Справа № 367/8167/13ц Головуючий у І інстанції Мікулін А.В.
Провадження № 22-ц/780/3902/15 Доповідач у 2 інстанції ОСОБА_1
Категорія 1 14.07.2015
РІШЕННЯ

Іменем України

14 липня 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Київської області у складі:

Головуючого судді: Яворського М.А.,

суддів: Кашперської Т.Ц., Фінагєєва В.О.,

при секретарі: Нагорній Г.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Ірпінського міського суду Київської області від 22 травня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про знесення самовільної забудови за рахунок особи, яка здійснила самовільне будівництво,-

ВСТАНОВИЛА:

У листопаді 2013 року ОСОБА_2 звернувся до суду із зазначеним позовом у відповідності до норм ст.ст. 376, 391 ЦК України та просив знести самовільну забудову сарай розміром 3,0 х 4,0 м по вул. Тургенівській, 54 у м. Ірпені Київської області за рахунок відповідача з одночасним відшкодуванням підтверджених витрат на його знесення, зобовязати відповідача надати право доступу для обслуговування будинку. Частину земельної ділянки вздовж стіни будинку шириною 1,0 м довжиною 5,39 м вважати ділянкою спільного користування. Судові витрати покласти на відповідача.

Свої вимоги обґрунтовував тим, що він є власником домоволодіння, що розташоване в м. Ірпінь, вул. Тургенівська, 54/2. Власником суміжної земельної ділянки та домоволодіння по вулиці Тургенівська, 54 в м. Ірпені являється відповідач у справі ОСОБА_3, який в травні 2009 року побудував господарську споруду сарай на належній йому земельній ділянці з порушенням державних будівельних норм.

20.04.2012 року начальником відділу архітектури та містобудування Ірпінського міськвиконкому ОСОБА_4 проведені заміри відстані від сараю збудованого відповідачем та належним йому будинком і встановлено, що в одну сторону відстань між стінами споруд складає 1,30 м, в другу - 1,12 м, а конструкція даху сараю переходить межу на 0,5 м, внаслідок чого опади у вигляді дощу, снігу, а також листя дерев, пил падають на його ґанок, на доріжку, закриваючи підходи до будинку, заважають в непогоду вийти з хати, що призводить до порушення його прав, як власника майна. Крім того, вказана будівля затінює йому земельну ділянку, чим здійснює перешкоди в її використанні.

У звязку із вказаними порушеннями державних будівельних норм він, як власник домоволодіння звертався до інспекції Державної архітектурно-будівельної контролю у Київській області, яка встановивши вказані порушення, звернулася у грудні 2011 року із відповідним позовом.

Рішенням апеляційного суду Київської області від 18.09.2012 р., яке набрало законної сили, позовні вимоги інспекції ДАБК було задоволено та зобовязано ОСОБА_3 знести самочинно збудований сарай розміром 3,0 х 4,0 м по вул. Тургенівській, 54 у м. Ірпені. Однак відповідачем не виконано зазначене рішення суду, з підстав відмови інспекції ДАБК профінансувати роботи по знесенню даної споруди.

Враховуючи, що за зверненням уповноваженого Державою органу, Інспекції ДАБК, його права не були захищені, він просив суд вирішити вказаний спір шляхом задоволення його позову.

Рішенням Ірпінського міського суду Київської області від 22 травня 2015 року у задоволенні позову відмовлено з підстав пропуску строку позовної давності.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду, ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Ірпінського міського суду Київської області від 22 травня 2015року та ухвалити нове про задоволення позовних вимог, посилаючись на неповне зясування судом обставин, що мають значення для справи, що призвело до неправильного вирішення справи по суті.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення сторін, перевіривши матеріали справи в межах доводів апеляційної скарги та позовних вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку про часткове задоволення вимог апеляційної скарги та скасування рішення суду першої інстанції з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом першої інстанції при розгляді вказаної справи встановлено, що згідно технічного паспорту ОСОБА_3 є власником 38/100 частин будинку 54 по вул. Тургенівська в м. Ірпені Київської області. Рішенням виконавчого комітету Ірпінської міської ради № 110/3 від 22.04.2008 р. ОСОБА_3 було надано дозвіл на знесення сараю «Б» розміром 2,5 х 5,1 м та побудови на його місці сараю розміром 3,0 м х 4,0 м. В 2009 році сарай був побудований.

Рішенням Ірпінського міського суду Київської області від 05.08.2014 р. визнано недійсною мирову угоду, укладену 23.10.2003 р. між ОСОБА_5, ОСОБА_2 та ОСОБА_6 щодо розподілу земельної ділянки за вищезазначеною адресою. Визнано недійсним рішення Ірпінської міської ради 35 сесії IV скликання від 27.04.2005 р. №1148-35- IV «Про технічну документацію із землеустрою щодо складання державних актів, що посвідчують право власності на земельні ділянки громадян» в частині затвердження технічної документації із землеустрою та передачі безоплатно у власність ОСОБА_2 земельних ділянок, які розташовані за вже зазначеною адресою. Визнано недійсним державний акт на право власності на земельну ділянку площею 0,1088 га серії ЯА № 445548 виданого ОСОБА_2

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем пропущено строк позовної давності для звернення до суду.

Однак, колегія суддів не може погодитися із вказаним висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Згідно з ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

У відповідності до ч. 3 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідач просив застосувати загальний строк позовної давності, посилаючись на те, що позивач довідався про порушення свого права у 2009 році, коли був побудований спірний сарай, а отже пропустив строк для звернення до суду за захистом своїх прав.

Проте, колегія суддів вважає, що дані посилання не відповідають дійсності.

Згідно ч. 7 ст. 376 ЦК України, у разі істотного відхилення від проекту, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, істотного порушення будівельних норм і правил, суд за позовом відповідного органу державної влади або органу місцевого самоврядування може постановити рішення, яким зобовязати особу, яка здійснила будівництво, провести відповідну перебудову.

Рішенням апеляційного суду Київської області від 18.09.2012 р. позов інспекції ДАБК у Київській області до ОСОБА_3 задоволено. Зобовязано ОСОБА_3 знести самочинно збудований сарай в м. Ірпені по вулиці Тургенівській, 54.

Відповідач відмовився виконувати рішення суду, у звязку з чим, 03.09.2013 р. державним виконавцем відділу виконавчої служби м. Ірпеня, у відповідності до норм п. 11 ч.1 ст. 49 Закону України «Про виконавче провадження», винесено постанову про закінчення виконавчого провадження.

Статтею 69 ЦПК України передбачено, що перебіг процесуального строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою повязано його початок.

Згідно ч.1 ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Тож, виходячи із вищезазначеного, слід зробити висновок, що судом першої інстанції не у повному обсязі досліджено надані сторонами докази, що призвело до неправомірного застосування строку позовної давності, оскільки початок перебігу строку почався з того моменту, коли позивач дізнався про неможливість виконання рішення, а отже звернення ОСОБА_2 за захистом своїх прав здійснено у відповідності до норм чинного законодавства.

Також, судом встановлено, що згідно рішення Ірпінського міського суду Київської області від 09.04.2012 р. ОСОБА_2 не доведено той факт, що сарай, побудований ОСОБА_3 з порушенням вимог ДБН 360-92.

Колегія суддів не погоджується із вказаним висновком суду першої інстанції, враховуючи наступне.

Рішенням Ірпінського міського суду Київської області від 09.04.2012 р. відмовлено в позові Інспекції державного архітектурно-будівельного контролю у Київській області до ОСОБА_3, третя особа ОСОБА_2 про зобовязання знести самочинно збудований обєкт будівництва - сарай розмірами 3,0 х 4,0 м, розташованого в м. Ірпінь по вул. Тургенівська, 54.

Рішенням Апеляційного суду Київської області від 18.09.2012 р. зазначене рішення суду першої інстанції скасовано і ухвалено нове рішення. Позов задоволено частково, зобовязано ОСОБА_3 знести самочинно збудований обєкт будівництва - сарай розмірами 3,0 х 4,0 м, розташований в м. Ірпінь, вул. Тургенівська, 54. В іншій частині позову відмовлено.

Задовольняючи частково позов, суд апеляційної інстанції взяв за основу припис № 10, складений Інспекцією державного архітектурно-будівельного контролю у Київській області 11.07.2011 р., яким встановлено порушення розміщення сараю вимог п. 3.25 ДБН 360-92* «Містобудування. Планування і забудова міських і сільських поселень»: порушені протипожежні відстані, не витримана нормативна відстань до межі сусідньої ділянки, не забезпечені необхідні інженерно-технічні заходи, що запобігають стіканню з покрівлі будівлі на суміжну земельну ділянку.

Не відповідність вказаної забудови державним будівельним нормам підтверджується листом начальника інпекції ДАБК у Київській області №7/10-757 від 26 квітня 2010 року (а.с. 10).

З акту санітарно-епідеміологічного обстеження від 21 липня 2009 року вбачається, що зведений відповлачем гараж побудований на відстані 3,4 м від вікон позивача та затемнює вказане приміщення. (а.с. 18)

Згідно ч. 3 ст. 61 ЦПК України, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Відповідно до ст. 376 ЦК України, житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без належного дозволу чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. У разі істотного відхилення від проекту, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, істотного порушення будівельних норм і правил суд за позовом відповідного органу державної влади або органу місцевого самоврядування може постановити рішення, яким зобовязати особу, яка здійснила (здійснює) будівництво, провести відповідну перебудову. Якщо проведення такої перебудови є неможливим або особа, яка здійснила (здійснює) будівництво, відмовляється від її проведення, таке нерухоме майно за рішенням суду підлягає знесенню за рахунок особи, яка здійснила (здійснює) будівництво.

З огляду на вимоги ст. 376 ЦК України, збудований обєкт нерухомості може бути знесений особою, яка здійснила самочинне будівництво, або за її рахунок на підставі судового рішення у випадках, що передбачені частинами 4, 7 цієї статті, зокрема якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці; якщо така забудова порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, або за її рахунок; якщо проведення такої перебудови обєкта є неможливим; якщо особа, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, відмовляється від проведення перебудови.

У відповідності до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Статтею 396 ЦК України передбачено, що особа, яка має речове право на чуже майно, має право на захист цього права, у тому числі і від власника майна, відповідно до положень глави 29 цього Кодексу.

Згідно абзацу 9 п. 4 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 6 від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами ст. 376 Цивільного кодексу України (про правовий режим самочинного будівництва)» будівництво, яке здійснюється з істотним порушенням будівельних норм і правил, вважається у тому числі будівництво, яке хоча і здійснюється за наявності проекту, але з порушенням державно-будівельних норм та санітарних правил, що загрожують життю та здоров'ю людини у разі невиконання приписів інспекції державного архітектурно-будівельного контролю про усунення порушень вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, будівельних норм, державних стандартів і правил тощо.

Відповідно до абз. 4 п. 5 зазначеної Постанови, розглядаючи зазначені позови відповідно до вимог вказаної норми та положень частини сьомої статті 376 ЦК, суди мають встановлювати, чи було видано особі, яка здійснила самочинне будівництво, припис про усунення порушень, чи можлива перебудова об'єкту та чи відмовляється особа, яка здійснила самочинне будівництво, від такої перебудови.

Пунктом17 цієї ж Постанови, позов може бути предявлено до особи, яка здійснила будівництво, як про зобовязання знесення забудови, так і про знесення забудови за рішенням суду самим власником (користувачем) земельної ділянки за рахунок особи, яка здійснила самочинне будівництво, з одночасним відшкодуванням підтверджених витрат на його знесення.

Згідно п.п. 22, 24 Постанови, знесення самочинного будівництва є крайньою мірою і можливе лише тоді, коли використано усі передбачені законодавством України заходи щодо реагування та притягнення винної особи до відповідальності.

