Справа № 370/2067/14 Головуючий у І інстанції Косенко А. В.
Провадження № 22-ц/780/4170/15 Доповідач у 2 інстанції ОСОБА_1
Категорія 56 16.07.2015
РІШЕННЯ

Іменем України

16 липня 2015 року колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Київської області у складі:

головуючого: судді - Білоконь О.В.,

суддів: Даценко Л.М., Савченка С.І.,

при секретарі Токар Т.Ю.,

розглянувши матеріали цивільної справи за апеляційною скаргою товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Автофінанс» на рішення Макарівського районного суду Київської області від 07 листопада 2014 року у справі за позовом ОСОБА_2 до товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Автофінанс» про захист прав споживачів, визнання договору недійсним та стягнення коштів,-

встановила:

У серпні 2014 року ОСОБА_2 звернулась до суду із вказаним вище позовом, посилаючись на таке.

28 червня 2014 року вона уклала із відповідачем ТОВ «Лізингова компанія «Автофінанс» договір фінансового лізингу, відповідно до якого товариство зобовязалося придбати у свою власність та передати їй у користування міні-трактор Хінтай ХТ 240.1, а вона зобовязалась періодично сплачувати за користування трактором лізингові платежі.

Вказувала, що після підписання договору вона сплатила за трактор 50% його вартості у розмірі 28000 грн. та 5000 грн. комісії за організацію договору. Однак відповідач не передав їй трактор, мотивуючи це тим, що за договором предмет лізингу передається протягом 120 робочих днів з моменту сплати лізингового платежу, однак ОСОБА_2 не сплатила його у повному обсязі.

Позивач вважала, що умови договору фінансового лізингу не відповідають діючому законодавству та порушують його права споживача. Так за умовами договору до отримання трактора вона має сплатити товариству не менше половини його вартості, зокрема комісійну винагороду у розмірі 10 % вартості предмета лізину, аванс у розмірі не менше 50 % вартості предмета лізингу, відшкодування вартості предмета лізингу, сплатити відсоткову ставку за користування предметом лізингу та комісію за супроводження договору. Такі умови є несправедливими, а обов'язок сплатити 50 % вартості трактора у вигляді авансу є фактичним залученням коштів для його придбання, що потребує ліцензії як для залучення фінансових активів від фізичних осіб, яка відсутня. Посилалась, що укладений ним договір лізингу є нікчемним як в силу ст.19 Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки відповідач застосував нечесну підприємницьку практику, так і в силу ст.220 ЦК України, оскільки договір не був посвідчений нотаріально. У зв'язку із наведеним просила застосувати наслідки нікчемного та недійсного правочину і стягнути із ТОВ «ЛК «Автофінанс» на її користь сплачені за договором лізингу платежі в розмірі 32396 грн. та судові витрати.

Рішенням Макарівського районного суду Київської області від 07 листопада 2014 року позов задоволено частково.

Визнано недійсним укладений між сторонами договір фінансового лізингу з додатками від 28 червня 2014 року. Стягнуто з ТОВ «ЛК «Автофінанс» на користь ОСОБА_2 реєстраційний платіж у сумі 5000 грн. та авансовий платіж у сумі 28000 грн. В решті позову відмовлено.

Відповідач ТОВ «ЛК «Автофінанс» подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову у повному обсязі, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення і неправильне застосування судом норм матеріального права.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до задоволення з таких підстав.

Відповідно до вимог ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Відповідно до ст. 214 ЦПК України рішення має відповідати в тому числі на такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 3) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам оскаржуване судове рішення не відповідає.

Судом першої інстанції встановлено та з матеріалів справи вбачається, що 28 червня 2014 року між позивачем ОСОБА_3 і відповідачем ТОВ «Лізингова компанія «Автофінанс» було укладено договір фінансового лізингу з додатками, за умовами якого товариство зобовязалося придбати у свою власність предмет лізингу у вигляді трактора Хінтай ХТ 240.1 та передати цей трактор у користування позивача, яка у свою чергу зобовязався сплачувати за користування трактором періодичні лізингові платежі згідно графіку (додаток № 2 до договору) в розмірі 654,22 грн. щомісяця. Договір фінансового лізингу передбачав право ОСОБА_3 отримати трактор у власність за умови повної сплати вартості трактора та інших витрат.

Згідно п. 1.4 Договору, лізингодавець не відповідає перед лізингоодержувачем за невиконання будь-якого зобов'язання щодо якості, комплектності, справності предмета лізингу, його заміни, введення в експлуатацію, усунення несправностей протягом гарантійного строку, своєчасного та повного задоволення гарантійних вимог, монтажу тощо. За вищенаведеними зобов'язаннями відповідає продавець.

Згідно з п.1.7 договору трактор передається у користування ОСОБА_2 не пізніше 120 робочих днів з моменту сплати ним на рахунок товариства авансового платежу в розмірі 50% вартості предмета лізингу, комісії за організацію і оформлення даного договору в розмірі 10% вартості предмета лізингу та комісії за передачу трактора в розмірі 3% від вартості предмета лізингу.

Пунктом 8.2.1 Договору визначено, що перший лізинговий платіж складається із: а) Комісійної винагороди лізингодавця за організаційні заходи, пов'язані з підготовкою та укладенням цього Договору (надалі - "Коміся за Організацію"), яка розраховується як: Комісія за організацію, яка визначена у Додатку №1 до даного Договору та становить 10% від вартості предмету лізингу; б) ОСОБА_4 Предмета Лізингу, який розраховується: авансовий платіж, який визначений у Додатку №1 до даного Договору та становить 50% від вартості предмету лізингу; в) Комісійної винагороди лізингодавця за передачу предмета лізингу, як платіж, що покриває витрати лізингодавця пов'язані з організацією передачі предмета лізингу на користь лізингоотримувача. Розмір комісійної винагороди лізингодавця за передачу предмета лізинга визначений в Додатку №1 до даного договору та становить 3% від вартості предмету лізингу. Згідно з п. 8.2.3 Договору ОСОБА_3 зобов'язаний сплачувати "другий лізинговий платіж", який складається з: відшкодування вартості предмета лізингу; сплати відсоткової ставки за користування предметом лізингу; сплати комісії за супроводження договору.

Пунктом 9.1 Договору передбачено право лізингоодержувача при обов'язковій умові сплати в повному обсязі заборгованості за лізинговими платежами, сплати можливих штрафних санкцій та відшкодування збитків, придбати у власність (викупити) предмет лізингу по його залишковій вартості за окремо укладеним Договором купівлі-продажу.

Розділом 10 Договору "Відповідальність сторін і порядок повернення предмета лізингу" (пункти 10.1-10.12) встановлена відповідальність лізингоодержувача перед лізингодавцем за невиконання будь-яких умов договору. Зокрема, у вигляді сплати штрафних санкцій, одностороннього розірвання договору лізингодавцем, відшкодування збитків, повернення предмета лізингу. Згідно п. 10.11 Договору, у випадку розірвання даного договору лізингоодержувачем до сплати останнім на рахунок лізингодавця авансового платежу, лізинговадець повертає сплачені кошти за вирахуванням штрафу за дострокове розірвання договору в сумі 30 % від сплаченої суми авансових платежів. В такому випадку комісія за організацію даного договору лізингоодержувачу не повертається.

Також судом встановлено, що на виконання умов договору фінансового лізингу позивач 28 червня 2014 року сплатила товариству авансовий платіж в розмірі 28000 грн. та 2 липня 2014 року сплатила товариству комісійну плату 5000 грн. ( а.с.27), комісію за передачу трактора в розмірі 3% від вартості предмета лізингу позивач не сплатила, що нею визнано у судовому засіданні.

Вказані обставини підтверджуються наявними у справі доказами.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції обґрунтовував свої висновки тим, що умови пункту 1.4 оспорюваного договору (про те, що лізингодавець не відповідає перед лізингоодержувачем за невиконання будь-якого зобов'язання щодо якості, комплектності, справності предмета лізингу, його заміни, введення в експлуатацію, усунення несправностей протягом гарантійного строку, своєчасного та повного задоволення гарантійних вимог, монтажу тощо, а за вищенаведеними зобов'язаннями відповідає продавець) суперечать вимогам ч.1 ст. 808 ЦК України щодо солідарної відповідальності продавця і лізингодавця.

Пункт 10.11 розділу 10 договору встановлює жорстку односторонню відповідальність лізингодавця не лише за будь-яке порушення зобов'язання, а й за розірвання договору за його ініціативою, що є обмеженням принципів свободи договору, справедливості, розумності та добросовісності та несправедливими умовами договору згідно з вимогами ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів».

