянку, оскільки не була її власником та не могла нею розпоряджатися, також відповідно покупець ТзОВ «Новобуддизайн» не мав правових підстав її набувати у власність та відчужувати іншим особам.

Тому у вказаній справі суд прийшов до висновку, що укладений договір між Брюховицькою селищною радою та ТзОВ «Новобуддизайн» не відповідає вимогам чинного законодавства та відповідно до ст. ст. 203, 215, 216 ЦК України визнав цей договір недійсним та зобов'язав добросовісного набувача ОСОБА_7повернути земельну ділянку, яку він придбав, державі в особі Кабінету Міністрів України (т. 1 а.с. 208-210, т. 2 а.с. 247-250).

Відповідно, суд першої інстанції у даній справі № 1328/971/12, апеляційне провадження № 22-ц/783/42/15 дійшов вірного висновку, що слід витребувати у ОСОБА_2 зазначені вище спірні земельні ділянки та зобов'язати її повернути їх у розпорядження держави в особі Кабінету Міністрів України.

При цьому судова колегія враховує те, що відповідно до ч. 1 ст. 388 ЦК України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала право його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно:було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

За змістом цієї норми закону майно, яке вибуло з володіння власника на підставі рішення суду, ухваленого щодо цього майна, але в подальшому скасованого, вважається таким, що вибуло з володіння власника поза його волею.

Судова колегія враховує і те, що відповідно до вимог п. 22 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 7.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати це майно з незаконного володіння набувача (статті 387, 388 ЦК України). Якщо в такій ситуації (саме так обґрунтовано підставу позову) пред'явлений позов про визнання недійсними договорів про відчуження майна, суду під час розгляду справи слід мати на увазі правила, встановлені статтями 387, 388 ЦК.

У зв'язку із цим суди повинні розмежовувати, що коли майно придбано за договором в особи, яка не мала права його відчужувати, то власник має право на підставі статті 388 ЦК звернутися до суду з позовом про витребування майна у добросовісного набувача, а не з позовом про визнання договору про відчуження майна недійсним. Це стосується не лише випадків, коли укладено один договір із порушенням закону, а й випадків, коли спірне майно відчужено на підставі наступних договорів.

Отже, набувач визнається добросовісним, якщо при вчиненні правочину він не знав і не міг знати про відсутність у продавця прав на відчуження майна, наприклад, вжив усіх розумних заходів, виявив обережність та обачність для з'ясування правомочностей продавця на відчуження майна.

Сторони не заперечують, що ОСОБА_2 є добросовісний набувач.

Згідно вимог п. 26 постанови вищезазначеного пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 7.02.2014 року відповідно до положень частини першої статті 388 ЦК власник має право витребувати своє майно із чужого незаконного володіння незалежно від заперечення відповідача про те, що він є добросовісним набувачем, якщо доведе факт вибуття майна з його володіння чи володіння особи, якій він передав майно, не з їхньої волі.

Встановлено, що спірна земельна ділянка перебувала у власності держави та в постійному користуванні Львівського державного лісогосподарського об'єднання «Львівліс»» та вибула з володіння власника - держави - поза його волею.

Тому є підстави витребувати її у добросовісного набувача - ОСОБА_2

Така правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду України в аналогічній справі № 6-99цс14 від 17 грудня 2014 року та відповідно до положень ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для всіх судів України (т. 2 а.с. 212-217).

Зокрема у цій постанові Верховного Суду України зазначено, що установивши, що земельні ділянки загальною площею 8,8643 га (у тому числі й спірна земельна ділянка площею 0,5000 га), які розташовані в районі вул. Ряснянської у смт. Брюховичі,які були відчужені за рішенням селищної ради, належать до земель лісового фонду, що віднесені до категорії лісів першої групи (ліси населених пунктів, які призначені для виконання рекреаційних, санітарно-гігієнічних та оздоровчих функцій), та на час прийняття селищною радою рішення про їх відчуження перебували в державній власності та вибули з володіння власника - держави - поза його волею, оскільки відповідно до чинного законодавства право розпорядження ними належало Кабінету Міністрів України, проте жодних дій щодо розпорядження зазначеними земельними ділянками Кабінетом Міністрів України не вчинялось, - суд дійшов обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для витребування спірної земельної ділянки в добросовісного набувача в порядку статті 388 ЦК України.

Інші доводи апеляційної скарги спростовуються матеріалами справи і додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом першої інстанції були дотримані норми матеріального і процесуального права.

Будь яких інших належних та допустимих доказів для спростування рішення суду першої інстанції, передбачених статтями 57, 58, 59 ЦПК України, які б мали доказове значення та заслуговували на увагу, чи порушень норм процесуального права, які можуть бути підставою для скасування або зміни рішення, відповідно до ч. 3 ст. 309 ЦПК України, апелянтом не представлено.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення з одних лише формальних міркувань.

Рішення відповідає вимогам закону і зібраним по справі доказам, доводи апеляційної скарги, матеріали справи, зміст оскаржуваного судового рішення, не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права і порушення норм процесуального права, які передбачені нормами ЦПК України як підстави для скасування рішення, тому підстав для задоволення скарги немає.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 305 ч. 2, 307 ч. 1 п. 1, 308, 313, 314 ч. 1 п. 1, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_5 відхилити.

Рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 19 грудня 2013 року, у якому 24 лютого 2014 року виправлено описку, - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий: Монастирецький Д.І.

Судді: Копняк С.М.

Шеремета Н.О.