Справа № 569/3400/15-ц
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 липня 2015 року

Рівненський міський суд Рівненської області

в особі головуючого-судді Бучко Т.М.

при секретарі Дубарець Ю.М.

за участю представника позивача ОСОБА_1

відповідача ОСОБА_2

представника відповідача ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Рівне цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 про стягнення компенсації за невикористану відпустку, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні,

В С Т А Н О В И В :

Позивач звернулася до суду з позовом, в якому просить стягнути з відповідача компенсацію за невикористану відпустку згідно трудового договору № 24158 від 20 лютого 2007 року в розмірі 1194 грн. та згідно трудового договору № 5 від 22 лютого 2013 року в розмірі 1976,64 грн., а також середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні згідно трудового договору № 24158 від 20 лютого 2007 року в розмірі 58883,79 грн. та згідно трудового договору № 5 від 22 лютого 2013 року в розмірі 1349,95 грн.

В обґрунтування заявлених позовних вимог покликається на обставини, викладені в позовній заяві.

В судовому засіданні позивач позов підтримала повністю та з аналогічних підстав. Надалі зменшила розмір позовних вимог щодо стягнення компенсації за невикористані відпустки, так як під час розгляду справи в суді відповідачем було сплачено їй 1895,49 грн. Крім того, представник позивача пояснив, що позивач перебувала у трудових відносинах з відповідачем, однак, відпустки їй не надавалися. Вважає, що позивачем не пропущено строк позовної давності щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні по трудовому договору № 24158, оскільки фактично розрахунку з позивачем проведено ще не було. Просить позов задовольнити.

Відповідач в судовому засіданні 22 квітня 2015 року позов визнав частково в сумі 1895,49 грн. Представник відповідача пояснила, що із сум компенсацій за невикористані відпустки підлягають вирахуванню податки та обовязкові платежі, які відповідач сплачує за позивача. З врахуванням цього відповідачем була нарахована позивачу компенсація за невикористані відпустки в розмірі 1895,49 грн. Вимогу щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні вважає безпідставною, оскільки вини власника у такій затримці не було. З вимогою про стягнення компенсації за невикористані відпустки за період роботи з 20 лютого 2007 року по 31 серпня 2009 року позивач до відповідача впродовж цих років взагалі не зверталася, а про стягнення компенсації за невикористані відпустки за період роботи з 22 лютого 2013 року по 1 лютого 2015 року він дізнався 23 березня 2015 року, коли отримав копію позовної заяви. Крім того, відповідач пояснив, що під час роботи в нього позивач не бажала брати відпустку і їй натомість виплачувалася «тринадцята» зарплата. Надалі відповідач позов не визнав повністю, так як згідно видаткових касових ордерів позивач отримувала і відпускні, і компенсацію за невикористані відпустки. Представник відповідача просить застосувати позовну давність до вимоги про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за трудовим договором № 24158.

Суд, заслухавши пояснення сторін, зясувавши обставини та дослідивши представлені у справі докази, вважає, що позов підлягає до часткового задоволення.

Судом встановлено, що 20 лютого 2007 року позивач прийнята на роботу продавцем у відповідача - фізичної особи, яка використовує найману працю, за безстроковим трудовим договором, зареєстрованим 20 лютого 2007 року за № 24158 у Рівненському міському центра зайнятості, на умовах оплати праці в розмірі мінімальної заробітної плати на місяць, робочим часом згідно графіка, годинною обідньою перервою та тривалістю щорічної оплачуваної відпустки згідно чинного законодавства.

31 серпня 2009 року трудовий договір було розірвано на підставі ст.38 КЗпП України з ініціативи працівника та знято з реєстрації в Рівненському МЦЗ 3 вересня 2007 року.

2 лютого 2013 року позивач знову була прийнята на роботу до відповідача за безстроковим трудовим договором № 5, зареєстрованим 22 лютого 2013 року у Рівненському міському центрі зайнятості, на умовах оплати праці в розмірі мінімальної заробітної плати + 10 грн., робочим часом згідно графіку, годинною обідньою перервою та тривалістю щорічної оплачуваної відпустки не менше 24 календарних днів згідно графіку.

11 лютого 2015 року позивач звільнена з роботи за власним бажанням на підставі ст.38 КЗпП України, а трудовий договір знято з реєстрації в Рівненському МЦЗ 11 лютого 2015 року.

Факт перебування позивача у трудових відносинах з відповідачем підтверджується також трудовою книжкою позивача та не заперечувався сторонами в судовому засіданні.

За правилами ст.47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобовязаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в ст.116 цього Кодексу.

Статтею 110 КЗпП України встановлено, що при кожній виплаті заробітної плати власник або уповноважений ним орган повинен повідомити працівника про такі дані, що належать до періоду, за який провадиться оплата праці : загальна сума заробітної плати з розшифровкою за видами виплат; розміри і підставі відрахувань та утримань із заробітної плати; сума заробітної плати, що належить до виплати. У ст.30 Закону України «Про оплату праці» міститься аналогічна норма, доповнена зобовязанням власника або уповноваженого ним органу забезпечити достовірний облік виконуваної працівником роботи і бухгалтерський облік витрат на оплату праці у встановленому порядку.

Згідно ст.21 Закону України «Про відпустки» заробітна плата працівникам за час відпустки виплачується не пізніше ніж за три дні до її початку. Статтею 10 цього ж закону встановлено обовязок власника або уповноваженого ним органу вести облік відпусток, що надаються працівникам.

З пояснень позивача встановлено, що вона працювала у відповідача тиждень через тиждень. Відпустки їй не надавалися і тому вона змушена була мінятися змінами з іншим продавцем і працювати два тижні через два.

Відповідачем зворотнє не доведено належними та допустимими доказами, оскільки ні заяв позивача про надання відпусток, ні наказів про відпустки суду надано не було. Суд не приймає до уваги видаткові касові ордери та відомості на виплату грошей, оскільки в них відсутні відомості за який саме відпрацьований період нараховані відпускні. Крім того, відповідач в судовому засіданні 22 квітня 2015 року підтвердив, що відпустки позивачу не надавалися, а натомість виплачувалася «тринадцята» зарплата. Однак, вказана обставина не знайшла свого підтвердження в судовому засіданні.

Покликання відповідача на те, що він як підприємець не веде спеціальної кадрової документації не можна вважати обгрунтованими, оскільки відповідальність за неправильні розрахунку з працівником ніхто не скасовував. Будь-який підприємець, незалежно від системи оподаткування, виступає звичайним роботодавцем для тих, із ким він уклав трудовий договір, що випливає із ст.3 КЗпП України, а також самого визначення трудового договору. У найманих працівників підприємця є всі права, передбачені законодавством про працю, в тому числі й на щорічну ( основну та додаткову ) відпустку із збереженням заробітної плати ( ст.74 КЗпП України, ст.2 Закону України «Про відпустки» ).

На власникові лежить обовязок оплатити час відпустки з розрахунку середнього заробітку. У відповідності до ст.24 Закону України «Про відпустки» та ст.83 КЗпП України, якщо працівник звільнився, не використавши право на відпустку, а також у деяких інших випадках, працівникові виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної відпустки.

Згідно розрахунку позивача, з яким суд погоджується, розмір грошової компенсації за невикористані дні щорічної відпустки за період роботи з 20 лютого 2007 року по 31 серпня 2009 року становить 1194 грн.

Щодо розрахунку розміру грошової компенсації за невикористані дні щорічної відпустки за період роботи з 22 лютого 2013 року по 11 лютого 2015 року суд дійшов наступного. Згідно довідки відповідача заробітна плата позивача за останніх 12 місяців роботи склала 15858,24 грн., середньоденна заробітна плата відповідно 44,67 грн. Таким чином, компенсація за невикористану відпустку становить 2144,16 грн. ( 48 днів відпустки х 44,67 грн. ). Позивачем розмір компенсації за вказаний період розрахований з врахуванням розміру мінімальної заробітної плати та складає 1976,64 грн.

Відповідно до ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених позовних вимог. Відтак, до стягнення, з врахуванням виплаченої відповідачем за час розгляду справи суми 1895,49 грн., підлягає компенсація за невикористані дні щорічної відпустки в розмірі 1275,15 грн. ( 1194 грн. + 1976,64 грн. - 1895,49 грн. ).

У відповідності до ст.116 КЗпП України виплата всіх сум, які належать працівникові, серед них і грошова компенсація за невикористану відпустку, провадиться в день звільнення. За порушення строків розрахунку при звільненні статтею 117 КЗпП України встановлена відповідальність у вигляді обовязку підприємства, установи, організації виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Для звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично з ним розрахувався ( Рішення Конституційного Суду України № 4-рп/2012 від 2 лютого 2012 року ).

Судом встановлено з пояснень сторін, що розрахунок за період роботи з 20 лютого 2007 року по 31 серпня 2009 року позивач отримала у день звільнення - 31 серпня 2009 року. Впродовж пяти років позивач не зверталася до відповідача з вимогою про стягнення грошової компенсації за невикористану відпустку та в судовому засіданні підтвердила, що не мала претензій до відповідача щодо виплати розрахункових. Також позивач не заперечила, що після звільнення вона залишалася працювати продавцем в тому ж магазині, але в іншому відділі, а, отже, обєктивно мала можливість дізнатися про розмір належних їй до виплати коштів. Суд також зауважує, що, як пояснила позивач в судовому засіданні, з вимогою про стягнення грошової компенсації за невикористані відпустки вона вирішила звернутися в лютому 2015 року після того, як її звільнили та звинуватили у розтраті в магазині.

За таких обставин суд вважає, що позивач пропустила тримісячний строк звернення до суду з вимогою про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку.

Підлягає до задоволення вимога позивача про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період роботи з 22 лютого 2013 року по 11 лютого 2015 року. Сторонами підтверджено в судовому засіданні, що розрахунок з позивачем за вказаний період роботи був проведений 11 лютого 2015 року, а тому саме з цього дня відповідач несе відповідальність за затримку виплати грошової компенсації за невикористану відпустку.

Згідно ч.3 ст.88 ЦПК України підлягає стягненню з відповідача в дохід держави судовий збір пропорційно до задоволеної частини вимог.

На підставі наведеного та керуючись ст.10, 11, 60, 88, 212-215 ЦПК України, ст.116, 117 КЗпП України, суд

В И Р І Ш И В :

Позов ОСОБА_4 до фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 про стягнення компенсації за невикористану відпустку, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні - задовольнити частково.

Стягнути з фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 компенсацію за невикористані відпустки згідно трудового договору № 24158 від 20 лютого 2007 року та трудового договору № 5 від 22 лютого 2013 року в розмірі 1275 ( одна тисяча двісті сімдесят п'ять ) грн. 15 коп.

Стягнути з фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 середній заробіток за період затримки розрахунку при звільненні згідно трудового договору № 5 від 22 лютого 2013 року в розмірі 1349 ( одна тисяча триста сорок дев'ять ) грн. 95 коп.

В задоволенні позовних вимог щодо стягнення середнього заробітку за період затримки розрахунку при звільненні згідно трудового договору № 24158 від 20 лютого 2007 року відмовити в зв'язку з пропуском строку звернення до суду.

Стягнути з фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 на користь держави 262 грн. 51 коп. судового збору.

Рішення може бути оскаржене до апеляційного суду Рівненської області через Рівненський міський суд шляхом подання апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні в судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя: