У Х В А Л А

і м е н е м у к р а ї н и

25 березня 2015 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України

з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого: Касьяна О.П.,

суддів: Дербенцевої Т.П., Карпенко С.О.,

Остапчука Д.О., Савченко В.О.,

розглянувши у судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - публічне акціонерне товариство «Укртранснафта», про поділ майна подружжя та стягнення грошових коштів і за зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про визнання права спільної сумісної власності та поділ спільного майна подружжя за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 24 березня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Київської області від 20 травня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У квітні 2013 року ОСОБА_3 звернулась до суду з позовом, уточненим у подальшому, у якому просила поділити спільне майно подружжя, виділивши кожному з подружжя по Ѕ частці трикімнатної квартири АДРЕСА_1, визнати за нею право власності на машиномісце № 11, а за ОСОБА_4 - право власності на машиномісце № 10 за цією ж адресою, стягнути з ОСОБА_4 на її користь кошти в сумі 183 291 грн як частину позики, що не повернута, зобов'язати ОСОБА_4 усунути їй перешкоди у користуванні Ѕ часткою квартири, визнати за ОСОБА_4 право власності на Ѕ частку автомобіля «Ніссан Алмера», а за нею право власності на Ѕ частку автомобіля «Сузукі Гранд Вітара».

Позов обґрунтовувала тим, що з 13 липня 2002 року по 1 квітня 2011 року перебувала з відповідачем у зареєстрованому шлюбі, у якому ІНФОРМАЦІЯ_1 року народився син ОСОБА_6. За час шлюбу ними придбано: трикімнатну квартиру АДРЕСА_1, два машиномісця № 10 та № 11 у підземному паркінгу за цією ж адресою. Для придбання квартири вона отримала безвідсоткову позику від ПАТ «Укртранснафта» в розмірі 600 000 грн, яку повертає щомісячними платежами (до розірвання шлюбу повернуто 233 418 грн, а після розірвання шлюбу вона одноособово сплатила 44 208 грн), залишок неповернутої позики становить 322 374 грн. Відповідач має сплатити половину від суми, яку вона сплатила після розірвання шлюбу, і від суми, яку ще має сплатити. Також ними придбані автомобілі «Ніссан Алмера», державний номер НОМЕР_1, та «Сузукі Гранд Вітара», державний номер НОМЕР_2.

ОСОБА_4 звернувся до суду із зустрічним позовом, в якому також просив провести поділ спільного сумісного майна подружжя, виділивши йому автомобіль «Ніссан Алмера», а ОСОБА_3 - автомобіль «Сузукі Град Вітара», стягнувши з неї половину вартості «Сузукі Град Вітара», визначену експертизою. Також просив визнати за ним право власності на ј частку у ТОВ «Аліра Тревел», одним із засновників якого є ОСОБА_3

Рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 24 березня 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Київської області від 20 травня 2014 року, позови задоволено частково.

Визнано за ОСОБА_3 та ОСОБА_4 право власності по Ѕ частці за кожним на: квартиру АДРЕСА_1, автомобіль «Ніссан Алмера» та автомобіль «Сузукі Гранд Вітара».

Визнано за ОСОБА_3 право власності на підземний паркінг -машиномісце № 11 загальною площею 24,2 кв.м, а за ОСОБА_4 - право власності на підземний паркінг - машиномісце № 10 загальною площею 23 кв.м, що розташовані у будинку АДРЕСА_1

Стягнено з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3, починаючи з 1 квітня 2011 року, половину платежів за договором безвідсоткової позики від 14 листопада 2007 року, додатковою угодою № 1 від 28 листопада 2008 року та додатковою угодою № 2 від 8 січня 2014 року у сумі 183 291 грн.

Визнано за ОСОБА_4 право власності на ј частку у ТОВ «Аліра-Тревел».

У інших частинах ОСОБА_3 і ОСОБА_4 у задоволенні позовів відмовлено.

Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

У касаційній скарзі ОСОБА_4 просить скасувати судові рішення та передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права. Зокрема, посилається на те, що судом не проведено поділ майна в натурі, а при проведенні поділу квартири не враховано, що при її придбанні були використані кошти, отримані ним від продажу його спадкового майна.

Касаційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно з частиною 2 статті 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Судами встановлено, що з 13 липня 2002 року ОСОБА_3 та ОСОБА_4 перебували у зареєстрованому шлюбі, який 1 квітня 2011 року розірвано рішенням суду.

За час шлюбу ними набуто: квартиру АДРЕСА_1; машиномісця №№ 10, 11 площею 23 кв.м і 24,2 кв.м, у підземному паркінгу за цією ж адресою по 80 800 грн кожне; автомобілі «Ніссан Алмера» та «Сузукі Гранд Вітара».

14 листопада 2007 року ОСОБА_3 як працівнику ВАТ «Укртранснафта» з метою покращення житлових умов надано строком на 20 років позику в сумі 600 000 грн, додатковими угодами до якої визначений строк та порядок погашення позики. З довідки ПАТ «Укртанснафта» суди встановили, що за період з 1 квітня 2011 року по 31 березня 2013 року ОСОБА_3 повернула 44 208 грн, залишок неповернутої позики складає 311 322 грн.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позовів в частині поділу майна і визнання права власності на квартиру, машиномісця, частку у товаристві та автомобілі, суди виходили з доведеності обсягу спільно нажитого майна, рівності часток сторін та можливості визнання за кожною із сторін права власності на ідеальну частку, врахувавши, що жодна із сторін не вчинила дій щодо попереднього внесення вартості частки майна на депозит суду.

Задовольняючи первісний позов у частині стягнення коштів, суди виходили із розрахунку суми неповернутого ОСОБА_3 боргу за безвідсотковою позикою і суми, сплаченої нею особисто.

У іншій частині первісного позову відмовлено з підстав недоведеності.

Колегія суддів повністю з такими висновками судів погодитись не може.

Основою майнових відносин подружжя є положення про те, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, введення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу); вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя (стаття 60 СК України).

Об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (стаття 61 СК України).

Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентовано статтею 63 СК України, згідно з якою дружина то чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Розпоряджання спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки. Поділ майна, що є спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя.

Право подружжя на поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, закріплено у статті 69 СК України.

Поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а у разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частина перша, друга статті 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 ЦК України).

Відповідно до роз'яснень, наданих Пленумом Верхового Суду України у постанові «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21 грудня 2007 року № 11 у п.п. 22, 23, 24, поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК України та ст. 372 ЦК України. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи.

Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (ст. ст. 60, 69 СК України, ч. 3 ст. 368 ЦК України), відповідно до ч. ч. 2, 3 ст. 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб.

При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов'язаннями, що виникли в інтересах сім'ї (ч. 4 ст. 65 СК України).

Від встановлення обсягу спільно нажитого майна та від визначення його дійсної вартості суд першої інстанції фактично усунувся, проігнорувавши наведені роз'яснення та вимоги закону; не перевірили суди і доводи ОСОБА_4 щодо джерел придбання майна.

Крім того, відповідно до ч. 3 ст. 61 СК України якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім'ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Частина 4 ст. 65 СК України встановлює, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї.

Отже, об'єктом права спільної сумісної власності подружжя є як предмети матеріального світу, так і майнові права та обов'язки. Договір, укладений одним із подружжя, створює обов'язки для другого з подружжя в разі, якщо його укладено в інтересах сім'ї, а одержане за цим договором майно фактично використано на задоволення потреб сім'ї.

Судом установлено, що за кошти, одержані ОСОБА_7 за укладеним в період шлюбу договором безвідсоткової позики, придбано трикімнатну квартиру, тому висновок про створення за цим договором обов'язку щодо повернення позики і для ОСОБА_4 правильний.

Проте розрахунки, з яких виходив суд першої інстанції при визначенні суми, що підлягає стягненню з ОСОБА_4, не ґрунтуються на вимогах закону, оскільки платежі стягненні за майбутні періоди.

Також в уточненій позовній заяві ОСОБА_4 посилався на те, що ОСОБА_3 є співзасновником ТОВ «Аліра-Тревел», та просив визнати за ним право власності на половину її частки у цьому товаристві, тобто на ј частки у ТОВ «Аліра-Тревел».

Ухвалюючи рішення про визнання за ОСОБА_4 права власності на ј частку у ТОВ «Аліра-Тревел», суди послались на Рішення Конституційного суду України від 19 вересня 2012 року № 17-рп/2012 у справі за конституційним зверненням приватного підприємства «ІКІО» щодо офіційного тлумачення положення ч. 1 ст. 61 СК України та, дійшовши висновку, що ОСОБА_3 визнала позов в цій частині, визнали за ОСОБА_4 право власності на ј частку у товаристві.

Проте погодитись з рішеннями судів у цій частині також не можна з наступних підстав.

Так, за даними ДП «Інформаційно-ресурсний центр», ТОВ «Аліра-Тревел» є юридичною особою, статут якого зареєстровано Відділом державної реєстрації юридичних осіб-підприємців Шевченківського району реєстраційної служби Головного управління юстиції у м. Києві 5 липня 2010 року. Засновниками товариства є ОСОБА_8 та ОСОБА_3, розмір внеску якої до статутного фонду товариства становить 450 грн.

Судами попередніх інстанцій не враховано, що, виходячи зі змісту ч.ч. 2, 3 ст. 61 СК України, якщо вклад до статутного капіталу господарського товариства зроблено за рахунок спільного майна подружжя, в інтересах сім'ї, той із подружжя, хто не є учасником товариства, має право на поділ одержаних доходів.

Таким чином, з моменту внесення грошових коштів до статутного капіталу господарського товариства вони є власністю самого товариства, зазначені спільні кошти (майно) подружжя втрачають ознаки об'єкта права спільної сумісної власності подружжя.

У іншого з подружжя у такому випадку може виникати лише право на компенсацію вартості частини коштів, при цьому лише в тому разі, коли спільні кошти, всупереч ст. 65 СК України, використані одним із подружжя саме для внесення вкладу до статутного капіталу.

Отже, у разі передання подружжям свого майна для здійснення підприємницької діяльності шляхом участі одного з них у заснуванні господарського товариства, це майно належить зазначеному товариству на праві власності, подружжя набуває відповідне майнове право, яке реалізується одним із подружжя (засновником) шляхом участі в управлінні товариством, а друге подружжя набуває право вимоги виплати йому певних сум у разі поділу майна подружжям.

Ухвалюючи рішення, суди наведених вимог закону не врахували, не звернули увагу на те, що ТОВ «Аліра-Тревел» є юридичною особою, діяльність якої здійснюється з урахуванням відповідних положень ГК України та статуту підприємства. Вирішуючи питання про визнання права власності на частку товариства, саме товариство до участі у справі не залучили, статутні документи товариства не дослідили, не встановили, за рахунок яких коштів ОСОБА_3 зробила внесок до статутного капіталу, та який обсяг прав має ОСОБА_4

При цьому посилання судів на те, що ОСОБА_3 визнала позов у цій частині, не може бути підставою для визнання права на частку в товаристві з огляду на те, що питання діяльності господарського товариства регулюється відповідними статутними документами. Посилання на рішення Конституційного Суду України є передчасним, оскільки стосується офіційного тлумачення положення ч. 1 ст. 61 СК України щодо статутного капіталу та майна приватного підприємства як об'єкта права спільної сумісної власності подружжя.

Статтями 213-214 ЦПК України визначено, що рішення суду мають бути законними і обґрунтованими, тобто ухваленими на основі повно і всебічно з'ясованих обставин справи, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були дослідженими в судовому засіданні.

Судові рішення першої та апеляційної інстанцій наведеним вимогам не відповідають, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для їх скасування з передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_9 задовольнити.

Рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 24 березня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Київської області від 20 травня 2014 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.П.Касьян
Судді: Т.П.Дербенцева С.О.Карпенко Д.О.Остапчук В.О.Савченко