Справа №487/1457/15-ц 17.07.2015 17.07.2015 17.07.2015
Провадження № 22-ц/784/1131/15 Головуючий першої інстанції: Корнешова Т.В.
Категорія: 44 Суддя-доповідач апеляційного суду: ОСОБА_1
У Х В А Л А

Іменем України

17 липня 2015 року колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Миколаївської області у складі:

головуючого: Базовкіної Т.М..,

суддів: Кушнірової Ж.М.,

ОСОБА_2,

при секретарі судового засідання: Романенко Ю.О.

за участі: відповідача ОСОБА_3, представника відповідачів - ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Миколаєві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 та

ОСОБА_5

на рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 30 березня 2015 року по справі за позовом виконавчого комітету Миколаївської міської ради до ОСОБА_3, ОСОБА_5, які також діють в інтересах неповнолітньої ОСОБА_6, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору: Служба у справах дітей адміністрації Заводського району виконавчого комітету Миколаївської міської ради та Комунальне підприємство «СКП «Гуртожиток», про виселення,

в с т а н о в и л а:

У лютому 2015 р. виконавчий комітет Миколаївської міської ради звернувся в суд з позовом до ОСОБА_3, ОСОБА_5, які також діють в інтересах неповнолітньої ОСОБА_6, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору: Служба у справах дітей адміністрації Заводського району виконавчого комітету Миколаївської міської ради та Комунальне підприємство «СКП «Гуртожиток», про виселення.

В обґрунтування своїх вимог позивач вказував, в листопаді 2014 р. до виконавчих органів Миколаївської міської ради звернулась ОСОБА_4 про надання їй додаткової кімнати № 33 в гуртожитку по вул. Бутоми, 13 в м. Миколаєві. Під час розгляду даного звернення було встановлено, що відповідачі самоправно вселилися до вказаного житлового приміщення гуртожитку без отримання ордеру та відмовляються добровільно його звільняти.

Посилаючись на вказані обставини, позивач просив про виселення ОСОБА_3, ОСОБА_5 та їх неповнолітньої дочки ОСОБА_7 з зазначеної кімнати без надання іншого житлового приміщення.

Рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 30 березня 2015 р. позов задоволений.

Постановлено виселити ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_3 з кімнати 33 гуртожитку по вул. Бутоми, 13 в м. Миколаєві.

Стягнуто на користь позивача по 121 грн. 80 коп. судового збору з кожного.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 та ОСОБА_5 вказують, що рішення суду ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, висновки суду не відповідають фактичним обставинам справи й просять його скасувати, ухваливши нове рішення про відмову у задоволенні позову.

Заслухавши доповідь судді, пояснення ОСОБА_3, представника відповідачів, дослідивши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

З матеріалів справи вбачається, судом встановлено та не оспорюється сторонами, що житловий будинок № 13 по вул. Бутоми в м Миколаєві є гуртожитком, перебуває на балансі Комунального підприємства «СКП «Гуртожиток» та відноситься до комунальної власності.

На підставі спеціального ордеру № 342 серія 002304, виданого виконавчим комітетом Миколаївської міської ради, дві кімнати - № 34а та №35 гуртожитку по вул. Бутоми, 13 в м. Миколаєві надані у користування сім'ї з чотирьох осіб: ОСОБА_4 та її синам ОСОБА_3, ОСОБА_8 і ОСОБА_9

Фактично ОСОБА_3 разом із дружиною ОСОБА_5 та неповнолітньою дочкою ОСОБА_5 ОСОБА_7, які зареєстровані у ІНФОРМАЦІЯ_4, проживають у кімнаті № 33 цього ж гуртожитку.

Відповідно до змісту ч. 3 ст. 9 ЖК України ніхто не може бути обмежений у праві користування жилим приміщенням, займаним на законній підставі.

В силу ч. 1 ст. 127 ЖК України гуртожитки використовуються для проживання робітників, службовців, студентів, учнів, а також інших громадян у період роботи або навчання.

Як визначено пунктом 2 Примірного положення про гуртожиток, затвердженого постановою Ради Міністрів УРСР від 3 червня 1986 р. № 208 (далі Положення), гуртожитки призначаються для проживання робітників, службовців, студентів, учнів, а також інших громадян у період роботи або навчання.

Таким чином, зі змісту норм глави 4 ЖК України, Положення, вбачається, що гуртожитки надаються громадянам у звязку з роботою (навчанням) у разі відсутності у них за місцем роботи (навчання) постійного житла.

Відповідно до ч. 2 ст. 128 ЖК України жила площа в гуртожитку надається за спеціальним рішенням адміністрації підприємства, установи, організації чи органу кооперативної або іншої громадської організації та відповідного профспілкового комітету і комітету комсомолу.

В силу ст. 129 ЖК України на підставі рішення про надання жилої площі в гуртожитку адміністрація підприємства, установи, організації видає громадянинові спеціальний ордер, який є єдиною підставою для вселення на надану жилу площу.

Аналогічні положення щодо порядку надання жилої площі у гуртожитках містяться в пунктах 9,10 Положення.

Таким чином, єдиною підставою для вселення до гуртожитку є спеціальний ордер, виданий власником гуртожитку.

Як вбачається з протоколу № 19 засідання громадської комісії з житлових питань при виконкомі Миколаївської міської ради від 26 листопада 2014 р., ОСОБА_4 відмовлено у наданні додаткової кімнати № 33 в гуртожитку по вул. Бутоми, 13 в м. Миколаєві.

Судом також встановлено, що відповідачі теж не отримували спеціальний ордер, який дає право на вселення на спірну жилу площу, а тому ці особи самоправно займають кімнату № 33.

В силу ч. 3 ст. 116 ЖК України осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення.

За такого суд обґрунтовано дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог.

Доводи апеляційної скарги ґрунтуються на невірному тлумаченні норм права, які регулюють спірні правовідносини, а тому не можуть бути взяті до уваги.

Зокрема, є хибним посилання відповідачів на те, що у звязку з встановленням відсутності офіційних правових звязків із спірним житлом відсутні і правові підстави для їх виселення, суперечать положенням ст. 116 ЖК України, норми якої як раз містять підстави для виселення осіб, які самоправно зайняли житлове приміщення.

Також не має правового значення посилання в апеляційній скарзі на перебування матері відповідача на квартирному обліку, оскільки це не спростовує висновок суду про відсутність правових підстав для зайняття спірного приміщення.

Не заслуговують на увагу доводи апеляційної скарги про суперечність відомостей, викладених в актах, складених Комунальне підприємство «СКП «Гуртожиток» щодо місця фактичного проживання відповідачів, оскільки факт їх проживання у спірній кімнаті, що має суттєве значення для правильного вирішення спору, визнався останніми, зокрема в тексті апеляційної скарги.

Не є підставою для скасування рішення суду й помилкове зазначення року його ухвалення в тексті рішення, оскільки виправлення такої помилки можливо в порядку, передбаченому ст. 219 ЦПК України.

За такого колегія суддів не вбачає підстав для скасування оскаржуваного рішення суду.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 315 ЦПК України, колегія суддів

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3, ОСОБА_5 відхилити, рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 30 березня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржено у касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий:

Судді: