Номер провадження: 22-ц/785/1925/15
Головуючий у першій інстанції Суворова О. В.
Доповідач Сегеда С. М.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11.08.2015 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі:

головуючого Сегеди С.М.,

суддів: Гайворонського С.П.,

Кононенко Н.А.,

за участю секретаря Феленко В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4 на заочне рішення Приморського районного суду м. Одеси від 02 липня 2014 року у цивільній справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит», в особі філії «Одеське РУ» АТ «Банк «Фінанси та кредит» до ОСОБА_3, ОСОБА_5 про стягнення заборгованості по сплаті відсотків за користування кредитом,

встановила:

17 січня 2014 року Публічне акціонерне товариство «Банк «Фінанси та Кредит», в особі філії «Одеське РУ» АТ «Банк «Фінанси та Кредит» (далі - ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит») звернулось до суду з позовом, в якому згідно позовних вимог просило стягнути з відповідачів в солідарному порядку заборгованість по відсоткам за користування кредитом по кредитному договору № 15к-322 від 19.02.2008 року за період з 22.05.2009 року по 11.11.2013 року у розмірі 280 686,75 грн., пеню за несплату відсотків за користування кредитом по кредитному договору № 15к-322 від 19.02.2008 року у розмірі 1 020 606,38 грн., а також суму судового збору у розмірі 3654 грн.

Свої вимоги мотивували тим, що 19.02.2008 року між позивачем та ОСОБА_3 був укладений кредитний договір № 15к-322, згідно якого позивач надав ОСОБА_3 кредит у сумі 400 000 грн. з оплатою по процентній ставці 16,5 відсотків річних, а останній зобов'язався повернути ці грошові кошти у строк до 23.02.2023 року (далі - Кредитний договір).

Відповідно до ч. 2 п. 3.2. Кредитного договору ОСОБА_3 зобов'язаний щомісячно, в термін до 10 числа кожного місяця здійснювати погашення заборгованості по кредитних ресурсах у розмірі 2 222, 22 грн., згідно Графіка зниження розміру заборгованості (Додаток № 1 до Кредитного договору, який є його невід'ємною частиною).

Крім цього, за прострочення повернення кредиту та/або сплати процентів по Кредитному договору, згідно п. 6.1. Кредитного договору ОСОБА_3 зобов'язався сплатити пеню із розрахунку 1% (один відсоток) від простроченої суми за кожний день прострочення. Сплата пені не звільняє позичальника від зобов'язання сплатити проценти за весь час фактичного користування Кредитними ресурсами.

В якості забезпечення Кредитного договору, 19 лютого 2008 року між позивачем та ОСОБА_6 був укладений Іпотечний договір, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Колодяжною A.B., за реєстровим № 732 (надалі - Іпотечний договір), згідно якого ОСОБА_6 передала в іпотеку Позивачу нерухоме майно, а саме: земельну ділянку, площею 0,0396 га, розташовану у АДРЕСА_1, кадастровий номер НОМЕР_1 та земельну ділянку площею 0,0400 га, розташовану у АДРЕСА_2, кадастровий номер НОМЕР_2, які належать ОСОБА_6 на підставі Державних актів на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_3 та НОМЕР_4, виданих відділом земельних ресурсів Овідіопольського району Одеської області 28.11.2007 року.

Також, у якості забезпечення Кредитного договору, 19.02.2008 року був укладений Договір поруки № 279/08, згідно п. 2.1. якого ОСОБА_5 зобов'язалася відповідати по Кредитному договору як солідарний боржник з ОСОБА_3 (надалі - Договір поруки).

Відповідно до п. п. 2.2. 3.1 Договору поруки у випадку невиконання Боржником зобов'язань за Кредитним договором, Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що й Боржник, у тому числі по основному боргу, сплаті щомісячних процентів і підвищених процентів, сплати комісійної винагороди, сплати неустойки по основному боргу та процентам, а також по відшкодуванню всіх збитків.

Посилаючись на те, що в порушення умов Кредитного договору по теперішній час заборгованість по відсоткам за користування кредитом не погашається, позивач просив його позовні вимоги задовольнити.

Представник позивача в судове засідання не з'явився, звернувся до суду з заявою, в якій

просив розглянути справу за його відсутності, позов підтримав, не заперечував проти ухвалення

заочного рішення по справі.

Справа була розглянута у відсутність відповідачів при заочному розгляді справи.

Заочним рішення Приморського районного суду м. Одеси від 02 липня 2014 року позовні вимоги ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» були задоволені.

Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від19 листопада 2014 року заяву ОСОБА_3 - ОСОБА_4про перегляд вказаного заочного рішення була залишена без задоволення.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_3 - ОСОБА_4ставить питання про скасування вищевказаного заочного рішення із ухваленням нового про відмову ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» у задоволенні позовних вимог, посилаючись на те, що рішення суду було ухвалено із порушенням норм матеріального та процесуального права.

До суду апеляційної інстанції ні відповідач ОСОБА_3, ні його представник ОСОБА_4, ні відповідач ОСОБА_5 не з'явились, будучи належним чином повідомленими про час і місце судового засідання. При цьому, відповідач ОСОБА_3 повідомлений через свого представника ОСОБА_4, а відповідач ОСОБА_5 - за зареєстрованим місцем проживання, в якому фактично відсутня, як то передбачено абз. 5 ч. 5 ст. 74, та ч. 5 ст. 76 ЦПК України (а.с.149, 160, 168, 177, 178, 181, 183, 203, 204, 205-208).

Перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги, заперечень проти неї, колегія суддів дійшла висновку про необхідність часткового задоволення апеляційної скарги, виходячи з наступних підстав.

Ухвалюючи судове рішення, суд першої інстанції виходив із того, що 19.02.2008 року між позивачем та ОСОБА_3 був укладений Кредитний договір № 15к-322, згідно якого позивач надав ОСОБА_3 кредит у сумі 400 000 грн. з оплатою по процентній ставці 16,5 відсотків річних, а останній зобов'язався повернути ці грошові кошти у строк до 23.02.2023 року.

Оскільки відповідач ОСОБА_3 не виконував своїх зобов'язань про Кредитному договору, то з нього та ОСОБА_5 за рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 29.06.2010 року стягнуто суму заборгованості по Кредитному договору у сумі 453 004,92 грн.

Зазначене рішення набрало законної сили, а тому за змістом ст. 14 ЦПК України є законним і обґрунтованим та таким, що підлягає виконанню на всій території України. Крім того, згідно ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені цим рішенням, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа щодо якої встановлено ці обставини.

Позовні вимоги по даній справі включають в себе заборгованість відповідача ОСОБА_3 по відсоткам за користування кредитом та суми пені, яка нарахована на вказану заборгованість.

Колегія суддів погоджується з висновком суду про те, що заборгованість відповідача по відсоткам за користування кредитом у розмірі 280 686,75 грн., а також пеня підлягають стягненню як з відповідача ОСОБА_3, так і з поручителя ОСОБА_5 в солідарному порядку за період з 22.05.2009 року по 11.11.2013 року.

При цьому суд обгрунтовано виходив із вимог, передбачених ч. 1 ст. 554 ЦК України, згідно яких у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя.

Відповідно до ст.1054 ЦК України, за Кредитним договором банк зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові, у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно зі ст. 1048 ЦК України, Позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

Принцип повернення, строковості та платності означає, що кредит має бути поверненим позичальником банку у визначений у кредитному договорі строк з відповідною сплатою за користування.

Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ст. 610 ЦК України порушення зобов'язань є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язань (неналежне виконання).

Також відповідно до ч. 1 ст. 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язань або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Таким чином, суд першої інстанції обґрунтовано встановив існування заборгованості Відповідача перед Позивачем за Кредитним договором, у зв'язку з чим дійшов правомірного висновку про необхідність стягнення з боржника і поручителя на користь ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» в солідарному порядку суми заборгованості по процентам за користування кредитними коштами, неустойки та судових витрат у справі.

Що стосується посилання апелянта на те, що заочний розгляд справи був проведений незаконно, оскільки відповідач не був належним чином повідомлений по час і місце судового засідання, є вони слушними, однак враховуючи, що до суду апеляційної інстанції апелянт та його представник також неодноразово не з'являлися, колегія суддів вважає, що апелянт свідомо не бажає скористатись своїми правами і з'явитись до суду для участі у справі, оскільки таким чином він не позбавлений можливості надати суду відповідні докази своїх заперечень проти позовних вимог.

Оскільки у відповідності до ч. 2 ст. 308 ЦК України не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань, колегія суддів вважає, що підстав для скасування оскаржуваного рішення матеріали справи не містять, оскільки воно є правильним, законним і справедливим.

Що стосується доводів апелянта про те, що суд також не постановив ухвалу з приводу його клопотання про зупинення провадження у справі, то колегія суддів зазначає, що зазначені доводи також є слушними, однак відсутність ухвали суду також не є підставою для скасування правильного по суті рішення суду.

Між тим, колегія суддів вважає, що підстави для зупинення провадження у даній справі також відсутні, а клопотання має своєю метою затягування розумних строків розгляду даної справи.

Зазначені обставини підтверджуються також тим, що дана справа перебуває в провадженні суду апеляційної інстанції більше 8 місяців, однак протягом цього строку, апелянт до суду не з'являвся, та не надав суду доказів своїх заперечень проти позовних вимог.

Крім того, апелянт також не надав відомостей щодо руху справи № 522/9343/14-ц за його позовом до ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» в особі філії «Одеське РУ» АТ «Банк «Фінанси та Кредит» від 26.05.2014р. про визнання недійсним пункту 6.1 Кредитного договору № 15-322 від 19.02.2008р., яка перебуває в провадженні Приморського районного суду м. Одеси більше одного року (а.с.58-60), а тому мала бути на теперішній час розглянута.

Разом з тим, колегія суддів погоджується з висновком суду про те, що розмір пені, який визначений судом першої інстанції у сумі 1 020 606,38 грн., є завищеним, оскільки значно перевищує суму заборгованості по тілу кредиту, яка визначена рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 29.06.2010 року у сумі 453 004,92 грн.

Так, у відповідності до ч. 3 ст. 551 ЦК України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

У відповідності до п.3.2 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 11.07.2013р. № 7-рп/2013 «У справі за конституційним зверненням громадянина ОСОБА_8 щодо офіційного тлумачення положень другого речення преамбули Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань», з приводу значного перевищення розміру неустойки над розміром основного боргу за кредитом, було зазначене наступне:

Положеннями частин першої, другої статті 18 Закону про захист прав споживачів встановлено, що продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. В частинах третій, четвертій статті 18 Закону про захист прав споживачів наведено окремі несправедливі умови договору, перелік яких не є вичерпним. При цьому пунктом 4 частини першої статті 21 Закону про захист прав споживачів встановлено, що для цілей застосування цього закону та пов'язаного з ним законодавства про захист прав споживачів права споживача вважаються в будь-якому разі порушеними, якщо порушується принцип рівності сторін договору, учасником якого є споживач.

Конституційний Суд України виходить з того, що вимога про нарахування та сплату неустойки за договором споживчого кредиту, яка є явно завищеною, не відповідає передбаченим у пункті 6 статті З, частині третій статті 509 та частинах першій, другій статті 627 Кодексу засадам справедливості, добросовісності, розумності як складовим елементам загального конституційного принципу верховенства права. Наявність у кредитора можливості стягувати із споживача надмірні грошові суми як неустойку спотворює її дійсне правове призначення, оскільки із засобу розумного стимулювання боржника виконувати основне грошове зобов'язання неустойка перетворюється на несправедливо непомірний тягар для споживача та джерело отримання невиправданих додаткових прибутків кредитором.

Конституційний Суд України вважає, що з огляду на приписи частини четвертої статті 42 Конституції України участь у договорі споживача як слабкої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, звужує дію принципу рівності учасників цивільно-правових відносин та свободи договору, зокрема у договорах про надання споживчого кредиту щодо сплати споживачем пені за прострочення у поверненні кредиту.

Як зауважував Конституційний Суд України, межі дії принципу свободи договору визначаються законодавством з урахуванням критеріїв справедливості, добросовісності, пропорційності і розумності.

При цьому держава має підтримувати на засадах пропорційності розумний баланс між публічним інтересом ефективного перерозподілу грошових накопичень, комерційними інтересами банків щодо отримання справедливого прибутку від кредитування і правами та охоронюваними законом інтересами споживачів їх кредитних послуг (абзац третій підпункту 3.2 пункту 3 мотивувальної частини Рішення від 10 листопада 2011 року № 15-рп 2011 у справі про захист прав споживачів кредитних послуг).

У наведених «Керівних принципах для захисту інтересів споживачів» визначено, що споживачі мають бути захищені від таких зловживань, як односторонні типові контракти, виключення основних прав у контрактах та незаконні умови кредитування продавцями.

Захист від цих зловживань базується на положеннях законодавства, зокрема частини третьої статті 551 Кодексу, відповідно до якої розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення. За практикою судів загальної юрисдикції України істотними обставинами в розумінні вказаних положень Кодексу вважаються, зокрема, ступінь виконання зобов'язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов'язанні; не лише майнові, а й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу (наприклад, відсутність негативних наслідків для позивача через прострочення виконання зобов'язання).

Таким чином, Конституційний Суд України дійшов висновку, що умови договору споживчого кредиту, його укладання та виконання повинні підпорядковуватися таким засадам, згідно з якими особа споживача вважається слабкою стороною у договорі та підлягає особливому правовому захисту з урахуванням принципів справедливості, добросовісності і розумності. Виконання державою конституційно-правового обов'язку щодо захисту прав споживачів вимагає від неї спеціального законодавчого врегулювання питань, пов'язаних із забезпеченням дії зазначених принципів у відносинах споживчого кредитування, зокрема щодо встановлення справедливого розміру неустойки за прострочення виконання грошових зобов'язань позичальниками - фізичними особами.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про необхідність зменшення суми пені, яка підлягає стягненню в солідарному порядку з ОСОБА_3 та ОСОБА_5 на користь ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» із 1 020 606,38 грн. до суми заборгованості по кредиту, яка встановлена рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 29.06.2010 року, тобто до 453 000 грн.

Згідно ч.ч. 1,2,3 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Колегія суддів зазначає, що заявник апеляційної скарги частково надав суду достатні, належні і допустимі докази існування обставин, на які він посилається як на підставу своїх заперечень проти позовних вимог та доводів апеляційної скарги, а саме щодо завищеного суми пені, яка підлягає стягненю з відповідачів на користь позивачів.

У відповідності до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про те, що рішення в частині стягнення пені за несплату відсотків за користування кредитом, не відповідає зазначеним вимогам, доводи апеляційної скарги його частково спростовують, у зв'язку з чим апеляційну скаргу слід задовольнити частково, оскаржуване рішення суду в цій частині змінити, та зменшити суму пені із 1 020 606,38 грн. до 453 000 грн.

В іншій частині оскаржуване рішення є законним і обґрунтованим, доводи апеляційної скарги його не спростовують, у зв'язку з чим воно підлягає залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 303, 304, п.3 ч.1 ст. 307, п.4 ч. 1 ст. 309, ст.ст. 313, 314, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів

вирішила:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4 задовольнити частково.

Заочне рішення Приморського районного суду м. Одеси від 02 липня 2014 рокузмінити.

Зменшити суму пені за несплату відсотків за користування кредитом по кредитному договору № 15к-322 від 19.02.2008 року, яка підлягає стягненню в солідарному порядку з ОСОБА_3 та ОСОБА_5 на користь Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит», в особі філії «Одеське РУ» АТ «Банк «Фінанси та кредит», із 1 020 606,38 грн. до 453 000 грн. (чотириста п'ятдесят три тисячі гривень).

В іншій частині рішення залишити без змін.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення, однак може бути оскаржене шляхом подачі касаційної скарги протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Судді апеляційного суду Одеської області: С.М. Сегеда

С.П. Гайворонський

Н.А. Кононенко