Справа № 486/1515/15-ц
Провадження № 2/486/715/2015
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 листопада 2015 року Южноукраїнський міський суд Миколаївської області

у складі: головуючого Франчук О. Д.

при секретарі Філіпповій Ю.І.

за участю: позивача - ОСОБА_1

представника позивача - ОСОБА_2

відповідача ОСОБА_3

представника відповідача ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Южноукраїнську Миколаївської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог: Комунальне підприємство „Житлово-експлуатаційне обєднанняпро поділ спільного сумісного майна та визнання права приватної власності на нього, встановлення порядку користування житлом та розподіл особових рахунків,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3, в якому просить поділити між сторонами спільно набуте в шлюбі майно, а саме квартиру АДРЕСА_1 та визнати за нею право власності на 1/2 частку даної квартири та встановити порядок користування вищезазначеною квартирою, виділивши їй у користування кімнату площею 15,6 кв.м, а відповідачу кімнату площею 11,6 кв.м., залишивши у загальному користуванні кухню, ванну, туалет та коридор та зобов'язати КП ЖЕО відкрити на сторін особові рахунки.

Свої вимоги мотивувала тим, що з 22.10.1993 року вона перебувала з відповідачем ОСОБА_3 у зареєстрованому шлюбі. Від шлюбу мають сина ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1. В період шлюбу у 2002 році придбали у власність квартиру АДРЕСА_2. В зв'язку з тим, що подружнє життя з відповідачем не склалось, 11 серпня 2015 року шлюб було розірвано. Оскільки вони спільної згоди щодо поділу майна не досягли, просила суд задовольнити позов, поділити вищезазначену квартиру, визначити порядок користування нею та стягнути з відповідача на її користь судовий збір.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 підтримала свої позовні вимоги та просила їх задовольнити.

Представник позивача в судовому засіданні також просив суд задовольнити вимоги його довірительки, посилаючись на те, що відповідач не надав суду доказів того, що спірну квартиру придбав на кошти, отримані від продажу належних саме йому квартир.

Відповідач ОСОБА_3 в судовому засіданні позов не визнав, та пояснив, що спірна квартира належить лише йому, оскільки була придбана на кошти від продажу 1-кімнатної квартири, яку йому купувала його мати, та від продажу квартири, яка залишилась йому у спадок від батька. В подальшому відповідач змінив свої покази, та повідомив, що його мати подарувала йому гроші на придбання однокімнатної квартири АДРЕСА_3, яку вони потім продали та придбали спірну квартиру. Просив відмовити в задоволенні позову.

Представник відповідача в судовому засіданні також просив відмовити в задоволенні позову.

Дослідивши матеріали справи в межах заявлених позовних вимог та на підставі наданих сторонами доказів, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню за наступних підстав.

Судом встановлено, що 22 жовтня 1993 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Южноукраїнського міського управління юстиції у Миколаївській області актовий запис № 294 між сторонами було зареєстровано шлюб (а.с.53).

Відповідно до свідоцтва про народження серії І-ФП № 069432, виданого 14 травня 1997 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Южноукраїнського міського управління юстиції у Миколаївській області актовий запис №127 (а.с. 8) ОСОБА_5 є сином ОСОБА_3 та ОСОБА_1

В період шлюбу, відповідно до договору купівлі продажу укладеного 12.07.2002 року ОСОБА_3 придбав за 19720,00 (дев'ятнадцять тисяч сімсот двадцять) гривень, у власність квартиру АДРЕСА_4 (а.с.33), та згідно витягу з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 10.08.2015 року (а.с. 34) є її власником.

ОСОБА_3 та ОСОБА_1, відповідно до довідки (виписки з домової книги про склад сім'ї та реєстрацію) від 11.08.2015 року (а.с. 4) з 2002 року зареєстровані в ІНФОРМАЦІЯ_2.

11 серпня 2015 року шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 було розірвано, що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу (а.с. 5).

Згідно з приписами ст.5 ЦК України та п.4 Прикінцевих та перехідних положень цього Кодексу, норм розділу VII Прикінцевих положень СК України, правовий статус майна щодо якого виник спір, визначається нормами матеріального права, яке діяло на час його придбання (утворення).

Ураховуючи те, що права та обов'язки сторін щодо спірного майна виникли в момент його придбання - у 2002 році, правовий режим цього майна та правовідносини сторін як подружжя із приводу нього регулюються нормами КпШС, СК України та ЦК України.

Так згідно ст. 22 КпШС майно, нажите подружжям за час шлюбу, належить їм на праві спільної сумісної власності, та кожен із подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном.

Виходячи з правил статей 28 КпШС та ст. 74 СК України, згідно з якими майно, що придбане (нажите) подружжям в період шлюбу є їх спільним сумісним майном, а частки подружжя у спільному сумісному майні є рівними.

При цьому, ч.3 ст.368 ЦК України передбачено презумпцію віднесення придбаного під час шлюбу майна до спільної сумісної власності подружжя. У такому разі позивач звільняється від доведення цієї обставини, яка має значення для правильного вирішення справи, а відповідач, якщо заперечує проти цього, має довести протилежне (спростувати матеріально правову презумпцію).

На доведення своїх заперечень відповідач зазначив, що частину коштів, а саме 3000 доларів США на придбання квартири № 219 по вул. Дружби народів у м. Южноукраїнську Миколаївської області він отримав від продажу квартири АДРЕСА_5, яка купувалася хоча і в період шлюбу з позивачкою, але за кошти його матері, а решту 1600 доларів США - це гроші від продажу ним квартири, яка дісталась йому у спадок.

Допитана в судовому засіданні свідок ОСОБА_6, яка є матір'ю відповідача, показала суду, що дійсно вона давала своєму синові в борг 4500 доларів США на придбання квартири, однак невістці ОСОБА_1 вони про це не казали, оскільки не хотіли щоб у подружжя псувались через це відносини. На даний час її син повернув їй кошти взяті в борг. У подальшому також показала суду, що однокімнатна квартира АДРЕСА_6 була придбана нею, але оформлена на сина. Укладати договір дарування даної квартири синові вона не вважала за потрібне, оскільки вважала, що дана квартира і так буде належати лише йому.

Згідно з п.п.23, 24 Пленуму Верховного Суду України Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного сумісного майна подружжя №11 від 21.12.2007 р., вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов'язаннями, що виникли в інтересах сім'ї (ч.4 ст.65 СК).

Зазначена частина статті 65 СК України передбачає, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї. Як вбачається з договору купівлі-продажу (а.с. 77), однокімнатна квартира АДРЕСА_6, яку відповідач продавав у липні 2002 року належала йому на підставі договору купівлі-продажу квартири, посвідченого Южноукраїнською державною нотаріальною конторою Миколаївської області 13.01.1996 року, з чого слідує, що придбана вона була в період шлюбу з позивачкою.

Тому доводи відповідача, про те що гроші на придбання вищезазначеної квартири було подаровано його матір'ю, не заслуговують на увагу, адже ним не надано доказів того, що дарування було здійснено з дотриманням правил, передбачених ч. 2 ст. 719 ЦК України, тобто за нотаріально посвідченим договором дарування.

З урахуванням викладеного, виходячи з визначених ст.70 СК України рівності часток кожного з подружжя та встановлених ст.71 СК України правил поділу спільного майна, суд приходить до висновку про те, що квартира АДРЕСА_6 була спільною сумісною власністю сторін.

Але приймаючи до уваги те, що однокімнатну квартиру АДРЕСА_6 було продано 12.07.2015 року відповідно до договору купівлі-продажу (а.с. 77) та того ж дня було придбано двокімнатну квартиру АДРЕСА_7, суд приходить до висновку, що кошти від продажу попередньої квартири у сумі 13755,00 (тринадцять тисяч сімсот п'ятдесят п'ять) грн. було витрачено на купівлю спірної квартири. Оскільки частки сторін у цьому майні рівні, то, грошова частка кожного з них на придбання квартири 6877,50 грн. Так як вартість спірної квартири 19720,00 грн., то різниця, яку сторонам необхідно було докласти для придбання квартири складає 5965 грн.

Суд приймає до уваги доводи відповідача, що частину коштів на придбання квартири АДРЕСА_8, належні особисто йому, так як були виручені від продажу квартири АДРЕСА_9, що залишилась йому у спадок. Позивач в судовому засіданні також підтвердила той факт що близько 1000 доларів США від продажу квартири, що залишилась відповідачу у спадок вони витратили на придбання спірної квартири.

При дослідженні договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_10 від 14.06.2002 року (а.с. 76) встановлено, що дана квартира належала ОСОБА_3 на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого Южноукраїнською державною нотаріальною конторою Миколаївської області 04.06.2002 року за реєстром № 1649, зареєстрованого в Южноукраїнському бюро технічної інвентаризації Миколаївської області 26.06.2002 року за реєстром № 5, книга 20 сторінка №12. Тому відповідно до ч. 1 ст. 24 КпШС, майно, одержане кожним з подружжя під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, є його власністю. За такого, суд приходить до висновку, що вищезазначена квартира була особистою власністю відповідача ОСОБА_3 та що частину коштів від продажу саме цієї квартири у сумі 5965 грн. він витратив на придбання квартири АДРЕСА_11

З огляду на наведене, та керуючись ч 2 ст. 372 ЦК України, а саме: за рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення, суд приходить до висновку що частка ОСОБА_3 у спільному майні складає 65/100, а відповідно, частка ОСОБА_1 - 35/100.

Щодо позовних вимог ОСОБА_1 про встановлення порядку користування квартирою, суд виходить з наступного.

Громадяни, які мають у приватній власності квартиру, користуються нею для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право володіти, користуватися та розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Квартири, що є у приватній власності громадян, не можуть бути в них вилучено, а власника не може бути позбавлено права користування квартирою, крім випадків, установлених законодавством України. Якщо квартира є об'єктом права спільної часткової власності, то зазначені положення стосуються усіх співвласників.

На підставі ст. 383 ЦК України, ст. ст. 150, 156 ЖК України власник житла має право використовувати свою власність для свого проживання та проживання членів своєї родини.

За ст. 358 ЦК України та п. 14 постанови Верховного Суду України № 20 від 22 грудня 1995 року Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності - право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. При цьому, кожен із них має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі недосягнення співвласниками згоди про таке, спір вирішується судом за такими ж правилами. При цьому квартира, яка є спільною сумісною чи спільною частковою власністю, на вимогу учасника (учасників) цієї власності підлягає поділу в натурі, якщо можливо виділити сторонам ізольовані жилі та інші приміщення з самостійними виходами, які можуть використовуватися як окремі квартири або які можна переобладнати в такі квартири.

У протилежному випадку може бути встановлено порядок користування приміщеннями квартири, якщо про це заявлено позов.

Окрім того, співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю.

Із матеріалів справи слідує, що відповідно до плану схеми квартири АДРЕСА_12 (а.с. 6), вона має загальну площу 50,6 кв.м., з яких 27,2 кв.м. - житлової площі: це дві жилі кімнати площею 11,6 кв.м, та 15,6 кв.м. Судом встановлено, що частка ОСОБА_1 в спільній частковій власності подружжя складає 35/100, а тому належна їй ідеальна частка становить 9,5 кв.м. Як вбачається з вищезазначеного плану-схеми спірної квартири, кімнати такою площею у квартирі не має. А відступлення від розміру житлової площі належної сторонам відповідно їхнім часткам при вказаному порядку користування буде порушувати право відповідача, як співвласника, оскільки його ідеальна частка складає 17,7 кв.м. Тому позовні вимоги в цій частині не підлягають задоволенню.

Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню 317,32 грн. судового збору.

Керуючись ст. ст.10,11, 60, 88, 212, 213, 214, 215, 218 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити частково.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на 35/100 частки квартири АДРЕСА_13.

Визнати за ОСОБА_7 право власності на 65/100 частки квартири АДРЕСА_13.

Стягнути з ОСОБА_3 (ІПН НОМЕР_1) на користь ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_2) судовий збір в сумі 317,32 (триста сімнадцять гривень 32) грн.

У решті позовних вимог позивачу відмовити.

Рішення може бути оскаржене до апеляційного суду Миколаївської області через Южноукраїнський міський суд Миколаївської області шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя Южноукраїнського

міського суду ОСОБА_8