Вимоги відповідного органу державної влади або органу місцевого самоврядування про зобов'язання особи, яка, маючи дозвіл на будівництво нерухомого майна, допустила при цьому істотне відхилення від проекту, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, чи істотне порушення будівельних норм і правил, провести відповідну перебудову можуть бути заявлені як у разі, коли ці відхилення були допущені при будівництві нерухомості, так і внаслідок перебудови під час її експлуатації (частина сьома статті 376 ЦК).

Під істотним порушенням будівельних норм і правил слід розуміти, зокрема, недодержання архітектурних, санітарних, екологічних, протипожежних та інших вимог і правил, а також зміну окремих конструктивних елементів житлового будинку, будівлі, споруди, що впливає на їх міцність і безпечність.

Знесення нерухомості, збудованої з істотним відхиленням від проекту, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, істотним порушенням будівельних норм і правил (у тому числі за відсутності проекту), можливе лише за умови, що неможлива перебудова нерухомості відповідно до проекту або відповідно до норм і правил, визначених державними правилами та санітарними нормами, або якщо особа, яка здійснила (здійснює) будівництво, відмовляється від такої перебудови.

Відмовою забудовника від перебудови слід вважати як його заяву про це, так і його дії чи бездіяльність щодо цього, вчинені до або після ухвалення рішення суду про зобов'язання здійснити перебудову.

З матеріалів справи вбачається, що дозвіл на виконання робіт з будівництва сараю в інспекції ДАБК Київської області ОСОБА_3Оне отримував, тому за порушення ст. 22 ЗУ «Про основи містобудування», ст. 29 ЗУ «Про планування і забудову територій» був притягнутий до адміністративної відповідальності за ст. 97 КупАП згідно постанови № 457 від 11.02.2010 р.

11.07.2011 р. Інспекцією державного архітектурно-будівельного контролю у Київській області ОСОБА_3 видано припис № 10, яким встановлено порушення розміщенням сараю вимог п. 3.25* ДБН 360-92** «Містобудування. Планування і забудова міських і сільських поселень»: порушені протипожежні відстані; не витримана нормативна відстань (не менше 1 м.) до межі сусідньої ділянки; не забезпечені необхідні інженерно-технічні заходи, що запобігають стіканню з покрівлі будівлі на суміжну земельну ділянку. Запропоновано ОСОБА_3 розробити будівельний паспорт на забудову власної земельної ділянки з врахуванням вимог ДБН 360-92** в термін до 01.11.2011 р., привести у відповідність до вимог будівельного паспорту будівлю сараю і попереджено згідно вимог ст. 38 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» про подання позову про знесення самочинно збудованого обєкту в разі невиконання вимог припису.

08.11.2011 р. Інспекцією державного архітектурно-будівельного контролю у Київській області складено акт перевірки дотримання законодавства, яким встановлено невиконання ОСОБА_3 вимог припису Інспекції державного архітектурно-будівельного контролю від 11.07.2011 р., чим порушено вимоги ст. ст. 31, 34, 38 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності».

Рішенням виконавчого комітету Ірпінської міської ради № 170/43 від 12 липня 2011 року ОСОБА_3 було зобовязано в термін не пізніше трьох місяців з дати прийняття рішення привести у відповідність до державних будівельних норм побудовану господарську споруду літ. «Б».

Разом із тим, припис Інспекції державно-будівельного контролю у Київській області від 11 липня 2011 року та рішення Ірпінської міської ради Київської області від 12 липня 2011 року відповідачем виконані не були.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про ненадання беззаперечних доказів того, що відповідач протидіє позивачу у користуванні його майном шляхом забудови сараю з порушенням протипожежної відстані та не забезпеченням необхідних інженерно-технічних заходів і безпідставності вимог позивача про зобовязання знесення самочинно збудованого обєкту за рахунок особи, яка здійснила самовільне будівництво.

Виходячи із вищевикладеного, слід зазначити, що позивачем під час розгляду справи було доведено проведення відповідачем будівництва спірного сараю з істотним порушенням будівельних норм та правил, а також ті обставини, що в установлений строк, відповідач ОСОБА_3, добровільно не виконав вимоги, покладені на нього згідно припису про усунення порушень вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, будівельних норм, державних стандартів і правил та проявив бездіяльність щодо забезпечення виконання вимог суду після ухвалення рішення суду про зобов'язання здійснити знесення самовільного будівництва, чим підтвердив свою відмову у вчиненні дій.

