Справа № 457/1790/14 Головуючий у 1 інстанції: Марчук В.І.
Провадження № 22-ц/783/3878/15 Доповідач в 2-й інстанції: ОСОБА_1 С. А.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 липня 2015 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області в складі:

Головуючого судді: Шашкіної С.А.

Суддів: Богонюка М.Я., Ванівського О.М.

При секретарі: Бадівській О.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Трускавецького міського суду Львівської області від 02 березня 2015 року,-

ВСТАНОВИЛА:

В листопаді 2014 року ОСОБА_3 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_2, третя особа Трускавецький міський сектор державної міграційної служби ГУ ДМС України у Львівській області про визнання особи такою, що втратила право на проживання та зняття її з реєстраційного обліку. В обґрунтування позовних вимог вказав, що він являється власником квартири АДРЕСА_1. Львівської області. Його дружина, ОСОБА_2, понад рік не проживає по місцю реєстрації за вказаною вище адресою, до квартири не заходить, сімейних стосунків з ним не підтримує. Крім того, 13.10.2014 року представниками ТзОВ «Комфорт-Сервіс» було складено акт №198 про те, що відповідачка не проживає за місцем реєстрації і на момент складення акту її дома не було. Просив на підставі ст. 72 ЖК України визнати ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1 такою, що втратила право на проживання за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_2 та зобовязати Трускавецький міський сектор державної міграційної служби ГУ ДМС України у Львівській області зняти ОСОБА_2 з реєстраційного обліку за вказаною адресою.

Рішенням Трускавецького міського суду Львівської області від 02 березня 2015 року позов ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право на проживання та зняття з реєстрації задоволено.

Визнано ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 такою, що втратила право на проживання за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_3 квартира,62.

Зобовязано Трускавецький міський сектор державної міграційної служби ГУ ДМС України у Львівській області зняти ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, з реєстраційного обліку за адресою : Львівська область, м. Трускавець, вул. Івасюка, 3 квартира,62.

Вирішено питання судових витрат.

Рішення суду оскаржила ОСОБА_2. В апеляційній скарзі посилається на порушення судом норм матеріального та процесуального права, при неповно зясованих обставинах справи. Вказує, що вона не проживає у спірній квартирі не з власної волі, а з тих причин, що відповідач створив перешкоди у користуванні цією квартирою. Зазначає, що вона зверталась до суду з позовом про усунення перешкод в користуванні квартирою, проте такий було залишено без розгляду, оскільки позивач вручив їй та дітям два ключі від вхідних дверей. Крім того, позовна вимога про зняття її з реєстраційного обліку не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства, а підсудна адміністративному суду, оскільки в даному випадку цей орган виступає субєктом владних повноважень. Просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким у задоволенні позовної вимоги в частині визнання її такою, що втратила право на проживання у спірній квартирі відмовити повністю, а в частині розгляду позовної вимоги про зобовязання Трускавецького міського сектору державної міграційної служби ГУ ДМС України у Львівській області зняти її з реєстраційного обліку провадженням закрити.

Апелянт в судове засідання повторно не зявилась, просить розгляд справи здійснювати у її відсутності, про час та місце розгляду справи належним чином повідомлена.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення позивача та його представника на заперечення апеляційної скарги, перевіривши в межах доводів апеляційної скарги та пред'явлених позовних вимог, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково з таких підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Вказаним вимогам рішення суду не відповідає.

З копії свідоцтва про право власності на житло від 15 січня 1997 року вбачається, що власниками квартири АДРЕСА_2 були ОСОБА_5, ОСОБА_3, ОСОБА_6.

Згідно з договору дарування частини квартири від 12 червня 2007 року ОСОБА_6 та ОСОБА_5 подарували 2/3 ідеальних частини квартири ОСОБА_3, який став власником квартири АДРЕСА_2 відповідно до витягів про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 16 травня 2007 року та 30 жовтня 2007 року.

ОСОБА_3 та ОСОБА_2 з 03 вересня 1994 року перебували у зареєстрованому шлюбі, який рішенням Трускавецького міського суду Львівської області від 02 грудня 2014 року між ними розірвано.

Під час шлюбу у сторін народився син, ОСОБА_7,ІНФОРМАЦІЯ_4 та донька ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_5, яка за рішенням Трускавецького міського суду Львівської області від 02 грудня 2014 року залишена проживати з матірю ОСОБА_2.

Як вбачається з довідки про склад сімї №35628 від 16.06.2015 року, виданої ТОВ «ТКО» «Комфорт - Сервіс» у квартирі АДРЕСА_3 зареєстровані: ОСОБА_3,ІНФОРМАЦІЯ_6, його мати ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_7, колишня дружина ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_8, син ОСОБА_7,ІНФОРМАЦІЯ_9 та донька ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_10.

Згідно з записами в будинковій книзі ОСОБА_2 зареєстрована у даній квартирі з 27 січня 2004 року.

Як вбачається з позовної заяви, ОСОБА_3 в листопаді 2014 року звернувся з позовом про визнання ОСОБА_2 такою, що втратила право на проживання у квартирі, що належить йому на праві власності з тих підстав, що ОСОБА_2 дружина власника, тобто член його сімї, не проживала у спірному приміщенні з жовтня 2013 року, тобто понад один рік. Фактично ним заявлені позовні вимоги на підставі ст 405 ЦК України.

Згідно положень ст. 405 ЦК України член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла. Посилання в позовній заяві на вимоги ст. 72 ЖК України є безпідставними, оскільки квартира належить не до державного житлового фонду, а є власністю позивача і питання визнання члена сімї власника таким, що втратив право на користування цим житлом регулюються іншими нормами, зокрема ст. 405 ЦК України та Главою VI Розділу ІІІ ЖК України.

