АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/6334/15 Справа № 205/3113/14 Головуючий у 1 й інстанції - ОСОБА_1 Доповідач - Демченко Е.Л.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 липня 2015 року колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області в складі:

головуючого - судді Демченко Е.Л.

суддів Волошина М.П., Куценко Т.Р.

при секретарі Прудченко В.Д.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Дніпропетровську апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «Вініл» на рішення Ленінського районного суду м.Дніпропетровська від 18 травня 2015 року по справі за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «Вініл» до ОСОБА_2, третя особа публічне акціонерне товариство «Українська страхова компанія «Гарант-Авто», про відшкодування шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, -

в с т а н о в и л а :

У квітні 2014 року товариство з обмеженою відповідальністю «Вініл» (далі - ТОВ «Вініл») звернулося до суду з неодноразово уточненим позовом до ОСОБА_2 про відшкодування шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, мотивуючи тим, що 02 березня 2014 року відповідач ОСОБА_2, керуючи автомобілем «Вольво», реєстраційний номер НОМЕР_1, під час рейсу на території Російської Федерації не впорався з керуванням автомобіля та скоїв ДТП, що призвело до істотних пошкоджень вищевказаного автомобіля та причепу «Kogel», реєстраційний номер НОМЕР_2, що належать позивачу.

Вказували на те, що постановою 16 КТ по справі про адміністративне правопорушення за №00112734 від 02 березня 2014 року відповідача визнано винним у вчиненні правопорушення, передбаченого ч.1 ст.12.15 Кодексу Російської Федерації про адміністративні правопорушення.

Зазначали, що матеріальний збиток, завданий їм, підтверджений висновками експертного автотоварознавчого дослідження з визначення вартості матеріальних збитків №ZU130314 від 20 травня 2014 року та №ZU030414 від 10 квітня 2014 року та складає 150.720 грн.98 коп. На момент ДТП обидва транспортні засоби були застраховані в публічному акціонерному товаристві «Українська страхова компанія «Гарант-Авто» (далі-ПАТ «УСК «Гарант-Авто»).

Посилаючись на те, що ПАТ «УСК «Гарант-Авто» відмовила у виплаті страхового відшкодування у звязку з тим, що власником і страхувальником обох транспортних засобів є одна й та сама особа та те, що між ним та відповідачем укладено договір про повну матеріальну відповідальність, просять суд ухвалити рішення, яким стягнути з ОСОБА_2 матеріальні збитки в розмірі 150.720 грн. 98 коп.

Рішенням Ленінського районного суду м.Дніпропетровська від 18 травня 2015 року позовні вимоги ТОВ «Вініл» задоволені частково. Стягнуто з ОСОБА_2 1.160 грн. 37 коп. у рахунок відшкодування майнової шкоди завданої внаслідок ДТП. Вирішено питання стосовно судових витрат.

В апеляційній скарзі позивач ставить питання про скасування рішення Ленінського районного суду м.Дніпропетровська від 18 травня 2015 року та ухвалення нового рішення про задоволення позовних вимог у повному обсязі, посилаючись на те, що суд ухвалив рішення з порушенням норм матеріального й процесуального справа.

Розглянувши матеріали справи, обговоривши законність та обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, перевіривши юридичну оцінку встановлених судом фактичних обставин у справі та їх повноту, колегія суддів не находить підстав для задоволення апеляційної скарги та скасуванню рішення суду.

Відповідно до ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Розглядаючи позов, суд має встановити фактичні обставини справи виходячи з фактичних правовідносин сторін, але в межах заявлених вимог.

Статтею 14 ЦК України визначено, що цивільні обовязки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. Поряд із засобами заохочення, виконання цивільних обовязків забезпечується відповідальністю, яка встановлена договором або актом цивільного законодавства. Будь-яка особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обовязковим для неї.

Встановлено судом і це підтверджується матеріалами справи, що ОСОБА_2 з 26 червня 2013 року по 08 квітня 2014 року працював в ТОВ «Вініл» на посаді водія автотранспортних засобів.

02 березня 2014 року відповідач ОСОБА_2, керуючи автомобілем «Вольво», реєстраційний номер НОМЕР_1, виконуючи на території Російської Федерації рейс «Дніпропетровськ-Єкатеринбург-Дніпропетровськ» не впорався з керуванням автомобіля внаслідок чого скоїв ДТП.

В результаті даного ДТП було пошкоджено два транспортні засоби: автомобіль «Вольво», реєстраційний номер НОМЕР_1, причіп «Kogel», реєстраційний номер НОМЕР_2, що належать позивачу.

Постановою 16 КТ у справі про адміністративне правопорушення №00212734 від 02 березня 2014 року ОСОБА_2 притягнуто до адміністративної відповідальності за порушення п.9.10 ПДР Російської Федерації, за яке передбачена відповідальність за ч.1 ст.12.15 Кодексу Російської Федерації про адміністративні правопорушення та накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу в сумі 1.500 руб. (а.с.15).

Відповідно до ч.4 ст.61 ЦПК вирок у кримінальній справі, що набрав законної сили, або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення обов'язкові для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок або постанову суду, з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою. У зв'язку із цим у разі прийняття судом постанови про закриття провадження у справі про адміністративне правопорушення, наприклад, через закінчення строків накладення адміністративного стягнення (ст.38 КУпАП), суд повинен звернути увагу на те, чи містить така постанова суду відповіді на питання про те, чи мала місце дорожньо-транспортна пригода та чи сталася вона з вини відповідача. Відсутність складу злочину, наприклад, у разі відмови у порушенні кримінальної справи, закриття кримінальної справи за правилами Кримінально-процесуального кодексу України 1960 року чи закриття кримінального провадження за правилами Кримінального процесуального кодексу України 2012 року не означає відсутність вини для цивільно-правової відповідальності. При цьому постанова (ухвала) слідчого, прокурора, суду про відмову в порушенні кримінальної справи або її закриття, закриття кримінального провадження є доказом, який повинен досліджуватися та оцінюватися судом у цивільній справі у порядку, передбаченому ЦПК.

Згідно висновку №ZU130314 від 20 березня 2014 року та доповненню до нього від 20 травня 2014 року експертного автотоварознавчого дослідження з визначення вартості матеріального збитку, завданого власникові автомобіля «Вольво», реєстраційний номер НОМЕР_1, в результаті його пошкодження складає 131.256 грн.47 коп. (а.с.17-20,71-73).

Висновком № ZU030414 від 10 квітня 2014 року визначена вартість відновлювального ремонту причепу «Kogel», реєстраційний номер НОМЕР_2, яка становить 19.464 грн. 51 коп. (а.с.50-56).

На момент ДТП обидва транспортні засоби належали позивачу ТОВ «Вініл» та були застраховані в ПАТ «УСК «Гарант-Авто» згідно договорів «Зелена картка».

З листа ПАТ «УСК «Гарант-Авто», адресованого ТОВ «Вініл», вбачається страхова компанія відмовила у виплаті страхового відшкодування у звязку з тим, що власником і страхувальником обох задіяних в ДТП транспортних засобів є одна і та ж особа, а саме ТОВ «Вініл», з чого випливає, що третьої особи не було (а.с.49).

Частково задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції прийшов до висновку про стягнення з відповідача суми збитків у розмірі 1.160 грн.37 коп., що не перевищує його середньомісячну заробітну плату.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції з наступних підстав.

Пленум Верховного Суду України у п.3 постанови «Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками» від 29 грудня 1992 року №14 розяснив, що виходячи з вимог ст.15 ЦПК судам належить вживати передбачених законом заходів до всебічного, повного й об'єктивного з'ясування обставин, від яких згідно зі статтями 130,135-3,137 КЗпП залежить вирішення питання про покладення матеріальної відповідальності та про розмір шкоди, що підлягає відшкодуванню. Зокрема, з'ясовувати: наявність прямої дійсної шкоди та її розмір; якими неправомірними діями її заподіяно і чи входили до функцій працівника обов'язки, неналежне виконання яких призвело до шкоди; в чому полягала його вина; в якій конкретно обстановці заподіяно шкоду; чи були створені умови, які забезпечували б схоронність матеріальних цінностей і нормальну роботу з ними; який майновий стан працівника. Якщо шкоду заподіяно кількома працівниками, в рішенні суду має бути зазначено, які конкретно порушення трудових обов'язків допустив кожен працівник, ступінь його вини та пропорційна їй частка загальної шкоди, за яку до нього може бути застосовано відповідний вид і межі матеріальної відповідальності.