Вказані обставини підтверджуються наявними у справі доказами

Тож, згідно другої половини п. 7 ст. 376 ЦК України, якщо особа, яка здійснила будівництво, відмовляється від його проведення, таке нерухоме майно за рішенням суду підлягає знесенню за рахунок особи, яка здійснила будівництво та зобовязана відшкодувати витрати, повязані з приведенням земельної ділянки до попереднього стану.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції є неповне зясування судом обстави, що мають значення для справи, порушення або неправильне застосування норм матеріального права.

За таких обставин колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про необґрунтованість та безпідставність вимог позивача про зобовязання знести самочинно збудований обєкт будівництва за рахунок особи, яка його здійснила сарай розмірами 3,0 х 4,0 м в м. Ірпінь по вул. Тургенівській, 54 та є таким, що не ґрунтується на законі та спростовується доказами, наявними в матеріалах справи.

Що ж стосовно вимог про зобовязання ОСОБА_3 забезпечити ОСОБА_2 право доступу для обслуговування будинку шляхом визнання частини земельної ділянки вздовж стіни будинку шириною 1,0 м довжиною 5,39 м дільницею спільного користування, то вони є такими, що не підлягають задоволенню з наступних підстав.

З матеріалів справи вбачається, що стіни тамбуру позивача прилягають до земельної ділянки відповідача, яку останній огородив залізобетонним забором, чим закрив доступ до тамбуру.

Однак, паркан збудований відповідачем, стоїть на його території та жодним чином не зачіпає ділянку позивача.

Крім того, рішенням Ірпінського міського суду Київської області від 05 серпня 2014 року визнано недійсним рішення Ірпінської міської ради 35 сесії IV скликання від 27.04.2005 року № 1148-35- IV «Про технічну документацію із землеустрою щодо складання державних актів, що посвідчують право власності на земельні ділянки громадян» в частині затвердження технічної документації із землеустрою та передачі безоплатно у власність земельних ділянок, які розташовані за адресою м. Ірпінь, вул. Тургенівська, 54, ОСОБА_2

Визнано недійсним державний акт на право власності на земельну ділянку площею 0,1088 га, яка розташована за вищевказаною адресою, виданий ОСОБА_2

Належних та допустимих доказів на підтвердження порушень прав землекористувача ОСОБА_2 з боку відповідача позивачем суду не надано.

З відповіді ДЗ «Ірпінська міська СЕС» вбачається, що на інсоляцію житлових приміщень огорожа не впливає та санітарними нормами не нормується.

У відповідності до норм. ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.

Враховуючи викладене, колегія суддів дійшла до висновку про скасування рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог про знесення самовільної забудови за рахунок особи, яка здійснила самовільне будівництво з підстав невідповідності висновків суду обставинам справи та порушенням норм процесуального права з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позовних вимог.

Керуючисьст.ст. 257, 261, 267, 376, 391, 396 ЦК України, ст.ст. 88, 213, 303-304, 307, 309, 313-314, 316-317, 319 ЦПК України, колегія суддів,-

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Ірпінського міського суду Київської області від 22 травня 2015 року скасувати в частині відмови у задоволенні позовних вимог про знесення самовільної забудови за рахунок особи, яка здійснила самовільне будівництво та ухвалити цій частині нове, яким позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про знесення самовільної забудови за рахунок особи, яка здійснила самовільне будівництвозадовольнити частково.

Знести самочинно збудований обєкт будівництва сарай розміром 3,0 х 4,0 м в м. Ірпені Київської області по вул. Тургенівській, 54 за рахунок ОСОБА_3.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 суму сплаченого ним судового збору у розмірі 351,20 грн.

В іншій частині позову відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий: М.А.Яворський

судді: Т.Ц.Кашперська

ОСОБА_7