У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 липня 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

Закропивного О.В, Луспеника Д.Д., Штелик С.П.,

розглянувши в попередньому судовому засіданні справу за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «УніКредит Лізинг» до ОСОБА_4, третя особа - товариство з обмеженою відповідальністю «Компанія Днепрогазсервиспромойл», про стягнення заборгованості; за зустрічним позовом ОСОБА_4 до товариства з обмеженою відповідальністю «УніКредит Лізинг», третя особа - товариство з обмеженою відповідальністю «Компанія Днепрогазсервиспромойл», про визнання недійсними пунктів договору фінансового лізингу, за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 11 березня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 18 травня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У листопаді 2014 року товариство з обмеженою відповідальністю «УніКредит Лізинг» (далі - ТОВ «УніКредит Лізинг») звернулося до суду з указаним вище позовом, посилаючись на те, що 23 вересня 2013 року товариство з обмеженою відповідальністю «Компанія Днепрогазсервиспромойл» (далі - TOB «Компанія Днепрогазсервиспромойл») (лізингоодержувач) та TOB «УніКредит Лізинг» (лізингодавець) уклали договір фінансового лізингу, за умовами якого лізингоодержувач зобов'язався своєчасно сплачувати лізингові платежі. Однак лізингоодержувач не виконував зобов'язань з оплати періодичних лізингових платежів належним чином, що призвело до виникнення заборгованості за договором фінансового лізингу у сумі 54 253 грн 24 коп. З 18 липня 2014 року вказаний договір було припинено ТОВ «УніКредит Лізинг» шляхом односторонньої відмови від нього повідомленням від 4 липня 2014 року № 4670. Припинення договору лізингу на вказаних вище підставах не звільнило ТОВ «Компанія Днепрогазсервиспромойл» від обов'язку погасити вказаний борг. 23 вересня 2013 року між TOB «УніКредит Лізинг», ТОВ «Компанія Днепрогазсервиспромойл» та ОСОБА_4 укладено договір поруки, за умовами якого поручитель, як солідарний боржник, зобов'язується безвідклично та безумовно сплатити лізингодавцю за його першою вимогою всі необхідні платежі. 10 листопада 2014 року позивач надіслав на адресу відповідача-поручителя вимогу про наявну заборгованість TOB «Компанія Днепрогазсервиспромойл» за договором фінансового лізингу. Однак відповідач-поручитель не виконав свої зобов'язання за договором поруки та не сплатив заборгованість ТОВ «Компанія Днепрогазсервиспромойл» за договором лізингу в зазначений у договорі строк, тобто відповідач порушив зобов'язання за вказаним договором поруки. З урахуванням викладеного, позивач просив суд стягнути з ОСОБА_4 заборгованість у розмірі 54 253 грн 24 коп., а також судовий збір у розмірі 542 грн 53 коп.

У січні 2015 року ОСОБА_4 звернувся до суду з указаним вище зустрічним позовом, посилаючись на те, що пункти 12.1.2, 12.7 укладеного договору фінансового лізингу від 23 вересня 2013 року не передбачають необхідності повернення сплачених платежів у якості відшкодування вартості предмету лізингу, у зв'язку з чим мають бути визнані судом недійсними з огляду на наступне. Вимогами ЦК України встановлені однозначні умови, що у разі не передання товару, продавець має повернути сплачену суму попередньої оплати вартості товару. Отже у разі розірвання договору відсутні й підстави для оплати вартості товару. У той же час, пункти 12.1.2 та 12.7 однозначно передбачають необхідність сплати лізингових платежів з усіма складовими частинами (у тому числі відшкодування вартості предмету лізингу) у разі розірвання договору та не передання продавцем у власність предмету лізингу, що суперечить ст. 693 ЦК України. З урахуванням викладеного, просив суд визнати недійсними пункт 12.1.2 та пункт 12.7 договору фінансового лізингу від 23 вересня 2013 року.

Рішенням Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 11 березня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 18 травня 2015 року, у задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_4 відмовлено. Позов ТОВ «УніКредит Лізинг» задоволено. Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ТОВ «УніКредит Лізинг» заборгованість у розмірі 54 253 грн 24 коп. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У касаційній скарзі ОСОБА_5, посилаючись на порушення судами норм матеріального та процесуального права, просить скасувати судові рішення та передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Встановлено й це вбачається з матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи скарги цих висновків не спростовують.

Зокрема, суд першої та апеляційної інстанції, на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами (ст. 212 ЦПК України), дійшли правильного висновку про відмову у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_4, оскільки договір фінансового лізингу від 23 вересня 2009 року між сторонами був укладений внаслідок їх волевиявлення, не мав на меті ввести в оману ОСОБА_4 Також не було встановлено несправедливості умов укладеного договору фінансового лізингу. Оскільки ОСОБА_4 порушив зобов'язання за вказаним договором поруки, тому позов ТОВ «УніКредит Лізинг» підлягає задоволенню, з відповідача підлягає стягненню заборгованість у розмірі 54 253 грн 24 коп.

Ураховуючи викладене та положення ч. 3 ст. 332 ЦПК України, колегія суддів вважає за необхідне відхилити касаційну скаргу і залишити судові рішення без змін.

Керуючись ст. ст. 332, 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 11 березня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 18 травня 2015 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: О.В. Закропивний

Д.Д. Луспеник

С.П. Штелик