Згідно ст.130 КЗпП України працівники несуть матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації внаслідок порушення покладених на них трудових обов'язків. При покладенні матеріальної відповідальності права і законні інтереси працівників гарантуються шляхом встановлення відповідальності тільки за пряму дійсну шкоду, лише в межах і порядку, передбачених законодавством, і за умови, коли така шкода заподіяна підприємству, установі, організації винними протиправними діями (бездіяльністю) працівника. Ця відповідальність, як правило, обмежується певною частиною заробітку працівника і не повинна перевищувати повного розміру заподіяної шкоди, за винятком випадків, передбачених законодавством.

Відповідно до ст.132 КЗпП України за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації при виконанні трудових обов'язків, працівники, з вини яких заподіяно шкоду, несуть матеріальну відповідальність у розмірі прямої дійсної шкоди, але не більше свого середнього місячного заробітку. Матеріальна відповідальність понад середній місячний заробіток допускається лише у випадках, зазначених у законодавстві.

Згідно з ст.134 КЗпП України працівники несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини підприємству, установі, організації, у випадках, коли: 1) між працівником і підприємством, установою, організацією відповідно до статті 135-1 цього Кодексу укладено письмовий договір про взяття на себе працівником повної матеріальної відповідальності за незабезпечення цілості майна та інших цінностей, переданих йому для зберігання або для інших цілей; 2) майно та інші цінності були одержані працівником під звіт за разовою довіреністю або за іншими разовими документами; 3) шкоди завдано діями працівника, які мають ознаки діянь, переслідуваних у кримінальному порядку; 4) шкоди завдано працівником, який був у нетверезому стані; 5) шкоди завдано недостачею, умисним знищенням або умисним зіпсуттям матеріалів, напівфабрикатів, виробів (продукції), в тому числі при їх виготовленні, а також інструментів, вимірювальних приладів, спеціального одягу та інших предметів, виданих підприємством, установою, організацією працівникові в користування; 6) відповідно до законодавства на працівника покладено повну матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації при виконанні трудових обов'язків; 7) шкоди завдано не при виконанні трудових обов'язків; 8) службова особа, винна в незаконному звільненні або переведенні працівника на іншу роботу; 9) керівник підприємства, установи, організації всіх форм власності, винний у несвоєчасній виплаті заробітної плати понад один місяць, що призвело до виплати компенсацій за порушення строків її виплати, і за умови, що Державний бюджет України та місцеві бюджети, юридичні особи державної форми власності не мають заборгованості перед цим підприємством.

В даному випадку ОСОБА_2 повинен нести відповідальність саме в розмірі середньомісячного заробітку.

Відповідно до ст.1351 КЗпП України письмові договори про повну матеріальну відповідальність може бути укладено підприємством, установою, організацією з працівниками (що досягли вісімнадцятирічного віку), які займають посади або виконують роботи, безпосередньо зв'язані із зберіганням, обробкою, продажем (відпуском), перевезенням або застосуванням у процесі виробництва переданих їм цінностей. Перелік таких посад і робіт, а також типовий договір про повну індивідуальну матеріальну відповідальність затверджуються в порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України.

На підставі викладеного посилання апеляційної скарги на те, що відповідач згідно договору взяв на себе повну матеріальну відповідальність за матеріальні цінності помилкове та не може бути прийняте до уваги, оскільки посада водія не входить в Перелік посад і робіт, затверджених Кабінетом Міністрів України, а тому підстави для укладення з ним договору про повну матеріальну відповідальність відсутні.

Не знайшли свого підтвердження і інші обставини, передбачені ст.134 КЗпП України, що передбачають повну матеріальну відповідальність працівника.

З урахуванням наведеного, колегія суддів приходить до висновку, що зясувавши в достатньо повному обємі права та обовязки сторін, обставини справи, перевіривши доводи та давши їм правову оцінку, суд першої інстанції постановив рішення, що відповідає вимогам закону. Висновки суду достатньо обґрунтовані і підтверджені наявними в матеріалах справи письмовими доказами, а приведені в апеляційній скарзі доводи зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх оцінці.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення Ленінського районного суду м.Дніпропетровська від 18 травня 2015 року підлягає залишенню без змін.

Керуючись ст.ст.303,307,308,313,314,315,317 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «Вініл» відхилити.

Рішення Ленінського районного суду м.Дніпропетровська від 18 травня 2015 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів.

Головуючий: Демченко Е.Л.

Судді: Волошин М.П.

ОСОБА_3

колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області в складі:

головуючого - судді Демченко Е.Л.

суддів Волошина М.П., Куценко Т.Р.

при секретарі Прудченко В.Д.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Дніпропетровську апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «Вініл» на рішення Ленінського районного суду м.Дніпропетровська від 18 травня 2015 року по справі за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «Вініл» до ОСОБА_2, третя особа публічне акціонерне товариство «Українська страхова компанія «Гарант-Авто», про відшкодування шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, -

в с т а н о в и л а :

У квітні 2014 року товариство з обмеженою відповідальністю «Вініл» (далі - ТОВ «Вініл») звернулося до суду з неодноразово уточненим позовом до ОСОБА_2 про відшкодування шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, мотивуючи тим, що 02 березня 2014 року відповідач ОСОБА_2, керуючи автомобілем «Вольво», реєстраційний номер НОМЕР_1, під час рейсу на території Російської Федерації не впорався з керуванням автомобіля та скоїв ДТП, що призвело до істотних пошкоджень вищевказаного автомобіля та причепу «Kogel», реєстраційний номер НОМЕР_2, що належать позивачу.

Вказували на те, що постановою 16 КТ по справі про адміністративне правопорушення за №00112734 від 02 березня 2014 року відповідача визнано винним у вчиненні правопорушення, передбаченого ч.1 ст.12.15 Кодексу Російської Федерації про адміністративні правопорушення.

Зазначали, що матеріальний збиток, завданий їм, підтверджений висновками експертного автотоварознавчого дослідження з визначення вартості матеріальних збитків №ZU130314 від 20 травня 2014 року та №ZU030414 від 10 квітня 2014 року та складає 150.720 грн.98 коп. На момент ДТП обидва транспортні засоби були застраховані в публічному акціонерному товаристві «Українська страхова компанія «Гарант-Авто» (далі-ПАТ «УСК «Гарант-Авто»).

Посилаючись на те, що ПАТ «УСК «Гарант-Авто» відмовила у виплаті страхового відшкодування у звязку з тим, що власником і страхувальником обох транспортних засобів є одна й та сама особа та те, що між ним та відповідачем укладено договір про повну матеріальну відповідальність, просять суд ухвалити рішення, яким стягнути з ОСОБА_2 матеріальні збитки в розмірі 150.720 грн. 98 коп.

Рішенням Ленінського районного суду м.Дніпропетровська від 18 травня 2015 року позовні вимоги ТОВ «Вініл» задоволені частково. Стягнуто з ОСОБА_2 1.160 грн. 37 коп. у рахунок відшкодування майнової шкоди завданої внаслідок ДТП. Вирішено питання стосовно судових витрат.

В апеляційній скарзі позивач ставить питання про скасування рішення Ленінського районного суду м.Дніпропетровська від 18 травня 2015 року та ухвалення нового рішення про задоволення позовних вимог у повному обсязі, посилаючись на те, що суд ухвалив рішення з порушенням норм матеріального й процесуального справа.

Розглянувши матеріали справи, обговоривши законність та обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, перевіривши юридичну оцінку встановлених судом фактичних обставин у справі та їх повноту, колегія суддів не находить підстав для задоволення апеляційної скарги та скасуванню рішення суду.

Відповідно до ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Розглядаючи позов, суд має встановити фактичні обставини справи виходячи з фактичних правовідносин сторін, але в межах заявлених вимог.

Статтею 14 ЦК України визначено, що цивільні обовязки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. Поряд із засобами заохочення, виконання цивільних обовязків забезпечується відповідальністю, яка встановлена договором або актом цивільного законодавства. Будь-яка особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обовязковим для неї.

Встановлено судом і це підтверджується матеріалами справи, що ОСОБА_2 з 26 червня 2013 року по 08 квітня 2014 року працював в ТОВ «Вініл» на посаді водія автотранспортних засобів.

02 березня 2014 року відповідач ОСОБА_2, керуючи автомобілем «Вольво», реєстраційний номер НОМЕР_1, виконуючи на території Російської Федерації рейс «Дніпропетровськ-Єкатеринбург-Дніпропетровськ» не впорався з керуванням автомобіля внаслідок чого скоїв ДТП.

В результаті даного ДТП було пошкоджено два транспортні засоби: автомобіль «Вольво», реєстраційний номер НОМЕР_1, причіп «Kogel», реєстраційний номер НОМЕР_2, що належать позивачу.

Постановою 16 КТ у справі про адміністративне правопорушення №00212734 від 02 березня 2014 року ОСОБА_2 притягнуто до адміністративної відповідальності за порушення п.9.10 ПДР Російської Федерації, за яке передбачена відповідальність за ч.1 ст.12.15 Кодексу Російської Федерації про адміністративні правопорушення та накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу в сумі 1.500 руб. (а.с.15).

Відповідно до ч.4 ст.61 ЦПК вирок у кримінальній справі, що набрав законної сили, або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення обов'язкові для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок або постанову суду, з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою. У зв'язку із цим у разі прийняття судом постанови про закриття провадження у справі про адміністративне правопорушення, наприклад, через закінчення строків накладення адміністративного стягнення (ст.38 КУпАП), суд повинен звернути увагу на те, чи містить така постанова суду відповіді на питання про те, чи мала місце дорожньо-транспортна пригода та чи сталася вона з вини відповідача. Відсутність складу злочину, наприклад, у разі відмови у порушенні кримінальної справи, закриття кримінальної справи за правилами Кримінально-процесуального кодексу України 1960 року чи закриття кримінального провадження за правилами Кримінального процесуального кодексу України 2012 року не означає відсутність вини для цивільно-правової відповідальності. При цьому постанова (ухвала) слідчого, прокурора, суду про відмову в порушенні кримінальної справи або її закриття, закриття кримінального провадження є доказом, який повинен досліджуватися та оцінюватися судом у цивільній справі у порядку, передбаченому ЦПК.

Згідно висновку №ZU130314 від 20 березня 2014 року та доповненню до нього від 20 травня 2014 року експертного автотоварознавчого дослідження з визначення вартості матеріального збитку, завданого власникові автомобіля «Вольво», реєстраційний номер НОМЕР_1, в результаті його пошкодження складає 131.256 грн.47 коп. (а.с.17-20,71-73).

Висновком № ZU030414 від 10 квітня 2014 року визначена вартість відновлювального ремонту причепу «Kogel», реєстраційний номер НОМЕР_2, яка становить 19.464 грн. 51 коп. (а.с.50-56).

На момент ДТП обидва транспортні засоби належали позивачу ТОВ «Вініл» та були застраховані в ПАТ «УСК «Гарант-Авто» згідно договорів «Зелена картка».

З листа ПАТ «УСК «Гарант-Авто», адресованого ТОВ «Вініл», вбачається страхова компанія відмовила у виплаті страхового відшкодування у звязку з тим, що власником і страхувальником обох задіяних в ДТП транспортних засобів є одна і та ж особа, а саме ТОВ «Вініл», з чого випливає, що третьої особи не було (а.с.49).

Частково задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції прийшов до висновку про стягнення з відповідача суми збитків у розмірі 1.160 грн.37 коп., що не перевищує його середньомісячну заробітну плату.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції з наступних підстав.

Пленум Верховного Суду України у п.3 постанови «Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками» від 29 грудня 1992 року №14 розяснив, що виходячи з вимог ст.15 ЦПК судам належить вживати передбачених законом заходів до всебічного, повного й об'єктивного з'ясування обставин, від яких згідно зі статтями 130,135-3,137 КЗпП залежить вирішення питання про покладення матеріальної відповідальності та про розмір шкоди, що підлягає відшкодуванню. Зокрема, з'ясовувати: наявність прямої дійсної шкоди та її розмір; якими неправомірними діями її заподіяно і чи входили до функцій працівника обов'язки, неналежне виконання яких призвело до шкоди; в чому полягала його вина; в якій конкретно обстановці заподіяно шкоду; чи були створені умови, які забезпечували б схоронність матеріальних цінностей і нормальну роботу з ними; який майновий стан працівника. Якщо шкоду заподіяно кількома працівниками, в рішенні суду має бути зазначено, які конкретно порушення трудових обов'язків допустив кожен працівник, ступінь його вини та пропорційна їй частка загальної шкоди, за яку до нього може бути застосовано відповідний вид і межі матеріальної відповідальності.

Згідно ст.130 КЗпП України працівники несуть матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації внаслідок порушення покладених на них трудових обов'язків. При покладенні матеріальної відповідальності права і законні інтереси працівників гарантуються шляхом встановлення відповідальності тільки за пряму дійсну шкоду, лише в межах і порядку, передбачених законодавством, і за умови, коли така шкода заподіяна підприємству, установі, організації винними протиправними діями (бездіяльністю) працівника. Ця відповідальність, як правило, обмежується певною частиною заробітку працівника і не повинна перевищувати повного розміру заподіяної шкоди, за винятком випадків, передбачених законодавством.

Відповідно до ст.132 КЗпП України за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації при виконанні трудових обов'язків, працівники, з вини яких заподіяно шкоду, несуть матеріальну відповідальність у розмірі прямої дійсної шкоди, але не більше свого середнього місячного заробітку. Матеріальна відповідальність понад середній місячний заробіток допускається лише у випадках, зазначених у законодавстві.

Згідно з ст.134 КЗпП України працівники несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини підприємству, установі, організації, у випадках, коли: 1) між працівником і підприємством, установою, організацією відповідно до статті 135-1 цього Кодексу укладено письмовий договір про взяття на себе працівником повної матеріальної відповідальності за незабезпечення цілості майна та інших цінностей, переданих йому для зберігання або для інших цілей; 2) майно та інші цінності були одержані працівником під звіт за разовою довіреністю або за іншими разовими документами; 3) шкоди завдано діями працівника, які мають ознаки діянь, переслідуваних у кримінальному порядку; 4) шкоди завдано працівником, який був у нетверезому стані; 5) шкоди завдано недостачею, умисним знищенням або умисним зіпсуттям матеріалів, напівфабрикатів, виробів (продукції), в тому числі при їх виготовленні, а також інструментів, вимірювальних приладів, спеціального одягу та інших предметів, виданих підприємством, установою, організацією працівникові в користування; 6) відповідно до законодавства на працівника покладено повну матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації при виконанні трудових обов'язків; 7) шкоди завдано не при виконанні трудових обов'язків; 8) службова особа, винна в незаконному звільненні або переведенні працівника на іншу роботу; 9) керівник підприємства, установи, організації всіх форм власності, винний у несвоєчасній виплаті заробітної плати понад один місяць, що призвело до виплати компенсацій за порушення строків її виплати, і за умови, що Державний бюджет України та місцеві бюджети, юридичні особи державної форми власності не мають заборгованості перед цим підприємством.

В даному випадку ОСОБА_2 повинен нести відповідальність саме в розмірі середньомісячного заробітку.

Відповідно до ст.1351 КЗпП України письмові договори про повну матеріальну відповідальність може бути укладено підприємством, установою, організацією з працівниками (що досягли вісімнадцятирічного віку), які займають посади або виконують роботи, безпосередньо зв'язані із зберіганням, обробкою, продажем (відпуском), перевезенням або застосуванням у процесі виробництва переданих їм цінностей. Перелік таких посад і робіт, а також типовий договір про повну індивідуальну матеріальну відповідальність затверджуються в порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України.

На підставі викладеного посилання апеляційної скарги на те, що відповідач згідно договору взяв на себе повну матеріальну відповідальність за матеріальні цінності помилкове та не може бути прийняте до уваги, оскільки посада водія не входить в Перелік посад і робіт, затверджених Кабінетом Міністрів України, а тому підстави для укладення з ним договору про повну матеріальну відповідальність відсутні.

Не знайшли свого підтвердження і інші обставини, передбачені ст.134 КЗпП України, що передбачають повну матеріальну відповідальність працівника.

З урахуванням наведеного, колегія суддів приходить до висновку, що зясувавши в достатньо повному обємі права та обовязки сторін, обставини справи, перевіривши доводи та давши їм правову оцінку, суд першої інстанції постановив рішення, що відповідає вимогам закону. Висновки суду достатньо обґрунтовані і підтверджені наявними в матеріалах справи письмовими доказами, а приведені в апеляційній скарзі доводи зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх оцінці.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення Ленінського районного суду м.Дніпропетровська від 18 травня 2015 року підлягає залишенню без змін.

Керуючись ст.ст.303,307,308,313,314,315,317 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «Вініл» відхилити.

Рішення Ленінського районного суду м.Дніпропетровська від 18 травня 2015 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів.

Головуючий: Демченко Е.Л.

Судді: Волошин М.П.

ОСОБА_3