У х в а л а

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 вересня 2015 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Касьяна О.П.,
суддів:Дербенцевої Т.П., Маляренка А.В.,Парінової І.К., Савченко В.О.,
розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_6, ОСОБА_7 до ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, третя особа - Сьома одеська державна нотаріальна контора, про встановлення факту прийняття спадщини, визнання свідоцтв про право на спадщину та договору дарування недійсними, за касаційною скаргою ОСОБА_6 на рішення апеляційного суду Одеської області від 21 березня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У червні 2007 року ОСОБА_6, ОСОБА_7 звернулись до суду з позовом, у якому з урахуванням уточнення та зміни позовних вимог просили суд встановити факт прийняття ними спадщини, визнати свідоцтво про право власності на спадщину за законом та свідоцтво про право власності на спадщину за заповітом, видані ОСОБА_8, та договір дарування спірного будинку − недійсними.

Свої вимоги мотивували тим, що вони за правом представлення є спадкоємцями щодо майна своєї бабці − ОСОБА_11 − померлої ІНФОРМАЦІЯ_1, та шляхом фактичного вступу у володіння спадковим майном вчасно прийняли її спадщину у вигляді житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами за адресою: АДРЕСА_1.

Інший спадкоємець ОСОБА_11 за заповітом − її син ОСОБА_8, спадщину матері не приймав, але 03 квітня 2002 року Сьома одеська державна нотаріальна контора видала йому свідоцтво про право на спадщину за заповітом та свідоцтво про право на спадщину за законом.

13 серпня 2002 року відповідач ОСОБА_8 подарував житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1, своїм дітям: ОСОБА_9 та ОСОБА_10

Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 01 березня 2013 року позовні вимоги задоволено.

Встановлено факт прийняття ОСОБА_6 та ОСОБА_7 спадщини після смерті ОСОБА_11

Визнано недійсним свідоцтво про право власності на спадщину за заповітом, яке видане ОСОБА_8 03 квітня 2002 року Сьомою Одеською державною нотаріальною конторою та зареєстроване в реєстрі за № 1-1029.

Визнано недійсним свідоцтво про право власності на спадщину за законом, яке видане ОСОБА_8 03 квітня 2002 року Сьомою Одеською державною нотаріальною конторою та зареєстровано в реєстрі за № 1-1026.

Визнано недійсним договір дарування житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами за адресою: АДРЕСА_1, укладений 13 серпня 2002 року між ОСОБА_8, ОСОБА_9 та ОСОБА_10., посвідчений Сьомою Одеською державною нотаріальною конторою та зареєстрований у реєстрі за № 2-3435.

Рішенням апеляційного суду Одеської області від 21 березня 2014 року рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 01 березня 2013 року скасовано, у задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_6 просить скасувати рішення апеляційного суду, а рішення місцевого суду залишити в силі, обґрунтовуючи свої вимоги порушенням судом норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України <nau://ukr/1618-15|st213> рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Відповідно до ст. 214 ЦПК України <nau://ukr/1618-15|st214> під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам закону рішення суду апеляційної інстанції не відповідає.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції виходив із того, що оскільки ОСОБА_8 належним чином вчасно не прийняв спадщину, що відкрилась після смерті матері, а після закінчення строку прийняття спадщини цей строк не був йому продовжений судом та була відсутня згода на це всіх інших спадкоємців, які прийняли спадщину, то на час отримання свідоцтва про право на спадщину, 03 квітня 2002 року, він вже не мав права на спадкування, тому свідоцтво про право власності на спадщину за законом та свідоцтво про право власності на спадщину за заповітом недійсні. Крім того, позивачі з урахуванням ст. 548 ЦК УРСР <nau://ukr/1540-06|st548> (у редакції 1963 року) вчасно та належним чином прийняли спадщину.

Суд апеляційної інстанції, скасовуючи рішення місцевого суду та відмовляючи у задоволенні позову, дійшов висновку про те, що відповідно до ст. ст. 71, 76, 80 ЦК УРСР <nau://ukr/1540-06|st548> (у редакції 1963 року) позивачі пропустили трирічний строк позовної давності.

Проте з такими висновками апеляційного суду погодитись не можна, виходячи з наступного.

Судами встановлено, що на підставі свідоцтва про право власності на спадщину за законом від 03 жовтня 1975 року № 1-4806 та свідоцтва про право власності на частку у спільному майні подружжя від 03 жовтня 1975 року №1-4808, ОСОБА_11 на праві власності належав житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 (а. с. 11, 12).

Згідно із заповітом від 29 травня 1996 року, посвідченим державним нотаріусом Шостої одеської державної нотаріальної контори і зареєстрованим у реєстрі за № 5-1053 ОСОБА_11 заповідала належний їй житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 своїм дітям: ОСОБА_8 та ОСОБА_12 (а. с. 6).

Відповідно до свідоцтва про смерть від 28 жовтня 1996 року, актовий запис № 2292, мати позивачів ОСОБА_12 померла ІНФОРМАЦІЯ_2 (а. с. 8).

Після її смерті ОСОБА_6, ОСОБА_7 переселилися до бабки ОСОБА_11 та стали проживати з нею однією сім'єю у будинку за адресою: АДРЕСА_1.

Згідно зі свідоцтвом про смерть від 06 березня 2007 року, актовий запис № 4436, ОСОБА_11 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 (а. с. 9).

Після її смерті відкрилася спадщина у вигляді житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1, однак ОСОБА_6 та ОСОБА_7 не зверталися до нотаріальної контори за одержанням свідоцтв про право на спадщину.

Заяву про прийняття спадщини відповідач ОСОБА_8 подав до нотаріальної контори у лютому 2002 року та отримав два свідоцтва про право на спадщину, а саме: на Ѕ частини будинку АДРЕСА_1 - за заповітом ОСОБА_11, а на Ѕ частини зазначеного будинку - за законом. 13 серпня 2002 року ОСОБА_8 подарував спірний будинок ОСОБА_9 та ОСОБА_10.

Відповідно до п. 1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» <nau://ukr08> відносини спадкування регулюються правилами ЦК України <nau://ukr/435-15>, якщо спадщина відкрилась не раніше 01 січня 2004 року. У разі відкриття спадщини до зазначеної дати застосовується чинне на той час законодавство, зокрема, відповідні правила ЦК УРСР <nau://ukr/1540-06>, у тому числі щодо прийняття спадщини. У разі, коли спадщина, яка відкрилась до набуття чинності ЦК і строк на її прийняття не закінчився до 01 січня 2004 року, спадкові відносини регулюються цим Кодексом.

Згідно з п. 5 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України <nau://ukr/435-15> 2003 року правила Книги шостої ЦК України <nau://ukr/435-15> застосовуються також до спадщини, яка відкрилася, але не була прийнята ніким із спадкоємців до набрання чинності цим Кодексом.

Отже, за змістом указаної норми ЦК України <nau://ukr/435-15> 2003 року застосовується до спадщини, яка відкрилася, але була прийнята спадкоємцями після 01 січня 2004 року; якщо спадщина була прийнята до 01 січня 2004 року, застосовується ЦК УРСР <nau://ukr/1540-06> (у редакції 1963 року).

Відповідно до ст. 529 ЦК УРСР <nau://ukr/1540-06|st529> (у редакції 1963 року) при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є в рівних частках діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. До числа спадкоємців першої черги належить також дитина померлого, яка народилася після його смерті. Онуки і правнуки спадкодавця є спадкоємцями за законом, якщо на час відкриття спадщини немає в живих того з їх батьків, хто був би спадкоємцем; вони успадковують порівну в тій частці, яка належала б при спадкоємстві за законом їх померлому родителю.

Таким чином, спадкування за правом представлення можливе лише в разі спадкування за законом та не застосовується в разі спадкування за заповітом, і внуки спадкодавця спадкують виключно ту частку, яка б належала їх померлому батькові (матері) при спадкоємстві за законом, при цьому якщо внуків кілька, то зазначена частка між ними ділиться, але не зачіпаючи інтересів інших спадкоємців за законом.

Згідно зі ст. 548 ЦК УРСР <nau://ukr/1540-06|st548> (у редакції 1963 року) для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини.

Відповідно до ст. 549 ЦК УРСР <nau://ukr/1540-06|st549> (у редакції 1963 року) діями, що свідчать про прийняття спадщини, є фактичний вступ в управління або володіння спадковим майном та (або) подання нотаріальному органу за місцем відкриття спадщини заяви про прийняття спадщини.

З огляду на викладене колегія суддів суду касаційної інстанції вважає, що суд апеляційної інстанції на порушення вимог ст. ст. 212 <nau://ukr/1618-15|st212>−214 ЦПК України <nau://ukr/1618-15|st214> на зазначене уваги не звернув, не надав належної оцінки обставинам справи, не визначився в повній мірі з характером правовідносин, не звернув уваги на те, що на час відкриття спадщини позивачі проживали у спірному будинку, та дійшов передчасного висновку про відмову в задоволенні позовних вимог.

За таких обставин ухвалене судом апеляційної інстанції судове рішення не можна вважати законним та обґрунтованим й воно підлягає скасуванню з передачею справи на новий апеляційний розгляд.

Відповідно до ч. 4 ст. 10 ЦПК України <nau://ukr/1618-15|st10> суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

Викладене вище свідчить, що суд апеляційної інстанції не встановив фактичних обставин, допустив порушення норм матеріального та процесуального права, які згідно зі ст. ст. 336, 338 ЦПК України <nau://ukr/1618-15|st338> є підставою для скасування судового рішення та передачі справи на новий апеляційний розгляд.

Керуючись статтями 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_6 частково задовольнити.

Рішення апеляційного суду Одеської області від 21 березня 2014 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.П. Касьян
Судді: Т.П. Дербенцева А.В. Маляренко І.К. Парінова В.О. Савченко