Передбачені пунктами 1.7 та підпунктами а), в) пункту 8.2.1 вказаного договору зобов'язання лізингоодержувача сплатити комісію за організацію оформлення даного договору та комісію за передачу предмета лізингу, а також визначені пунктом 8.2.3 даного договору обов'язки сплатити другий лізинговий платіж, виходять за межі переліку передбачених законом платежів, а тому вказані пункти договору є недійсними.

З огляду на те, що вказані положення договору є несправедливими, на підставі ст. 18 Закону України "Про захист прав споживачів" суд дійшов висновку про необхідність визнання усього договору недійсним та застосував наслідки недійсності, передбачені ст. 216 ЦК України.

Проте, колегія суддів не може повністю погодитися з такими висновками, оскільки суд у порушення вимог ст.ст.213, 214 ЦПК України в достатньому обсязі не визначився із характером спірних правовідносин та правовою нормою, що підлягає застосуванню до них.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 7 Закону України "Про фінансовий лізинг" лізингоодержувач має право відмовитися від договору лізингу в односторонньому порядку, письмово повідомивши про це лізингодавця, у разі якщо прострочення передачі предмета лізингу становить більше 30 днів, за умови, що договором лізингу не передбачено іншого строку.

Пунктом 3 ч. 1 ст. 11 Закону України "Про фінансовий лізинг" передбачено, що лізингоодержувач має право вимагати розірвання договору лізингу або відмовитися від нього у передбачених законом та договором лізингу випадках.

Отже, законодавством про фінансовий лізинг чітко передбачено порядок, умови та наслідки розірвання договорів фінансового лізингу лізингоодержувачами в односторонньому порядку, тобто законодавством передбачена можливість відмовитись від правочину в разі неналежного виконання лізингодавцем умов договору, а саме лише у разі затримки передачі товару в користування, в інших випадках сторони мають обов'язково керуватись умовами договору.

З матеріалів справи вбачається, що відповідно до п. 10.11 договору лізингу у випадку розірвання даного договору лізингоодержувачем до сплати останнім на рахунок лізингодавця авансового платежу, лізингодавець повертає сплачені кошти за вирахуванням штрафу за дострокове розірвання 30 % від сплаченої суми авансових платежів. У такому випадку комісія за організацію даного договору лізингоодержувачу не повертається.

Крім того, у ч. 1 ст. 2 Закону України "Про фінансовий лізинг" визначено, що відносини, які виникають у зв'язку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями Цивільного кодексу України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, поставку з урахуванням особливостей, що встановлюються цим Законом.

Разом з тим рішення суду першої інстанції ґрунтується лише на Законі України "Про захист прав споживачів".

Відповідно до положень ч. 2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини. Згідно з ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Частиною 1 ст. 638 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до ч. 2 ст. 6 Закону України "Про фінансовий лізинг" істотними умовами договору лізингу є: предмет лізингу; строк, на який лізингоодержувачу надається право користування предметом лізингу (строк лізингу); розмір лізингових платежів; інші умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Згідно зі ст. 16 Закону України "Про фінансовий лізинг" сплата лізингових платежів здійснюється в порядку, встановленому договором. Лізингові платежі можуть включати: суму, яка відшкодовує частину вартості предмета лізингу; платіж як винагороду лізингодавцю за отримане у лізинг майно; компенсацію відсотків за кредитом; інші витрати лізингодавця, що безпосередньо пов'язані з виконанням договору лізингу.

Відповідно до вимог ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Отже, суд першої інстанції на викладене уваги не звернув, у порушення положень ст. ст. 212 - 214, 316 ЦПК України не врахував, що між сторонами було укладено цивільно-правовий договір з дотриманням усіх передбаченим чинним законодавством вимог, не встановив фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, дійсних прав і обов'язків сторін, які випливають з договору фінансового лізингу та дійшов необґрунтованого висновку про часткове задоволення позову ОСОБА_3 При цьому суд застосував положення Закону України "Про захист прав споживачів" не у системному зв'язку із спірними правовідносинами, що регулюються Законом України "Про фінансовий лізинг", який є спеціальним.

Зазначені вище порушення, які допустив суд першої інстанції, призвели до неправильного вирішення спору.

Відповідно до ст. 309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення або неправильне застосування норм матеріального чи процесуального права. Норми матеріального права вважаються порушеними або неправильно застосованими, якщо застосовано закон, який не поширюється на ці правовідносини, або не застосовано закон, який підлягав застосуванню.

З викладених вище підстав колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції ухвалене з порушенням норм матеріального права і підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення. Вирішуючи спір в межах заявлених вимог, колегія суддів вважає, що позов не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Згідно ч.2 ст.215, ч.1 ст.216 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Згідно ч.1ст.220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.

