РІШЕННЯ

Іменем України

03.06.2015 р. Франківський районний суд м. Львова у складі:

головуючої-судді Мартинишин М.О.

при секретарі Кметь Г.М.

розглянувши у судовому засіданні у м.Львові в залі суду цивільну справу за позовом ОСОБА_2

до ОСОБА_3,

третя особа:ПАТ «Альфа-Банк»

про поділ майна подружжя, суд -

встановив:

позивачка звернулася в суд з позовом до відповідача про поділити між нею та відповідачем спільно набуте майно - будинок та земельну ділянку, які знаходяться за адресою: м.Львів, вул. М.Паращука, б, визнати за нею право власності на 1/2 житлового будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 та 1/2 земельної ділянки, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, кадастровий НОМЕР_1 та стягнути з відповідача на її користь понесені судові витрати.

Свої вимоги мотивує тим, що 30.03.2006 року вона з відповідачем ОСОБА_3, укладено шлюб, який зареєстрований Франківським відділом реєстрації актів цивільного стану Львівського міського управління юстиції, за актовим записом № 111. 14.07.2011 року рішенням Залізничного районного суду м.Львова шлюб між сторонами розірвано. Від вказаного шлюбу, у сторін ІНФОРМАЦІЯ_1 народився син ОСОБА_4, який проживає разом із нею за вищевказаною адресою - АДРЕСА_1 13.03.2007р., перебуваючи в зареєстрованому з відповідачем шлюбі, нами було придбано житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 та земельну ділянку за адресою: АДРЕСА_1 кадастровий НОМЕР_1, які зареєстровані на відповідача. ОСОБА_3 не визнає її право на спірне майно. Вважає з метою захисту свого майнового права вона має право на частку у спірному майні, оскільки такі придбані під час шлюбу за спільні кошти сторін. У добровільному порядку сторони спільно придбане розділити не можуть. Просить позов задовольнити.

У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав, дав пояснення аналогічні викладених у позові. Просить позов задовольнити.

Відповідач у судовому засіданні позов не заперечив та пояснив, що житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 та земельну ділянку за адресою: АДРЕСА_1 кадастровий НОМЕР_1 знаходять в іпотеці у ПАТ «Альфа-Банк». Оскільки майно знаходиться в іпотеці, а тому вважає, що не має нічого між сторонами ділити. При вирішенні позову покладається на розсуд суду.

Представник третьої особи у судове засідання не з'явився, хоча належним чином був повідомлений про день, час та місце слухання справи, а тому суд вважає, що справу слід слухати у його відсутності на підставі наявних у справі даних чи доказів, достатніх для постановлення рішення.

Заслухавши пояснення учасників процесу, дослідивши подані сторонами документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку, що позов не підлягає до задоволення, з таких підстав.

Відповідно до ст. 3 ЦПК України, до суду може звернутись кожна особа за захистом своїх порушених прав, а також інтересах інших осіб у випадках встановлених законом.

Згідно ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства.

За вимогами ст. ст.10,60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених цим кодексом. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст.11 ч.1 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Судом встановлено, що 30.03.2006 року ОСОБА_2 та ОСОБА_3 укладено шлюб, який зареєстрований Франківським відділом реєстрації актів цивільного стану Львівського міського управління юстиції, за актовим записом № 111(а.с.10).

Від вказаного шлюбу, у сторін ІНФОРМАЦІЯ_1 народився син ОСОБА_4, який проживає разом із позивачкою за вищевказаною адресою - АДРЕСА_1, що не заперечується сторонами по справі.

Рішенням Залізничного районного суду м.Львова від 14.07.2011 року шлюб між сторонами розірвано(а.с.12-13)

Відповідно до ст.392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Згідно ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Відповідно до ч. 2 даної статті вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до ст. 61 СК України об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

У відповідності до ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Згідно ст.70 СК України вбачається, що у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Згідно ст.71 СК України вбачається, що майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

Відповідно ст.368 ч.3 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно ст.370 ч.1 ЦК України співвласники мають право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній сумісній власності.

Згідно ст.372 ч.2 ЦК України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.

