АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
______________________________________
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 липня 2015 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва у складі:

головуючого - судді Рейнарт І.М.

суддів Прокопчук Н.О., Качана В.Я.

при секретарі Мікітчак А.Л.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 28 травня 2015р. по цивільній справі за позовом Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

встановила:

у жовтні 2014р. позивач звернувся до суду з позовом про стягнення з відповідача 51 475грн. 77 коп. заборгованості.

Мотивуючи позовні вимоги, позивач зазначав, що 29 травня 2006р. уклав з відповідачем кредитний договір, відповідно до якого позичальник отримав 1500грн. на платіжну картку зі сплатою 36% на рік на суму залишку заборгованості. Проте, відповідач свої зобов'язання за кредитним договором не виконував, у зв'язку із чим виникла заборгованість, яка станом на 31 серпня 2014р. складається із 9 920,92грн. заборгованості за кредитом, 38 627,43грн. заборгованості за процентами за користування кредитом, а також штрафів 500грн. та 2427,42грн.

Рішенням суду від 28 травня 2015р. у позові відмовлено.

У поданій апеляційній скарзі позивач просить рішення суду скасувати, ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог.

Апелянт посилається на неправильне застосування судом норм матеріального права стосовно позовної давності та невідповідність висновків суду обставинам справи.

Апелянт, будучи належним чином повідомленим про день та час розгляду апеляційної скарги (с.с.143), у судове засідання свого представника не направив, клопотання про перенесення судового розгляду не подав, тому відповідно до положень ст. 305 ЦПК України колегія суддів провела судовий розгляд у його відсутність.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, пояснення відповідача, який просив залишити рішення суду без змін, вивчивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що вона задоволенню не піддягає, виходячи з наступного.

Судом встановлено і матеріалами справи підтверджено, що 29 травня 2006р. між ЗАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є позивач, та відповідачем укладено договір шляхом підписання заяви, в якій зазначено, що відповідач погоджується з тим, що вона разом із Умовами надання банківських послуг, Правилами користування платіжною карткою та

№ апеляційного провадження:22-ц/2796/9665/2015
Головуючий у суді першої інстанції: Коробенко С.В.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Рейнарт І.М.
тарифами складає між ним та банком договір про надання банківських послуг.

Відповідно до умов договору банк зобов'язався надати кредит у вигляді ліміту

- 2 -

1500грн. зі сплатою 36% річних за користування кредитом, строк дії кредитного ліміту сторони визначили, як строк дії картки, який визначений березнем 2009р., а відповідач зобов'язався погашати кредитну заборгованість щомісячними платежами у розмірі 7% від суми заборгованості.

Відповідно до п. 3.2. Умов та Правил надання банківських послуг встановлено, що клієнт дає свою згоду, що кредитний ліміт встановлюється за рішенням банку, і клієнт дає право банку в будь-який момент змінити (зменшити або збільшити) кредитний ліміт.

З наданого позивачем розрахунку заборгованості вбачається, що станом на 31 серпня 2014р. відповідачем не повернений кредит у розмірі 9920,92грн., а також не сплачені проценти за користування кредитними коштами у сумі 38 627,43грн.

Даний розмір заборгованості не був оспорений відповідачем під час розгляду справи судом.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з пропуску позивачем строку позовної давності, про що було заявлено відповідачем.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, так як він відповідає обставинам справи, наданим сторонами доказам та ґрунтується на нормах матеріального права.

Згідно зі статтею 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

З наданих суду документів вбачається, що відповідачем належним чином зобов'язання за кредитним договором не виконувалися, у зв'язку із чим виникла заборгованість.

Згідно із частиною четвертою статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Під час розгляду справи судом першої інстанції відповідач подав заяву про застосування позовної давності, посилаючись на закінчення строку дії картки 31 березня 2009р. та внесення останнього платежу 21 серпня 2008р.

Відповідно до ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється триваліс-тю у три роки.

Згідно зі статтею 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).

Початок перебігу строку давності збігається з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому поряду через суд.

Таким чином, у разі неналежного виконання позичальником зобов'язання за кредит-ним договором, позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів та процентів за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу.

Згідно зі статтею 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги.

Згідно пункту 9.12 умов і правил надання банківських послуг договір діє протягом 12 місяців з моменту підписання. Якщо протягом цього терміну жодна зі сторін не проінформує іншу сторону про припинення дії договору, він пролонговується на такий самий термін.

Відповідно до пунктів 3.1.1, 5.4 правил користування платіжною карткою граничний строк дії картки (місяць і рік) указано на ній і вона дійсна до останнього календарного дня

- 3 -

такого місяця, строк погашення процентів за кредитом визначено щомісячними платежами, а строк погашення кредиту в повному обсязі визначено останнім днем місяця вказаного на картці (поле MONTH).

Підписавши заяву про надання банківських послуг, відповідач погодився, що строк дії кредитного ліміту відповідає строку дії картки.

Строк дії картки закінчився 31 березня 2009р. (с.с.64).

Пунктом 3.1.3 Правил користування платіжною карткою передбачено, що після закінчення строку дії відповідна картка продовжується банком на новий строк (шляхом надання клієнту картки з новим строком дії), якщо раніше (до початку місяця закінчення строку дії) не поступила письмова заява держателя про закриття рахунку.

Позивачем суду не було надано доказів, що після закінчення строку дії картки відповідачу була видана нова картка.

Аналізуючи умови кредитного договору сторін у цій справі та зміст зазначених правових норм, необхідно дійти висновку, що задоговором про надання банківськихпослуг (при отриманні позичальником кредиту увигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку), яким установлено не тільки щомісячні платежі погашеннякредиту, а й кінцевий строк повного погашеннякредиту, перебіг трирічного строку позовної давності (стаття 257 ЦК України) стосовно щомісячних платежів починається після несплатичергового платежу, а щодо повернення кредиту в повному обсязі - не після закінчення строку дії договору, а після закінчення кінцевого строку повного погашення кредиту(стаття 261 ЦК України).

Такий правовий висновок був зроблений Верховним Судом України у справі 6-95цс14 і який відповідно до ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковим для всіх судів при розгляді аналогічних справ.

З наданих суду відповідачем доказів вбачається, що останній платіж ним був здійснений 21 серпня 2008р. у розмірі 100грн., тому у вересні 2009р. позивач дізнався про своє порушене право і набув право звернутися до суду з відповідним позовом.

Відповідно до наданих позивачем документів останній платіж відповідачем був внесений 6 грудня 2010р. у розмірі 450грн., що відповідач заперечував.

Разом з тим, у разі надання належних доказів внесення відповідачем платежу на погашення заборгованості 6 грудня 2010р., право на звернення до суду з даним позовом у позивача виникло у січні 2011р., але з позовом до суду позивач звернувся у жовтні 2014р., тобто з пропуском встановленого законом трирічного строку.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції прийшов до правомірного висновку, що позов не підлягає задоволенню у зв'язку із пропуском позивачем строку позовної давності.

Доводи апелянта про те, що сторони у письмовій формі домовилися про збільшення строку позовної давності, колегія суддів вважає необґрунтованим, оскільки такої домовленості надані суду першої інстанції умови та правила надання банківський послуг не містять.

Твердження апелянта, що відповідно до п. 9.3. Умов надання банківських послуг передбачено, що картрахунки відкриваються на невизначений термін за виключеннями, передбаченими п.п. 9.6., 9.7. цих умов, що свідчить про продовження договору між сторонами, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки вказані умови не визначають ні строк дії договору, ні строк дії кредитної картки.

Доводи апелянта, що відповідач не звертався до банку із заявою про розірвання договору, а оскільки таке звернення відсутнє, банк правомірно продовжував дію договору відповідно до п. 3.1.3, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки відповідно до п.6.4. Умов та правил надання банківських послуг клієнт зобов'язаний звернутися до банку із заявою про розірвання договору у разі незгоди із змінами Правил або тарифів банку, але

- 4 -

позивачем не було зазначено про зміну тарифів або правил, за якими відповідачу був наданий кредит, тому відсутні правові підстави посилатися на вказаний пункт умов договору.

Також відсутні підстави вважати, що між сторонами договір був продовжений відповідно до п.3.1.3. Правил користування платіжною карткою, оскільки, як вже зазначалося вище, банком не було надано доказів, що відповідачу була видана картка з новим терміном дії.

Посилання апелянта, що між сторонами був укладений договір, який не обмежений у часі, колегія суддів вважає необґрунтованими, оскільки Умовами та правила надання банківських послуг, а також заявою, відповідно до якої відповідач приєднався до договору про надання банківських послуг, сторони чітко визначили строк дії договору, як строк дії картки.

Судом повно встановлені обставини справи, оцінені надані сторонами докази, правильно застосовані норми матеріального права, не допущено порушень норм процесуального права, тому колегія суддів не вбачає підстав для скасування рішення суду та задоволення апеляційної скарги.

Керуючись ст.ст.303, 307, 308, 313-315, 317 ЦПК України, колегія суддів

ухвалила:

апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» відхилити, рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 28 травня 2015р. залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: