Справа № 180/1382/14-ц
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 липня 2015 р. м. Марганець

Марганецький міський суд Дніпропетровської області у складі:

головуючої Хомченко С.І

за участю секретаря Назаренко А.В.

за участю сторін, розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про стягнення боргу, -

В С Т А Н О В И В :

Позивач звернувся до суду з позовом про стягнення боргу з відповідачів.

Позовні вимоги обґрунтовує тим, що 05 і 08 серпня 2011 року ОСОБА_3 та її чоловік ОСОБА_2 під розписку позичили у нього 45000 грн., які зобовязалися повернути до 01 січня 2014 року. Однак, по сьогоднішній день відповідачі позику не повернули, ОСОБА_2 ухиляється від повернення боргу. Дана позика бралась відповідачами для придбання та ремонту квартири для їх сім»ї. Дана квартира являється спільним майном відповідачів. Оскільки відповідачі на момент отримання від нього позики перебували у шлюбі, то відповідно до ч. 2 ст. 65 Сімейного Кодексу України при укладанні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя, тому при отриманні позики відповідачі діяли за спільною згодою і позивач не придав значення, що розписка була написана відповідачем ОСОБА_3 у присутності відповідача ОСОБА_2 Тому він звернувся до суду з позовом і просить суд стягнути з відповідачів на його користь суму боргу за позикою в рівних частках по 22500 грн. з кожного, а також судові витрати.

У судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_4 позов підтримали, дали аналогічні пояснення, що й мотиви позовної заяви, просять позов задовольнити в повному обсязі.

Представник відповідача ОСОБА_5 та відповідач ОСОБА_2 позовні вимоги до ОСОБА_2 не визнали, оскільки ніякої позики не було, розписки являються штучними доказами, а даний позов направлений на досягнення однієї мети стягнення з ОСОБА_2 коштів як компенсації за половину квартири, право власності на ? частину якої було визнано за ОСОБА_2 рішенням суду. Крім того, ОСОБА_2 не надавав свою згоду на укладення договорів позики, як передбачено статтею 65 СК України.

Відповідач ОСОБА_3 та її представник ОСОБА_6 в судовому засіданні позов визнали та просять його задовольнити з мотивів, викладений в позовній заяві.

Свідок ОСОБА_7 суду пояснив, що перебував на своєму огороді і в цей час сусіди звернулись до нього і попросили бути присутнім при передачі коштів. ОСОБА_1 дав йому розписку і він розписався, при цьому були ОСОБА_3 та ОСОБА_2, при цьому він бачив як передавалися гроші. Другий раз все було так само, він розписався в розписці, але передачу грошей не бачив і обставин цього не знає.

Свідок ОСОБА_8 пояснила, що про позику нічого не знає, син з невісткою приходили до неї і казали, що хочуть придбати квартиру, вона дала ОСОБА_3 30000 грн.

Заслухавши сторони, свідків, вивчивши матеріали цивільної справи, суд приходить до наступного.

Статтею 1046 ЦК України передбачено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Відповідно до ч. 2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Відповідно до вимог ст.. 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст.. 61 ЦПК України. Статтею 11 ЦПК України передбачено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Отже, у разі предявлення позову про стягнення боргу позивач повинен довести своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобовязання. Для цього суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа.

Згідно рішення Марганецького міського суду від 22.10.2013 року, ОСОБА_3 та ОСОБА_2 перебували у шлюбі з 01.03.2008 року по 22.10.2013 року (а.с. 26).

Як вбачається з оригіналу розписки (а.с. 32), ОСОБА_3 05.08.2011 року позичила у свого батька ОСОБА_1 кошти в сумі 20000 грн. для ремонту квартири по вул.. Ювілейний квартал, 4/30 в м. Марганці.

Згідно оригіналу розписки (а.с. 33), ОСОБА_3 10.08.2011 року позичила у свого батька ОСОБА_1 кошти в сумі 25000 грн. для придбання квартири по вул.. Ювілейний квартал, 4/30 в м. Марганці.

Жодних доказів того, що ОСОБА_2 надавав у письмовій чи будь-якій іншій формі згоду на укладення зазначених договорів позики судом не здобуто.

В матеріалах справи відсутні докази того, що ОСОБА_2 було відомо про існування боргових зобовязань між позивачем та ОСОБА_3

Відповідно до розписок відповідач ОСОБА_2 не є стороною договору позики та в розписці не зазначено про солідарний обовязок подружжя.

Сам факт перебування відповідачів у шлюбі, на час укладення договору позики у шлюбі не є безумовною підставою для відповідальності.

Відповідно до ч. 2, 3, 4 ст. 65 Сімейного Кодексу України, при укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена.

Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім»ї, створює обовязки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім»ї.

Крім того, в матеріалах справи відсутні докази отримання відповідачем ОСОБА_3 у борг коштів та використання їх на потреби сім»ї.

Таким чином, із аналізу зазначених норм права вбачається, що обвязки для другого з подружжя створюються, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім»ї і наявність письмової згоди одного з подружжя при укладенні другим із подружжя договору, який виходить за межі дрібного побутового, є обовязковою.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 20 лютого 2013 року № 6-163цс12, яка згідно зі ст.. 360-7 ЦПК України є обовязковою для судів.

Як видно з розписок, вказаний договір позики виходить за межі дрібного побутового.

В матеріалах справи відсутня у письмовій чи будь-якій іншій формі згода відповідача ОСОБА_9 на укладення вищевказаних договорів позики. Крім того, як ствердив у судовому засіданні представник відповідача та сам відповідач ОСОБА_2, що останньому взагалі невідомо про факт укладення даного договору позики.

Таким чином, враховуючи вищенаведене, суд прийшов до висновку, що в задоволенні позову до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики в розмірі 22500 грн. та судового збору належить відмовити.

Стосовно позовних вимог про стягнення боргу за договором позики з ОСОБА_3 суд приходить до наступного.

Відповідач ОСОБА_3 у судових дебатах просила суд задовольнити позов та «повернути їй її».

Враховуючи вказані обставини, предявлені претензії щодо неповернутої суми позики до ОСОБА_2 не тільки позивачем ОСОБА_1, але й відповідачем ОСОБА_3, визнання нею позовних вимог та обоюдний намір сторін ОСОБА_1 та ОСОБА_3 про стягнення коштів саме з ОСОБА_2, суд приходить до висновку про те, що між сторонами справи Позивачем ОСОБА_10 та Відповідачем ОСОБА_3 з цього приводу відстуній спір.

Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

У наданих позивачем розписках від не визначений порядок повернення грошових коштів.

У розписці від 10.08.2011 року ОСОБА_3 зазначила, що підтверджує отримання від ОСОБА_1 25 000 грн. строком до 01.01.2014 р., а за розпискою від 05.08.2011 р. ОСОБА_3 підтверджує, що отримала у позику від ОСОБА_1 20 000 грн. В даній розписці строк повернення коштів не зазначений.

Згідно вимог ст. 1049 ЦК України якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом предявлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти діб від дня предявлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором.

Однак, позивач ОСОБА_1 не надав суду доказів предявлення вимоги до відповідача ОСОБА_3 щодо повернення коштів за розпискою від 05.08.2011 р.

Визнання в судовому засіданні позову відповідачем ОСОБА_3 не є підставою для задоволення позовних вимог з урахуванням вищенаведеного.

Позивач ОСОБА_11 просить суд стягнути як з ОСОБА_2, так і з ОСОБА_3 по ? частині боргу за договором позики у сумі по 22500 грн. з кожного.

Позовні вимоги ОСОБА_11 протягом судового розгляду не уточнив та не змінив.

За таких обставин, та враховуючи, що ОСОБА_1 звернувся з позовом, обґрунтовуючи його нормами ст. 360 ЦК України та ст. 65 СК України, позовні вимоги в частині порядку, підстав та розміру стягнення коштів з відповідачів не уточнив (не змінив), не надав доказів виконання ним вимог ст.. 1049 ЦК України щодо направлення вимоги про повернення позики, строк повернення якої не зазначено у розписці від 05.08.2011 р., суд приходить до висновку, що позовні вимоги до відповідача ОСОБА_3 є необгрунтованими і не підлягають задоволенню.

Керуючись ст. ст. 15, 30, 202, 217 ЦПК України суд, -

В И Р І Ш И В :

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про стягнення боргу відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення.

Особи, які брали участь у справі але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Головуючий