Відповідно до договору купівлі-продажу з відстроченням платежу від 13.03.2007 року(а.с.14-15), витягу про реєстр рацію права власності на нерухоме майно №14095692 від 02.04.2007року(а.с.16) житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 належить відповідачу ОСОБА_3

Як вбачається із кредитного договору №1301/0307/71-063 від 13.03.2007 року(а.с.41-44), що вказаний житловий будинок було придбано відповідачем ОСОБА_3 за кредитні кошти в сумі 198000,00 дол. США (сто дев'яносто вісім тисяч доларів США), отримані в Акціонерному комерційному банку «ТАС-Комерцбанк» правонаступником якого на даний час є ПАТ «Альфа-Банк» у зв'язку з чим в іпотеці та під забороною перебувають як житловий будинок так і земельна ділянка(а.с.46-49).

Згідно з ч. 2 ст. 1 Закону України «Про іпотеку»іпотека - вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 вищевказаного Закону України обтяження нерухомого майна іпотекою підлягає державній реєстрації в порядку, встановленому законодавством.

Згідно із ч. 2 Постанови КМУ від 31.03.2004 р. № 410 «Про затвердження Тимчасового порядку державної реєстрації іпотек»державний реєстр іпотек - єдина комп'ютерна база даних про обтяження і зміну умов обтяження нерухомого майна іпотекою, відступлення прав за іпотечним договором, передачу, анулювання, видачу дубліката заставної та видачу нової заставної.

Із довідки, розрахунку заборгованості за Кредитним договором №1301/0307/71-063 від 13.03.2007р.(а.с.50) вбачається, що станом на 10.11.2012р. у відповідача перед ПАТ «Альфа-Банк» існує заборгованість за вказаним договором в сумі 185 731,06 дол. США (сто вісімдесят п'ять тисяч сімсот тридцять один долар США 06 центів).

У відповідності до ч. 4 ст. 65 СК України договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в пунктах 23, 24 постанови від 21.12.2007р. №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. До складу майна, що підлягає поділу, включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов'язаннями, що виникли в інтересах сім'ї (частина 4 статті 65 СК України).

Отже, у результаті придбання подружжям житлового будинку в кредит боргові зобов'язання перед ПАТ «Альфа-Банк», як кредитодавцем за Кредитним договором №1301/0307/71-063 від 13.03.2007р., несуть як відповідач, так і його колишня дружина, - позивачка у справі, а не тільки сам відповідач, як той із подружжя, хто підписав згаданий кредитний договір.

Оскільки майно, а саме житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1, яке перебуває в іпотеці ПАТ «Альфа-Банк» зареєстровані в Державному реєстрі іпотек обтяження на спірне нерухоме майно, яким встановлено заборону на вчинення будь-яких дій з майном, що перебуває в іпотеці без дозволу іпотекодержателя, а в даному випадку без дозволу ПАТ «Альфа-Банк» не підлягає поділу. При цьому, позивачка не надала доказів, що вона після розірвання шлюбу бере участь у погашені заборгованості за вказаним кредитним договором, так як придбання подружжям будинку в кредит боргові зобов'язання перед позикодавцем несуть як чоловік, так і дружина, а не тільки той із подружжя, хто підписав кредитний договір.

Як вбачається із матеріалів справи, що на підставі ухвали від 30.04.2009р. №2645 13-ї сесії 5-го скликання Львівської міської Ради відповідачу ОСОБА_3 за Державним актом (серія ЯИN №242433) від 03.12.2009р. було передано у власність земельну ділянку площею 0,0435 га, кадастровий НОМЕР_1, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, з цільовим призначенням «для обслуговування житлового будинку».

У відповідності до ч. 1 ст. 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи.

У відповідності до ч.ч. 1, 2 ст. 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності; акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом'якшує або скасовує цивільну відповідальність особи.

Так, Законом України від 11.01.2011р. №2913-VI «Про внесення зміни до статті 61 Сімейного кодексу України щодо об'єктів права спільної сумісної власності подружжя», який набрав чинності 08.02.2011р., ст. 61 СК України доповнено ч. 5, якою передбачено, що об'єктом права спільної сумісної власності подружжя є житло, набуте одним із подружжя під час шлюбу внаслідок приватизації державного житлового фонду, та земельна ділянка, набута внаслідок безоплатної передачі її одному з подружжя із земель державної або комунальної власності, у тому числі приватизації.

Отже, на спірну земельну ділянку, що одержана відповідачем 03.12.2009р., не поширюється режим спільного майна подружжя, закріплений у ч. 5 ст. 61 СК України, оскільки право власності у відповідача на підставі Державного акта (серія ЯИК №242433) від 03.12.2009р. виникло ще до набрання чинності вказаною нормою.

У відповідності до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Правові підстави набуття громадянами права на землю визначені Главою 16 ЗК України.

Відповідно до положень статтей 6, 22 чинного на час виникнення спірних правовідносин Земельного кодексу України 1991 року та Декрету Кабінету Міністрів України від 26 грудня 1992 року № 15 «Про приватизацію земельних ділянок» земельна ділянка яка є часткою державного земельного фонду, одержаною особою у власність в процесі приватизації, є його особистою власністю, а не спільною сумісною власністю подружжя.

У відповідності до положень ст.ст. 81, 116 ЗК України з урахуванням постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 16 квітня 2004 року зі змінами «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ», земельна ділянка, одержана громадянином у період шлюбу в приватну власність шляхом приватизації, є його особистою приватною власністю, а не спільною сумісною власністю подружжя, оскільки йдеться не про майно, набуте подружжям у шлюбі, а про одержану громадянином у власність в безоплатному порядку частку із земельного фонду.

Отже, враховуючи вказані обставини та визначені відповідно до них відносини, врегульовані ст.ст. 81, 116 ЗК України, ст. 60 СК України, слід дійти висновків, про те, що одержана відповідачем під час шлюбу 03.12.2009р. у власність земельна ділянка площею 0,0435 га, кадастровий НОМЕР_1, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, з цільовим призначенням «для обслуговування житлового будинку», внаслідок безоплатної передачі її із земель комунальної власності, є його особистою приватною власністю, а не спільною сумісною власністю подружжя, а відтак поділу не підлягає.

Аналогічної правової позиції, щодо застосування ст.ст. 60, 61 ч. 5 СК України, ст.ст. 81, 116 ЗК України, притримується і Верховний Суд України у своїй постанові від 15.02.2012р. у справі №6-98цс11, номер в ЄРДСР 21840085, прийнятій з підстав передбачених ст.ст. 355 п. 1, 360-4 ч.ч. 1, 2 ЩІК України(а.с.38-40), а тому така постанова, згідно ст.ст. 214 ч. 2, 360-7 ЦПК України, є обов'язковою для всіх судів України, які зобов'язані привести свою судову практику у відповідність із цим судовим рішенням Верховного Суду України.

Оскільки відповідач набув право власності на спірну земельну ділянку в порядку приватизації, у позивача відсутнє права власності на неї, земельна ділянка не може входити до складу майна, набутого подружжям в шлюбі, яке підлягає поділу.

Крім цього, позивачка у поданому позові стверджують, що підставою для звернення до суду з відповідним позовом є порушення її майнових прав, оскільки остання вважає себе співвласниками вищезазначеного майна придбаного у шлюбі. Однак всупереч положенням ст.ст.10, 11, 60 ЦПК України позивачка та її представник не надала суду доказів, які вказують про те, що дане майно належить на праві спільної сумісної власності позивачці та підлягає поділу, жодним чином не обґрунтували свого висновку.

Згідно із ст.4 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Відповідно до ч. 3 ст. 212 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Згідно роз'яснень, що містяться в п.13 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009р. №14 «Про судове рішення у цивільній справі» резолютивна частина рішення суду повинна мати вичерпні, чіткі, безумовні й такі, що випливають зі встановлених фактичних обставин, висновки по суті розглянутих вимог і залежно від характеру справи давати відповіді на інші питання, зазначені у статтях 215-217 ЦПК України.

На підставі зазначеного, дослідивши матеріали справи, аналізуючи зібрані по справі докази в їх сукупності та співставленні, суд приходить до висновку, щодо необхідності відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про поділ майна подружжя.

Керуючись ст.ст. 4, 10, 11, 31, 57, 60, 88, 169, 209, 214-215, 218 ЦПК України, -

вирішив:

у задоволенні позову ОСОБА_2

до ОСОБА_3,

третя особа:ПАТ «Альфа-Банк»

про поділ майна подружжя - відмовити за безпідставністю позовних вимог.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя Мартинишин М.О.