Дата документу Справа №
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
Єдиний унікальний № 314/814/15-ц Головуючий у 1 інстанції: Кофанов А.В.
Провадження № 22-ц/778/4893/15 Суддя-доповідач: Маловічко С.В.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 серпня 2015 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Запорізької області у складі

Головуючого: Савченко О.В., суддів Кочеткової І.В., Маловічко С.В.

при секретарі: Семенчук О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ПУБЛІЧНОГО АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА КОМЕРЦІЙНИЙ БАНК «ПРИВАТБАНК» на рішення Вільнянського районного суду Запорізької області від 16 червня 2015 року у справі за позовом ПУБЛІЧНОГО АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА КОМЕРЦІЙНИЙ БАНК «ПРИВАТБАНК» до ОСОБА_3 про виселення, -

В С Т А Н О В И Л А:

ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» звернулось до суду з позовом до ОСОБА_3, в якому просить виселити відповідача з квартири АДРЕСА_1 у зв»язку із зверненнням стягнення на цю квартиру в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором.

Рішенням Вільнянського районного суду Запорізької області від 16 червня 2015 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням, ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» подало апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на його необґрунтованість, порушення судом норм матеріального і процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК».

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення осіб, які беруть участь у справі, вивчивши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що 10.04.2007 року між ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» та відповідачем ОСОБА_3 був укладений кредитний договір № ZPVLGA00000027, згідно якого йому був наданий кредит у вигляді кредитної лінії у розмірі 15000 доларів США, із умовами щомісячного погашення частини кредиту і сплати відсотків за користування кредитом. Забезпеченням виконання зобов'язання стала передача в іпотеку об'єкта нерухомості - квартири АДРЕСА_1, яка належить відповідачу на праві власності.

Рішенням Вільнянського районного суду Запорізької області від 04.12.2013 року за

позовом ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» в рахунок погашення заборгованості ОСОБА_3 за вказаним кредитним договором у сумі 179 676 грн. звернуто стягнення на квартиру АДРЕСА_1 шляхом продажу ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» в порядку, визначеному ст. 38 ЗУ «Про іпотеку».

З матеріалів справи вабчається, що в грудні 2014р. Банк направив ОСОБА_3 повідомлення про виселення у відповідності до ст. 40 ЗУ «Про іпотеку», яке відповідач отримав 23.12.2014р., але до теперішнього часу з квартири, на яку звернуто стягнення не виселився.

В позові Банк просив суд у відповідності до вимог ст. 40 ЗУ «Про іпотеку», ст. 109 ЖК України виселити ОСОБА_3 та інших осіб, які зареєстровані та/або проживають у квартирі АДРЕСА_1.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції виходив із того, що на виселення мешканців, яке відбувається згідно зі ст. 40 ЗУ «Про іпотеку», поширюється дія мораторію, встановленого п. 1.1 ЗУ «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», тому встановивши, що спірна квартира надана в забезпечення кредиту в іноземній валюті, використовується відповідачем як місце постійного проживання, загальна площа квартири складає 51,76 кв. м, вважав, що під час дії мораторію вимоги Банку про виселення відповідача та всіх мешканців не можуть бути задоволені.

Проте повністю погодитись з такими висновками суду колегія не може, оскільки вони прийняті з невірним застосуванням норм матеріального права.

Так, застосовуючи до спірних правовідносин ЗУ «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», суд не врахував, що звернення стягнення на предмет іпотеки за рішенням суду відбулось до прийняття цього закону, а тому він не підлягає застосуванню до спірних правовідносин.

І в цій частині колегія знаходить обгрунтованими доводи апеляційної скарги.

Разом з тим, суд та апелянт не врахували вимоги іншої норми, яка підлягала застосуванню при вирішенні цієї справи.

Частиною першою статті 40 ЗУ «Про іпотеку» передбачено, що звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для вислення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом.

Норма, яка встановлює порядок виселення із займаного житлового приміщення, є стаття 109 ЖК УРСР, у частині першій якої передбачені підстави виселення, а частина третя регулює порядок виселення громадян.

За змістом ч. 2 ст. 40 ЗУ «Про іпотеку» та ч. 3 ст. 109 ЖК УРСР після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов»язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок або житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або жиле приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Відповідно до ч. 2 ст. 109 УРСР громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.

Таким чином, частина 2 ст. 109 ЖУ УРСР встановлює загальне правило про неможли-

вість виселення громадян без надання іншого житлового приміщення. Як виняток, допуска-

ється виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення.

Отже, за змістом вищепроаналізованих норм особам, які виселяються з жилого будинку (жилого приміщення), яке є предметом іпотеки, у зв»язку зі зверненням стягнення на предмет іпотки, інше житло надається тільки в тому разі, коли іпотечне житло було придбане не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла.

Така правова позиція міститься в постанові Верховного Суду України № 6-39цс15 від 18 березня 2015р., яка у відповідності до ст. 360-7 ЦПК України має бути обов»язково прийнята до уваги судами, які розглядають справи із застосування відповідної правової норми, щодо якої висловлену таку позицію.

З матеріалів справи вбачається, що право власності на квартиру АДРЕСА_1 набуто ОСОБА_3 не за рахунок кредитних коштів: ? частина квартири - на підставі договору дарування від 26 квітня 2001р. та ? частина - на підставі договору купівлі-продажу від 16 травня 1995р. ( а.с. 10), а споживчий кредит за договором № ZPVLGA00000027 від 10.04.2007р. брався відповідачем для ремонту квартири ( а.с. 8).

Зважаючи на ці обставини, ОСОБА_3 не може бути виселений у відповідності до вимог ст. 40 ЗУ «Про іпотеку» та з урахуванням положень ст. 109 ЖК УРСР без надання іншого жилого приміщення, про надання якого повинно бути зазначено в рішення суду.

Враховуючи, що банк просив виселити ОСОБА_3 без надання іншого житлового приміщення, такий позов не підлягає задоволенню.

Таким чином, правильно встановивши обставини справи та характер спірних правовідносин, суд неправильно застосував норми матеріального права, на підставі яких прийняв рішення про відмову в задоволенні позову. Тому у відповідності до вимог п. 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України рішення суду підлягає зміні в частині правового обгрунтування відмови в позові.

Керуючись ст.ст. 307, 309, 313, 315, 316 ЦПК України, колегія суддів

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ПУБЛІЧНОГО АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА КОМЕРЦІЙНИЙ БАНК «ПРИВАТБАНК» задовольнити частково.

Рішення Вільнянського районного суду Запорізької області від 16 червня 2015 року у цій справі змінити в частині правових підстав відмови в позові.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржено до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий: Савченко О.В.

Судді: Кочеткова І.В.

Маловічко С.В.