Відповідно до положень ч. ч. 1, 4 ст. 156 ЖК України, члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. До членів сім'ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням.

Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції виходив з того, що відповідачка дійсно не проживає у спірній квартирі понад рік, однак з таким висновком суду погодитись не можна, оскільки судом належним чином не зясовані обставини справи та не зясовані причини не проживання відповідачки у цьому житлі.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідачка в судовому засіданні суду першої інстанції проти позову заперечила, а її доводи в апеляційній скарзі про поважність причин не проживання у спірній квартирі стверджено матеріалами справи та іншими доказами. Зокрема, відповідачка стверджує, що у спірній квартирі не проживає не з власної волі, а вимушена була перейти з дітьми жити до батьків у звязку з поганими стосунками з позивачем у справі, а згодом він став чинити перешкоди у користуванні цим житлом. Факт неприязних стосунків між сторонами не заперечив й позивач у суді апеляційної інстанції, наведене вбачається з рішень Трускавецького міського суду Львівської області у справі про стягнення аліментів та про розірвання шлюбу. Зокрема, рішенням Трускавецького міського суду Львівської області від 30 січня 2014 року встановлено, що відповідач добровільно не сплачує аліментів на утримання дітей та ухиляється від обовязку отримувати своїх дітей. Та обставина, що в позовній заяві від 29 листопада 2013 року про стягнення аліментів на утримання дітей ОСОБА_2 вказала, що вона з дітьми перейшла жити до своїх батьків сама по собі не свідчить про те, що позивачка з власної волі залишила це житло та не свідчить про неповажність проживання у спірному приміщенні.

Посилання в оскаржуваному рішенні суду на те, що рішенням Трускавецького міського суду по справі №457/1883/13 від 30 січня 2014 року встановлено, що відповідачка ОСОБА_2 пішла жити окремо від позивача ще у жовтні 2013 року і що ця обставина відповідно до ч.3 ст. 61 ЦПК України не повинна доказуватись при розгляді інших справ, не відповідають змісту рішення суду від 30 січня 2014 року (а.с.8) та є безпідставними.

З акту №198 від 13.10.2014 року складеного комісією ТОВ «ТКО «Комфорт-Сервіс»» вбачається, що зі слів сусідів ОСОБА_2, у квартирі за даною адресою не проживає, однак у даному акті відсутні причини її не проживання.

Як вбачається з матеріалів справи позивач звернувся до суду із зазначеним позовом у листопаді 2014 року, а акт ТОВ «ТКО «Комфорт-Сервіс»» складено у жовтні 2014 року року, що в свою чергу не може бути належним та допустимим доказом відсутності відповідачки у квартирі АДРЕСА_4 понад один рік без поважних причин.

Крім того, листом Трускавецького МВ ГУМВСУ від 23 вересня 2014 року №5799 стверджено, що ОСОБА_2 зверталась з заявою від 06 вересня 2014 року з приводу виникнення спірних питань з ОСОБА_3 щодо користування спірною квартирою (а.с.36). ОСОБА_9 з дітьми зверталась до суду із позовом до ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням, однак як не заперечив ОСОБА_3, після передачі ним двох пар ключів від квартири дана позовна заява була залишена без розгляду ухвалою Трускавецького міського суду Львівської області від 29 грудня 2014 року (а.с.34).

Проаналізувавши подані докази колегія суддів приходить до висновку про те, що рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову, оскільки встановлено, що ОСОБА_9 не проживала у спірній квартирі з поважних причин, а тому відсутні підстави для визнання її такою, що втратила право на користування спірним приміщенням, а відтак, і для зняття її з реєстраційного обліку.

Крім того, як вбачається з позовної заяви ОСОБА_3, останнім визначено процесуальне становище Трускавецького міського сектору державної міграційної служби ГУ ДМС України у Львівській області у справі - третя особа.

Згідно зі ст. 35 ЦПК України треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, можуть бути залучені до участі в справі за клопотанням сторін, інших осіб, які беруть участь у справі. За процесуальним становищем вони не є субєктами матеріально - правових відносин, не користуються правами сторін і не несуть їх обовязків.

Тому суд не вправі поширювати на третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, матеріально-правові наслідки вирішення позову та покладати обовязок виконання рішення, оскільки це є порушенням норм процесуального права, які тягнуть за собою скасування рішення суду в цій частині.

Разом з тим, доводи апеляційної скарги про те, що спір у зазначеній частині має вирішуватись не в цивільному, а в адміністративному судочинстві, не ґрунтується на вимогах чинного законодавства виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється на підставі остаточного рішення суду, зокрема, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою тощо. Виходячи із змісту зазначеної норми права, поняття «зняття з реєстрації» нерозривно повязане з поняттям «житлові права» (право власності на житлове приміщення, право користування житловим приміщенням, визнання особи такою, що втратила таке користування, виселення із займаного приміщення та інше).

У звязку із цим, відповідно до ст. 16 ЦК України заявлення вимоги про зняття особи з реєстрації за місцем проживання можливе лише при вирішенні спору про житлові права. При цьому, відповідно до ст. 7 «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», питання про зняття з реєстрації особи за місцем проживання взаємоповязане і залежить від вирішення питання про житлові права особи, які регулюються нормами житлового і цивільного законодавства (ст.ст. 71.72,156 ЖК України; ст.405 ЦК України), а отже підлягають вирішенню в порядку цивільного судочинства.

За таких обставин рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 309, 314, 316 ЦПК України, колегія суддів,-

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Трускавецького міського суду Львівської області від 02 березня 2015 року скасувати і ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право на проживання та зняття з реєстрації відмовити.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з дня проголошення, може бути оскаржене у касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий :

Судді: