УХВАЛА

іменем україни

03 червня 2015 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Червинської М.Є.,

суддів: Леванчука А.О., Мазур Л.М.,

Нагорняка В.А., Юровської Г.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, третя особа - Служба у справах дітей Києво-Святошинської районної державної адміністрації у Київській області, про повернення коштів, що сплачуються як аліменти, у зв'язку з нецільовим їх використанням, стягнення аліментів,

за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Дарницького районного суду м. Києва від 22 грудня 2014 року та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 05 березня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У жовтні 2014 року ОСОБА_3 звернувся до суду з указаним позовом, в якому просив змінити правовідносини в частині скасування зобов'язань про стягнення з нього аліментів на користь відповідачки на утримання малолітнього ОСОБА_5 за рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 26 травня 2009 року; стягнути з ОСОБА_4 на його користь аліменти для утримання малолітнього ОСОБА_5 до досягнення ним повноліття у розмірі 1/5 частки від заробітку (доходу) щомісяця, але не менше 30 % прожиткового мінімуму для відповідного віку, починаючи з 20 жовтня 2014 року; стягнути з відповідачки на його користь кошти, отримані нею як аліменти на утримання дитини з жовтня 2011 року по жовтень 2014 року, у зв'язку з їх нецільовим використанням.

На обґрунтування позовних вимог позивач посилався на те, що після розлучення з відповідачкою їх син ОСОБА_5 проживає з 2010 року з ним у с. Гатне, навчався у Гатнянській загальноосвітній школі, а з 2012 року навчається у гімназії-інтернаті № 13 м. Києва.

Позивач вказав, що особисто здійснює оплату за навчання сина у гімназії, для нього створені всі умови для проживання, виховання та відпочинку.

Зазначив, що з лютого 2009 року, тобто з часу призначення аліментів, відповідачка перестала виконувати обов'язки з утримання сина, не турбується про нього.

Посилаючись на те, що дитина фактично весь час проживає разом з ним і перебуває на його утриманні, позивач просив задовольнити позовні вимоги.

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 22 грудня 2014 року позов задоволено частково.

Припинено з моменту набрання рішенням законної сили правовідношення, яке виникло на підставі рішення Дарницького районного суду м. Києва від 26 травня 2009 року, про стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 на утримання сина ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, аліментів у розмірі 2 000 грн щомісячно, починаючи з 04 лютого 2009 року та до повноліття дитини.

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 на утримання сина ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, аліменти в розмірі 1/5 частки від усіх видів заробітку (доходу), але не менше 30 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, починаючи з 20 жовтня 2014 року та до повноліття дитини.

В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 05 березня 2015 року апеляційну скаргу ОСОБА_4 відхилено, рішення Дарницького районного суду м. Києва від 22 грудня 2014 року залишено без змін.

У касаційній скарзі ОСОБА_4, посилаючись на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог та ухвалу апеляційного суду і ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог.

Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги та заперечення ОСОБА_3 на касаційну скаргу, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню з огляду на наступне.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до ч. 1 ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд апеляційної інстанції, погоджуючись із висновком місцевого суду про часткове задоволення позову, виходив з того, що рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 26 травня 2009 року з ОСОБА_3 на користь відповідачки стягнуто аліменти на утримання їх сина в розмірі 2 000 грн щомісячно, починаючи з 04 лютого 2009 року до його повноліття, проте з 2010 року дитина сторін проживає з батьком ОСОБА_3 та перебуває на його повному утриманні, у зв'язку із чим дійшов висновку про наявність правових підстав для припинення стягнення аліментів з позивача та стягнення аліментів на його користь з відповідачки відповідно до вимог ст. 180 СК України; відмовляючи у задоволенні позову в частині стягнення з ОСОБА_4 на користь позивача коштів, отриманих нею як аліменти на утримання дитини, у зв'язку з нецільовим використанням, суди виходили з того, що чинним законодавством не передбачено повернення раніше отриманих аліментів на утримання дитини.

Колегія суддів касаційного суду вважає, що рішення судів попередніх інстанцій ухвалено із дотриманням норм матеріального і процесуального права виходячи з наступного.

Судами попередніх інстанцій встановлено та підтверджується матеріалами справи, що сторони перебували в зареєстрованому шлюбі з 01 серпня 2004 року по 19 жовтня 2010 року. Від шлюбу мають неповнолітнього сина - ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 26 травня 2009 року з ОСОБА_3 на користь відповідачки стягнуто аліменти на утримання сина в розмірі 2 000 грн щомісячно, починаючи з 04 лютого 2009 року до повноліття дитини (а. с. 84-86).

Відповідно до довідки гімназії-інтернату № 13 від 22 листопада 2012 року № 313 неповнолітній ОСОБА_5 навчається у другому класі гімназії-інтернату Солом'янського району м. Києва, дитина прийнята в гімназію за заявою батька.

Згідно із довідкою Гатнянської загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів від 28 листопада 2012 року в 2011-2012 навчальному році ОСОБА_5 навчався в першому класі за заявою батька, який приводив і забирав сина зі школи, брав активну участь у житті класу.

З висновку органу опіки і піклування Києво-Святошинської районної державної адміністрації від 01 червня 2013 року вбачається, що мати дитини - ОСОБА_4 не заперечувала щодо визначення місця проживання сина з батьком та просила встановити дні і години її участі у вихованні і спілкуванні із сином.

Розпорядженням Києво-Святошинської районної державної адміністрації від 01 червня 2013 року встановлені дні та години участі відповідачки у вихованні та спілкуванні з сином.

Як вбачається з актів обстеження житлово-побутових умов малолітнього ОСОБА_5 від 29 листопада 2012 року, від 06 липня 2013 року та від 14 вересня 2014 року, складених комісією опікунської ради виконавчого комітету Гатненської сільської ради, дитина проживає в АДРЕСА_1 разом з батьком ОСОБА_3

Таким чином судами попередніх інстанцій встановлено, що неповнолітній син сторін фактично проживає з батьком, який належним чином утримує дитину за місцем його проживання.

Відповідно до ч. 1 ст. 180 СК України батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Згідно із ч. ч. 1, 2 ст. 181 СК України способи виконання батьками обов'язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними; за домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі.

Приписами ст. 141 СК України визначено, що мати і батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини.

Виходячи із системного аналізу наведених норм сімейного права та викладених обставин справи колегія суддів касаційного суду вважає, що суди попередніх інстанцій, ухвалюючи рішення про часткове задоволення позовних вимог, встановивши обставини спору, дослідивши докази у справі й надавши їм належну оцінку, а також врахувавши, що з 2010 року дитина проживає разом з батьком, знаходиться на його утриманні та вихованні, дійшли обґрунтованого висновку про припинення стягнення аліментів з ОСОБА_3 та стягнення аліментів з ОСОБА_4 на користь позивача на утримання неповнолітнього сина сторін, оскільки відповідачка проживає окремо від дитини, проте як мати зобов'язана утримувати її.

Посилання відповідачки на те, що на цей час між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 триває спір щодо визначення місця проживання дитини є безпідставними та необґрунтованими, оскільки наявність такого спору між сторонами жодним чином не обмежує право на аліменти того з батьків, з ким фактично проживає дитина на момент спору.

Докази та обставини, на які посилається заявник в касаційній скарзі, спростовуються матеріалами справи та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судами попередніх інстанцій були дотримані норми матеріального та процесуального права.

Інші доводи, наведені в касаційній скарзі, фактично зводяться до переоцінки доказів та незгоди заявника з висновками судів першої та апеляційної інстанцій щодо їх оцінки.

Зважаючи на вищевикладене та керуючись ст. ст. 336, 337, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Дарницького районного суду м. Києва від 22 грудня 2014 року та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 05 березня 2015 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий М.Є. Червинська

Судді: А.О. Леванчук

Л.М. Мазур

В.А. Нагорняк

Г.В. Юровська