АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 березня 2015 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва

в складі: головуючого судді: Махлай Л.Д.,

суддів: Семенюк Т.А., Кравець В.А.

при секретарі: Прохоровій В.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Солом'янського районного суду м. Києва від 08 жовтня 2014 року у справі за поданням державного виконавця відділу державної виконавчої служби Солом'янського районного управління юстиції у м. Києві про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України ОСОБА_2 без вилучення паспортного документа у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів,

в с т а н о в и л а :

10.10.2013 року державний виконавець ВДВС Солом'янського РУЮ у м. Києві звернувся до суду з поданням, у якому просив тимчасово обмежити у праві виїзду за межі України ОСОБА_2 без вилучення паспортного документа посилаючись на те, що останній має заборгованість за виконавчим листом 2-2301 - 210 887 грн., за виконавчим листом № 2-5134/1010 - 5 529,32 грн., за виконавчим листом № 2- 410/5923/13 - 50 000 грн.

Справа розглядалася судами неодноразово.

Останньою ухвалою Солом'янського районного суду м. Києва від 08.10.2014 року у задоволенні подання відмовлено.

Не погоджуючись з даною ухвалою суду, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати ухвалу суду та постановити нову, якою подання задовольнити. Посилається на неповне з`ясування обставин справи та неправильне застосування норм процесуального права. А саме, судом не враховано, що боржник з січня 2011 року перестав сплачувати аліменти та розмір заборгованості уже зріс до 280 887,12 грн. Рішенням суду стягнуто пеню за прострочення сплати аліментів у розмірі 50 000 грн., яке також боржником не виконується та цим рішенням встановлена вина боржника у невиконанні рішення суду. Суд не звернув уваги на те, що у період з лютого 2009 року по березень 2013 року боржник неодноразово виїжджав за кордон, а також на факт придбання автомобіля Лексус на ім`я дружини боржника, який є спільною сумісною власністю подружжя. Зміна адреси боржником і неповідомлення про це державного виконавця свідчать про те, що останній злісно ухиляється від сплати аліментів.

Справа № 760/21847/13 Апеляційне провадження № 22-ц-796/5108/2015
Головуючий у суді першої інстанції: Козленко Г.О.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Махлай Л.Д.
Від ОСОБА_1 та державного виконавця ВДВС Солом'янського РУЮ у м. Києві надійшли заяви про розгляд справи без їх участі.

ОСОБА_2 у судове засідання не з`явився, про день та час розгляду справи повідомлявся у встановленому законом порядку, причини неявки не повідомив, у зв`язку з чим колегія суддів вважає за можливе розгляд справи у його відсутності, за правилами ч. 2 ст. 305 ЦПК України.

Вислухавши доповідь судді, дослідивши надані матеріали, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що 16.12.2008 року до ВДВС Солом'янського РУЮ у м. Києві надійшов виконавчий лист № 2-2301, виданий 29.10.2008 року Жовтневим районним судом м. Дніпропетровська про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліментів на утримання неповнолітніх дітей: сина ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1 та доньки ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2 щомісячно по 5 000 грн. на кожну дитину до досягнення дитиною повноліття.

16.12.2008 року державним виконавцем винесено постанову про відкриття виконавчого провадження.

06.05.2011 року винесено постанову про арешт майна боржника та оголошено заборону на його відчуження.

У період з 04.08.2011 року по 03.02.2012 року виконавче провадження було зупинено.

09.12.2011 року до відділу надійшов виконавчий лист № 2-5134, виданий 01.12.2011 року Жовтневим районним судом м. Дніпропетровська про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліментів на утримання неповнолітніх дітей: сина ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1 та доньки ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2 щомісячно по 500 грн. на кожну дитину до досягнення кожною дитиною повноліття, починаючи таке стягнення з дня вступу рішення в законну силу.

За цим виконавчим листом 09.12.2011 року було відкрито виконавче провадження, а 04.04.2013 року винесено постанову про закінчення виконавчих проваджень, копії яких разом з виконавчими документами направлено для подальшого виконання за місцем проживання боржника до ВДВС Дніпропетровського РУЮ.

09.08.2013 року до відділу з ВДВС Дніпропетровського РУЮ надійшов виконавчий лист № 2-410/5923/13 від 26.03.2013 року про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів у розмірі 50 000 грн. У постанові про закінчення виконавчого провадження було зазначено, що боржник фактично проживає за адресою: АДРЕСА_1 та є власником ТОВ «Незалежна Адвокатська Компанія «Монігум», а 27.08.2013 року надійшли постанови про відмову у відкриття виконавчих проваджень по виконавчим листам № 2-2301 та № 2-5134.

09.08.2013 року та 27.08.2013 року державним виконавцем ВДВС Солом'янського РУЮ у м. Києві винесено постанови про відкриття виконавчих проваджень та зроблено запити з метою з`ясування питання щодо наявності у боржника рухомого та нерухомого майна.

На виклик державного виконавця від 09.09.2013 року боржник не з`явився.

Згідно з розрахунком, складеним державним виконавцем 26.09.2013 року заборгованість станом на 01.09.2013 року за виконавчим листом № 2- 2301 складає 210 887 грн., за виконавчим листом № 2-5134/2010 - 5 529,32 грн., за виконавчим листом № 2- 410/5923/13 - 50 000 грн.

При проведенні виконавчих дій було встановлено, що за боржником зареєстрована квартира за адресою: АДРЕСА_1, яка перебуває в іпотеці банку «Фінанси та кредит» та автомобіль НОМЕР_1, який також перебуває в заставі банку.

Відмовляючи у задоволенні подання, суд першої інстанції виходив з того, що не надано доказів про те, що боржник свідомо ухиляється від виконання рішення суду, маючи при цьому змогу виконати свої зобов`язання.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції виходячи з наступного.

Відповідно до п. 18 ст. 11 Закону України «Про виконавче провадження» державний виконавець у процесі здійснення виконавчого провадження має право, у разі ухилення боржника від виконання зобов'язань, покладених на нього рішенням, звертатися до суду за встановленням тимчасового обмеження у праві виїзду боржника - фізичної особи або керівника боржника - юридичної особи за межі України - до виконання зобов'язань за рішенням.

Згідно з приписами ст. 6 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» громадянинові України, який має паспорт, може бути тимчасово відмовлено у виїзді за кордон у випадках, коли діють неврегульовані аліментні, договірні чи інші невиконані зобов'язання - до виконання зобов'язань, або розв'язання спору за погодженням сторін у передбачених законом випадках, або забезпечення зобов'язань заставою, якщо інше не передбачено міжнародним договором України; коли він ухиляється від виконання зобов'язань, покладених на нього судовим рішенням, рішенням іншого органу (посадової особи), - до виконання зобов'язань.

Згідно з роз`ясненнями, викладеними у п. 7 постанови № 5 Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30.03.2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» питання про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України вирішується при виконанні судових рішень у порядку, передбаченому статтею 11 Закону України «Про виконавче провадження» та статтею 377-1 ЦПК, зокрема в разі доведення факту ухилення боржника від виконання рішення суду.

Згідно із ч. 1 ст. 377-1 ЦПК України, питання про тимчасове обмеження боржника - фізичної особи або керівника боржника - юридичної особи у праві виїзду за межі України при виконанні судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) вирішується судом за місцезнаходженням органу державної виконавчої служби за поданням державного виконавця, погодженим з начальником відділу державної виконавчої служби.

Суд негайно розглядає подання, зазначене в частині першій цієї статті, без виклику чи повідомлення сторін та інших заінтересованих осіб за участю державного виконавця.

З матеріалів справи вбачається, що відповідно до постанови ВДІМ Солом`янського РУГУ МВС України в м. Києві від 30.05.2011 року про відмову у порушенні кримінальної справи у діях ОСОБА_2 не встановлено злісного ухилення від сплати аліментів.

Відповідно до листа Прокуратури Дніпровського району Дніпропетровської області за результатами перевірки доводи ОСОБА_1 про умисне ухилення ОСОБА_2 від звернення стягнення на майно не знайшли свого підтвердження, оскільки іпотечний договір та договір застави автомобіля укладено у 2006 році, тоді як рішення про стягнення аліментів набрало законної сили 15.10.2008 року. В діях ОСОБА_2 відсутній склад злочину, передбачений ст. 164 КК України.

З ухвали апеляційного суду Дніпропетровської області від 02.04.203 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про позбавлення батьківських прав вбачається, що станом на 01.01.2013 року відповідач заборгованості по аліментам немає (а.с. 9 т.2).

Зі змісту подання вбачається, що станом на 01.11.2012 року заборгованість відсутня та що боржник не з`явився до виконавчої служби за викликом державного виконавця лише 20.09.2013 року, а до цього моменту з`являвся та надавав докази сплати аліментів. Разом з тим, у розрахунку заборгованості вказано про заборгованість за період липня 2008 року та матеріали не містять даних про те, що боржником було отримано від державного виконавця повідомлення про необхідність з`явитися до виконавчої служби на 20.09.2013 року.

З наданих матеріалів також вбачається, що боржником було подано позов про звільнення його від заборгованості по аліментах у зв`язку з тим, що заборгованість виникла через значне погіршення матеріального стану та неможливість сплачувати аліменти у розмірі 10 000 грн. щомісячно.

ОСОБА_2 звертався з позовом про звільнення від сплати заборгованості по аліментах за період з 01.08.2008 року по 01.08.2011 року та його позов було задоволено. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 26.09.2012 року рішення суду першої інстанції та ухвалу апеляційного суду у даній справі скасовано та справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції.

Дані про те, що при новому розгляді справи ОСОБА_2 було відмовлено у звільненні від сплати аліментів надані матеріали не містять та державний виконавець у клопотанні про це не зазначив.

Натомість у розрахунок заборгованості включено і період з 01.08.2008 року по 01.08.2011 року (а.с. 48 - 51 т. 2).

Відповідно до ст. 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлені законом.

Тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України є крайньою мірою, яка застосовується до боржника, який ухиляється від виконання рішення суду, оскільки таке впливає на конституційне право особи щодо свободи пересування. При цьому важливе значення має та обставина, що боржник має реальну можливість виконати свої зобов`язання, проте їх не виконує без поважних причин.

Оскільки судом першої інстанції не встановлено ухилення боржника від зобов`язань, покладених на нього рішенням суду, а заборгованість є спірною висновки суду щодо відсутності правових підстав для задоволення подання колегія суддів вважає правильними.

До того ж з наданої апелянтом відповіді УДВС ГУЮ у м. Києві від 12.02.2015 року на її звернення вбачається, що державним виконавцем накладено арешт на майно боржника: автомобіль Лексус д. н НОМЕР_1 та частку у статутному фонді ТОВ «НАК «Монітум». Таким чином у разі наявності безспірної заборгованості держаний виконавець має можливість задовольнити вимоги стягувача, звернувши стягнення на майно боржника.

За таких обставин колегія суддів прийшла до висновку, що ухвала суду першої інстанції є законною і обґрунтованою і не може бути скасована з підстав, викладених у апеляційній скарзі.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 312 - 315, 317 ЦПК України, колегія суддів,

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Ухвалу Солом'янського районного суду м. Києва від 08 жовтня 2014 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і оскарженню не підлягає.

Головуючий

Судді