Відповідно до положень ст.1 Закону України «Про фінансовий лізинг», ст.806 ЦК України фінансовий лізинг (далі - лізинг) - це вид цивільно-правових відносин, що виникають із договору фінансового лізингу. За договором фінансового лізингу лізингодавець зобов'язується набути у свою власність річ відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі).

Згідно ст.2 Закону України «Про фінансовий лізинг» відносини, що виникають у зв'язку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями ЦК України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, поставку з урахуванням особливостей, що встановлюються цим Законом. Згідно ст.6 Закону України «Про фінансовий лізинг» договір лізингу має бути укладений у письмовій формі.

З огляду на те, що договір лізингу не потребує обов'язкової нотаріальної форми посилання позивача на його нікчемність на підставі ч.1 ст.220 ЦК України не ґрунтуються на законі.

За положеннями ч.1 п.5 ч.2 та ч.6 ст.19 Закону України «Про захист прав споживачів» забороняється нечесна підприємницька практика, яка включає: 1) вчинення дій, що кваліфікуються законодавством як прояв недобросовісної конкуренції; 2) будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною. Якщо підприємницька практика спонукає або може спонукати споживача дати згоду на здійснення правочину, на який в іншому випадку він не погодився б, така практика вводить в оману стосовно характеру, атрибутів та прав продавця або його агента, зокрема інформації про його особу та активи, кваліфікацію, статус, наявність ліцензії, афілійованість та права інтелектуальної або промислової власності, його відзнаки та нагороди. Правочини, здійснені з використанням нечесної підприємницької практики, є недійсними.

Колегія суддів вважає безпідставними посилання апелянта на нікчемність договору фінансового лізингу як укладеного із застосуванням нечесної підприємницької практики, зокрема без відповідної ліцензії на залучення фінансових активів від фізичних осіб, оскільки така ліцензія для укладання договору лізингу законом не передбачена.

Матеріали справи не містять доказів, що під час укладення договору фінансового лізингу відповідач ТОВ «ЛК «Автофінанс» вчинив дії, які можливо кваліфікувати як прояв недобросовісної конкуренції, чи вчинив дію чи бездіяльність, що ввели позивача в обману або були агресивними.

Посилання позивача на те, що передбачений договором лізингу обов'язок позивача сплатити авансовий платіж в розмірі 50% вартості предмета лізингу, комісію за організацію і оформлення договору в розмірі 10% вартості предмета лізингу та комісію за передачу трактора в розмірі 3% від вартості предмета лізингу містить ознаки фінансової послуги, повязаної із залученням фінансових активів від фізичних осіб і потребує відповідної ліцензії, яка у відповідача відсутня, є безпідставним.

Таке суперечить визначенню змісту фінансової послуги та ринків фінансових послуг, що міститься у ч.1 ст.1 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» та іншим положенням цього Закону. Вказані кошти за своєю правовою природою є платежами за договором лізингу, а не залученням фінансових активів, як помилково вважав суд, а тому укладення договору лізингу не потребує відповідних ліцензій.

Доводи позивача про невиконання умов договору щодо передачі предмета лізингу як підставу для визнання його недійсним, колегія суддів відхиляє, оскільки законодавством не передбачено такої підстави для визнання договору недійсним, а лише може бути підставою для його розірвання, однак таких вимог позивач не заявив.

Крім того, колегія суддів знаходить переконливими доводи апеляційної скарги про те, що у ТОВ «ЛК «Автофінанс» не виник передбачений п.1.7 договору обов»язок передати предмет лізингу ОСОБА_2, оскільки остання не сплатила комісію за передачу трактора у розмірі 3% від його вартості, яка є обов»язковою частиною лізингового платежу, оплата якого у повному розмірі є умовою для передачі трактора протягом 120 робочих днів з моменту сплати авансового платежу.

За таких обставин колегія суддів не знаходить передбачених законом підстав для задоволення позовних вимог і ухвалює рішення про відмову у позові.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 309, 314, 316 ЦПК України, колегія судів, -

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Автофінанс» задовольнити.

Рішення Макарівського районного суду Київської області від 7 листопада 2014 року скуасувати і ухвалити нове рішення.

Відмовити у задоволенні позову ОСОБА_2 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Автофінанс» про захист прав споживачів, визнання договору недійсним та стягнення коштів.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий :

Судді: