У х в а л а

іменем україни

26 серпня 2015 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Гвоздика П.О.,

суддів: Горелкіної Н.А., Євтушенко О.І.,

Дербенцевої Т.П., Мартинюка В.І.,-

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до публічного акціонерного товариства «Мегабанк» в особі Кіровоградського центрального регіонального відділення публічного акціонерного товариства «Мегабанк», третя особа на стороні позивача - ОСОБА_4, про визнання договору поруки припиненим, за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення апеляційного суду Кіровоградської області від 24 лютого 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У березні 2014 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до публічного акціонерного товариства «Мегабанк» в особі Кіровоградського центрального регіонального відділення публічного акціонерного товариства «Мегабанк» (далі - ПАТ «Мегабанк») про визнання договору поруки припиненим.

В обґрунтування позову ОСОБА_3 зазначала, що 27 травня

2008 року між ПАТ «Мегабанк» та ОСОБА_4 було укладено кредитний договір, згідно з умовами якого та з умовами додаткової угоди до вказаного договору, останній отримав кредит у розмірі 270 000 грн строком до

26 травня 2018 року, зі сплатою 22% річних.

У забезпечення вказаного договору між нею та банком 27 травня

2008 року було укладено договір поруки, відповідно до умов якого вона поручилася перед кредитором за належне виконання ОСОБА_4 кредитних зобов'язань.

Посилаючись на те, що при розрахунку банком заборгованості за кредитним договором була застосована збільшена процентна ставка, а саме - в розмірі 23% річних, ОСОБА_3 просила з підстав ч. 1 ст. 559 ЦК України визнати поруку припиненою.

Рішенням Ленінського районного суду м. Кіровограда від

18 листопада 2014 року позов ОСОБА_3 задоволено.

Визнано договір поруки, укладений 27 травня 2008 року між ВАТ «Мегабанк», правонаступником якого є ПАТ «Мегабанк», та ОСОБА_3 припиненим з моменту підвищення процентної ставки за користування кредитом.

Рішенням апеляційного суду Кіровоградської області від 24 лютого 2015 року рішення Ленінського районного суду м. Кіровограда від

18 листопада 2014 року скасовано, у задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_3 просить рішення апеляційного суду Кіровоградської області від 24 лютого 2015 року скасувати й залишити в силі рішення Ленінського районного суду м. Кіровограда від 18 листопада

2014 року, що було помилково скасовано, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права і порушення норм процесуального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів вважає, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Відповідно до ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження судового рішення є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та відмовляючи в задоволенні позову, суд апеляційної інстанції виходив із відсутності підстав, передбачених ч. 3 ст. 559 ЦК України, вважати припиненим договір поруки.

Однак, з такими висновками апеляційного суду повністю погодитися не можна, оскільки вони зроблені без належного з'ясування дійсних обставин справи, прав та обов'язків сторін, без належної оцінки наявних у матеріалах справи доказів, з неправильним застосуванням норм матеріального права, з огляду на наступне.

Згідно зі ст. 213 ЦПК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_1988/ed_2014_10_14/pravo1/T041618.html?pravo=1> рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Відповідно до ст. 214 ЦПК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_1989/ed_2014_10_14/pravo1/T041618.html?pravo=1> під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають

значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Відповідно до ст. 303 ЦПК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_2094/ed_2014_10_14/pravo1/T041618.html?pravo=1> під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Вказаним вимогам рішення суду апеляційної інстанції не відповідає.

Судами встановлено, що 27 травня 2008 року між ВАТ «Мегабанк», правонаступником якого є ПАТ «Мегабанк» та ОСОБА_4 укладено кредитний договір № 46-04П/2008, за яким ОСОБА_5 отримав кредит у розмірі 200 000 грн строком до 26 травня 2018 року зі сплатою 22% річних.

У забезпечення вказаного договору, того ж дня між ВАТ «Мегабанк», правонаступником якого є ПАТ «Мегабанк», та ОСОБА_3 було укладено договір поруки, згідно з яким позивач взяла на себе зобов'язання солідарно відповідати за виконання всіх зобов'язань позичальника за кредитним договором.

Додатковою угодою до кредитного договору від 12 серпня 2008 року розмір кредиту збільшено до 270 000 грн.

Згідно з ч. 1 ст. 553 <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_843623/ed_2015_07_01/pravo1/T030435.html?pravo=1>, ч. 1 ст. 554 ЦК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_843624/ed_2015_07_01/pravo1/T030435.html?pravo=1> за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником. У разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя.

Зі змісту ст. 554 ЦК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_843624/ed_2015_07_01/pravo1/T030435.html?pravo=1> випливає, що хоча поручитель і пов'язаний із боржником певними зобов'язальними відносинами, він є самостійним суб'єктом у відносинах із кредитором. Це підтверджується його правом висувати заперечення проти кредитора і в тому разі, коли боржник від них відмовився або визнав свій борг (ч. 2 ст. 555 цього Кодексу <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_843625/ed_2015_07_01/pravo1/T030435.html?pravo=1>).

За положеннями ч. 1 ст. 559 ЦК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_843629/ed_2015_07_01/pravo1/T030435.html?pravo=1> порука припиняється з припиненням забезпеченого нею зобов'язання, а також у разі зміни зобов'язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності.

Тобто, у зобов'язаннях, в яких беруть участь поручителі, збільшення кредитної процентної ставки навіть за згодою банку та боржника, але без згоди поручителя або відповідної умови у договорі поруки, не дає підстав покладення на останнього відповідальності за невиконання або неналежне виконання позичальником своїх зобов'язань перед банком.

Отже, збільшення процентної ставки за кредитним договором, яке у порушення умов договору поруки відбулося без згоди поручителя, внаслідок чого відбулося збільшення обсягу його відповідальності, є підставою для припинення поруки відповідно до вимог ч. 1 ст. 559 ЦК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_843629/ed_2015_07_01/pravo1/T030435.html?pravo=1>.

Така правова позиція висловлена Верховним Судом України у постановах № 6-67 цс 11 від 19 грудня 2011 року, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_3428/ed_2015_07_15/pravo1/T041618.html?pravo=1> є обов'язковою для судів.

До припинення поруки призводять такі зміни умов основного зобов'язання без згоди поручителя, які призвели до збільшення обсягу відповідальності останнього. Збільшення відповідальності поручителя внаслідок зміни основного зобов'язання виникає в разі: підвищення розміру процентів; відстрочення виконання, що призводить до збільшення періоду, за який нараховуються проценти за користування чужими грошовими коштами; установлення (збільшення розміру) неустойки; встановлення нових умов щодо порядку зміни процентної ставки в бік збільшення тощо.

Якщо у договорі поруки такі умови сторонами не узгоджені, а з обставин справи не вбачається інформованості поручителя і його згоди на збільшення розміру його відповідальності, то згідно з положеннями ч. 1

ст. 559 ЦК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_843629/ed_2015_07_01/pravo1/T030435.html?pravo=1> порука припиняється у разі зміни основного зобов'язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності. У цьому випадку поручитель має право на пред'явлення позову про визнання договору поруки припиненим.

Таким чином, у зобов'язаннях, в яких беруть участь поручителі, збільшення кредитної процентної ставки навіть за згодою банку та боржника, але без згоди поручителя або відповідної умови в договорі поруки не дає підстав покладення на останнього відповідальності за невиконання або неналежне виконання позичальником своїх зобов'язань перед банком.

Порушення цих умов відповідно до ч. 1 ст. 559 ЦК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_843629/ed_2015_07_01/pravo1/T030435.html?pravo=1> тягне припинення поруки.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові № 6-97 цс 13 від 25 вересня 2013 року, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_3428/ed_2015_07_15/pravo1/T041618.html?pravo=1> є обов'язковою для судів.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, ОСОБА_3 зазначала про те, що при розрахунку заборгованості за кредитним договором, банком було застосовано процентну ставку в розмірі 23% річних, у той час коли договором кредиту встановлено 22% річних, що призвело до збільшення обсягу її відповідальності та є підставою для припинення поруки.

Крім того, як вбачається з наявного у матеріалах справи договору поруки № 46-04П/2008п від 27 травня 2008 року, поручитель - ОСОБА_3, поручилася перед кредитором за виконання ОСОБА_4 у повному обсязі

усіх його обов'язків, що виникли з кредитного договору № 46-04П/2008 від

27 травня 2008 року щодо надання боржнику - ОСОБА_4, грошових коштів у сумі 200 000 грн строком до 26 травня 2018 року, зі сплатою 22% річних, в той час як розмір фактично отриманого кредиту становить

270 000 грн, розмір якого було збільшено згідно з додатковою угодою, укладеною після укладення оскаржуваного договору поруки.

Проте на порушення вимог ст. ст. 213, 214, 303, 304, 316 ЦПК України апеляційний суд на зазначені положення закону та обставини справи уваги не звернув, взагалі не дослідив укладені між сторонами договори та надані банком розрахунки кредитної заборгованості, у яких відповідачем використовувалася як відсоткова ставка у розмірі 22% так і відсоткова ставка в розмірі 23%, унаслідок чого не визначився з тим, за належне виконання яких саме зобов'язань ОСОБА_4 та на яких умовах поручилася позивач, не врахував того, що умовами договору поруки передбачено, що кредитор має право змінити умови кредитного договору без згоди поручителя, якщо внаслідок цього не збільшується обсяг його відповідальності.

Зазначаючи про технічну помилку працівника банку при зазначені розміру процентної ставки, апеляційний суд не навів на підтвердження цього жодного належного й допустимого доказу, при цьому послався на рішення Кіровського районного суду м. Кіровограда від 16 січня 2012 року та ухвалу апеляційного суду Кіровоградської області від 25 квітня 2012 року, згідно з якими з ОСОБА_3 та ОСОБА_4 солідарно стягнуто заборгованість у розмірі 84 850 грн 30 коп., проте не дослідив у встановленому законом порядку факти, встановлені вказаними судовими рішеннями, зокрема за якою відсотковою ставкою було здійснено розрахунок вищезазначеної заборгованості.

Також поза увагою апеляційного суду залишилося те, що банком не було надано суду для проведення судово-економічної експертизи первинних бухгалтерських документів, що підтверджують правильність здійснення розрахунку заборгованості за кредитним договором.

Отже, ухвалюючи рішення, суд апеляційної інстанції належним чином не перевірив доводів сторін, не встановив фактичні обставини справи, які мають значення для правильного її вирішення, не навів мотивів відхилення доводів ОСОБА_3, зокрема доводів про збільшення обсягу її відповідальності як поручителя.

Висновки апеляційного суду у порушення вимог ч. 4 ст. 60 ЦПК України ґрунтуються на припущеннях.

Допущене судом апеляційної інстанції порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, згідно з вимогами ст. 338 ЦПК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_2130/ed_2013_07_04/pravo1/T041618.html?pravo=1> є підставою для скасування ухваленого судового рішення і направлення справи на новий судовий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Кіровоградської області від 24 лютого

2015 року скасувати.

Справу за позовом ОСОБА_3 до публічного акціонерного товариства «Мегабанк» в особі Кіровоградського центрального регіонального відділення публічного акціонерного товариства «Мегабанк», третя особа на стороні позивача - ОСОБА_4, про визнання договору поруки припиненим передати на новий апеляційний розгляд.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий П.О. Гвоздик

Судді: Н.А. Горелкіна

Т.П. Дербенцева

О.І. Євтушенко

В.І. Мартинюк