РІШЕННЯ

Іменем України

09.07.2015 року Франківський районний суд м.Львова

в складі:

головуючого судді- Лозинського Б.М.

при секретарі- Попика Б.М.

з участю представника позивача- Сухарина В.С.

представника відповідача- Колесник А.В.- ОСОБА_1

представника третьої особи АТ «БМ БАНК»- ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5 районної адміністрації Львівської міської ради, з участю третіх осіб: Публічного акціонерного товариства «БМ БАНК», Управління комунальної власності Львівської міської радипро визнання недійсним наказу, скасування свідоцтва та запису у єдиному реєстрі прав власності на нерухоме майно, суд,-

в с т а н о в и в:

ОСОБА_3 звернулась до Франківського районного суду м. Львова з позовом до ОСОБА_4, ОСОБА_5 районної адміністрації Львівської міської ради, з участю третіх осіб: Публічного акціонерного товариства «БМ БАНК», Управління комунальної власності Львівської міської ради про визнання недійсним наказу, скасування свідоцтва та запису у єдиному реєстрі прав власності на нерухоме майно.

Свої позовні вимоги позивач обґрунтовувала тим, що вона з 31.05.1991року разом із своєю дочкою ОСОБА_4 спільно проживали у ІНФОРМАЦІЯ_1 від. З того часу вони з відповідачкою зареєстровані за вищевказаною адресою. У лютому 2015р позивач дізналась з квитанцій на оплату комунальних послуг,що її дочка - ОСОБА_4 є єдиним власником оспорюваної квартири, котра була набута нею в порядку приватизації. Вказує, що за невідомих для неї обставин вона 11.08.2008р. була знята з місця своєї постійної реєстрації, натомість її дочкою було складено заяву про приватизацію квартири лише у її інтересах, внаслідок чого ОСОБА_4 стала єдиним власником спірної квартири шляхом її приватизації, незважаючи, що вони обоє вели спільне господарство, проживали у квартирі, оплачували послуги та вели поточний догляд за станом житлового приміщення. Звертає увагу суду на ту обставину, що стосовно неї немає на сьогодні рішення суду про визнання її такою, що втратила право власності на користування та проживання у спірному жилому приміщенні Просить позов задоволити.

У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав повністю, дав пояснення аналогічні викладених у позовній заяві. Просить позов задовольнити.

Представник відповідача ОСОБА_4 у судовому засіданні позов визнав, та пояснив, що дійсно його довірителька ОСОБА_3 проживає із позивачкою від 31.05.1991р. по сьогодні за адресою: АДРЕСА_1. У 2008р. ОСОБА_3, мати ОСОБА_4,почала потребувати стороннього догляду через стан свого здоровя, тому ОСОБА_4 вирішила відвести її для догляду до свого сина,-ОСОБА_6, що мешкає за адресою: м.Львів, вул.Караджича,14/17.Саме з цією метою, ОСОБА_4 написала заяву про зняття з реєстрації місця проживання від імені матері. Оскільки, у звязку із сімейними обставинами ОСОБА_4 були необхідні кошти, вона приватизувала оспорювану квартиру на власне імя та взяла кредит у банку, передавши в заставу дане жиле приміщення.

Представник відповідача ОСОБА_5 районної адміністрації Львівської міської ради, та представник третьої особи Управління комунальної власності Львівської міської ради судове засідання не зявилися, про причини своєї неявки суд не повідомили, хоча належним чином були повідомленні про день, час та місце слухання справи, а тому суд вважає, що справу слід слухати у їх відсутності на підставі наявних у справі даних чи доказів, достатніх для постановлення рішення.

Представник третьої особи Публічного акціонерного товариства «БМ БАНК» у судовому засіданні позов заперечив, та пояснив, що спірна квартира №48, що знаходиться за адресою м.Львів, вул.Коновальця, 101 є в іпотеці у Банку, а тому вважає, такий спір поданий з метою затягування стягнення на вищевказану майно. Просить у позові відмовити.

Свідок ОСОБА_7 у судовому засіданні засвідчила, що проживає та є сусідкою ОСОБА_3, зазначає, що позивачка постійно проживала та вела господарство у оспорюваній квартирі, у тому числі за період з серпня по грудень 2008р.

Свідок ОСОБА_8 у судовому засіданні засвідчила, що проживає та є сусідкою ОСОБА_3, зазначає, що позивачка постійно проживала та вела господарство у оспорюваній квартирі, у тому числі за період з серпня по грудень 2008р.

Заслухавши пояснення учасників процесу, свідків ОСОБА_7 та ОСОБА_8, дослідивши подані сторонами документи і матеріали, всебічно і повно зясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, обєктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку, що позов ОСОБА_3 підлягає до задоволенню, з наступних підстав.

Відповідно до ст. 3 ЦПК України, до суду може звернутись кожна особа за захистом своїх порушених прав, а також інтересах інших осіб у випадках встановлених законом.

Згідно ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства.

Відповідно до ст. 55 Конституції України права і свободи людини громадянина захищаються судом та відповідно до вимог чинного цивільного процесуального законодавства України кожній особі гарантується право звернення безпосередньо до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав.

За вимогами ст. ст.10,60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених цим кодексом. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст.11 ч.1 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Як вбачається з паспортних даних позивача та Довідки ЛКП «Львівський ліхтар» від 19.03.2015р. ОСОБА_3 та ОСОБА_9 проживають та зареєстровані за адресою ІНФОРМАЦІЯ_2 з 31.05.1991р.

Як встановлено судом з досліджених доказів, пояснень сторін та свідків, ОСОБА_4, з метою приватизації вищезазначеної квартири лише за собою, без попередньої згоди зі сторони позивачки, у серпні 2008р. було написано заяву від імені ОСОБА_10 про зняття її з реєстрації за постійним місцем проживання за адресою:ІНФОРМАЦІЯ_2, а у грудні 2008р. знову зареєстровано за цією ж адресою.

При цьому, у проміжку між серпнем-груднем 2008р. ОСОБА_3 нікуди з вищевказаної квартири не виїжджала та не була зареєстрована за будь-якою іншою адресою. Рішення суду про визнання позивача такою, що втратила право на користування квартирою №48 по вул.Коновальця 101 у м. Львові,-відсутнє.

Приватизація державного житлового фонду в Україні здійснюється відповідно Конституції України, Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», «Положення про порядок передачі квартир (домоволодінь) у власність громадян, затвердженого наказом Державного комітету України по житлово-комунальному господарству від 15 вересня 1992 року № 56, яке було чинним на час приватизації житла (далі - Положення).

Згідно з п. 18 Положення громадянин, який виявив бажання приватизувати зайняту ним і членами його сім'ї на умовах найму квартиру, звертається в орган приватизації по оформленню документів, де одержує бланк заяви та відповідну консультацію.

Пунктами 20, 21 Положення передбачено, що при оформленні заяви на приватизацію квартири - громадянин отримує на підприємстві, яке обслуговує жилий будинок, довідку про склад сім'ї. У даному документі вказуються члени сім'ї наймача, які прописані та мешкають разом з ним, а також тимчасово відсутні особи, за якими зберігається право на житло.

Згідно з п. 5 ст. 5, ст. 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» кожний громадянин має право приватизувати зайняте ним житло безоплатно в межах номінальної вартості житлових чеків або з частковою оплатою один раз. Безкоштовна передача житла здійснюється в розрахунку 21 кв.м загальної площі на кожного наймача та додатково 10 кв.м на сім'ю.

Передача зайнятих квартир (домоволодінь) здійснюється в спільну сумісну або часткову власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім'ї, які постійно проживають в даній квартирі, в тому числі і тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло, з обов'язковим визначенням уповноваженого власника квартири. Передача квартир у власність громадян здійснюється на підставі рішень відповідних органів приватизації, що приймаються при наявності заяви громадянина.

Згідно ст.9 ЖК УРСР громадяни мають право на одержання у безстрокове користування у встановленому порядку жилого приміщення в будинках державного чи громадського житлового фонду або на одержання за їх бажанням грошової компенсації за належне їм для отримання жиле приміщення для категорій громадян, визначених законом, або в будинках житлово-будівельних кооперативів. Забезпечення постійним житлом громадян, які відповідно до законодавства мають право на його отримання, може здійснюватися шляхом будівництва або придбання доступного житла за рахунок надання державної підтримки у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України . Громадяни мають право на приватизацію квартир (будинків) державного житлового фонду або придбання їх у житлових кооперативах, на біржових торгах, шляхом індивідуального житлового будівництва чи одержання у власність на інших підставах, передбачених законодавством України Ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом . Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій.

Виходячи зі змісту ст. ст. 71, 72 ЖК УРСР при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім'ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, проводиться в судовому порядку.

Вирішуючи спір, суд бере до уваги, що позивачка постійно користувалась спірною квартирою та мала право на її приватизацію, а проведена без її згоди приватизація квартири порушує її права та вимоги чинного на той час законодавства.

Крім того, ОСОБА_3, на час приватизації квартири, у встановленому законом порядку не визнавалася такою, що втратила право користування квартирою, а докази того, що вона не проживала у спірній квартирі та не користувалася нею в матеріалах справи відсутні, а отже вона мала право на приватизацію ? квартири за адресою: АДРЕСА_2.

Стаття 47 Конституції України визначає, що кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду.

Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону.

Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Згідно з ст. 48 Конституції України кожен має право на достатній життєвий рівень для себе і своєї сім'ї, що включає достатнє харчування, одяг, житло.

У відповідності до ст. 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. В статті 9 визначено, що чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 8 ЦПК України суд вирішує справи відповідно до Конституції України, законів України та міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України.

Згідно з ст. 17 Закону України Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Згідно із ст. 1 Першого Протоколу від 20.03.1952р. до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 04.11.1950 р. кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

В свою чергу положення статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 04.11.1950 р. передбачають, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Рішенням Європейського суду з прав людини в справі Кривіцька та Кривіцький проти України від 2 грудня 2010 року (заява № 30856/03) пунктом 44 судом встановлено, що втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й необхідним у демократичному суспільстві. Інакше кажучи, воно має відповідати нагальній суспільній необхідності, зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою (див. рішення у справі Зехентнер проти Австрії, заява № 20082/02, п. 56, ECHR 2009-...). Концепція житла має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві (див. рішення від 27 травня 2004 р. у справі Коннорс проти Сполученого Королівства, заява № 66746/01, п. 82). Суд надає особливої ваги процесуальним гарантіям, наданим особі в процесі прийняття рішення (див. рішення у справі Зехентнер проти Австрії, зазначене вище, п. 60). Зокрема, навіть якщо законне право на зайняття приміщення припинено, особа вправі мати можливість, щоб співрозмірність заходу була визначена незалежним судом у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції (див., серед багатьох інших джерел, рішення від 9 жовтня 2007 р. у справі Станкова проти Словаччини, заява № 7205/02, пункти 60 - 63; зазначене вище рішення в справі МакКенн проти Сполученого Королівства, п. 50; рішення від 15 січня 2009 р. у справі Косіч проти Хорватії, заява № 28261/06, пункти 21 - 23; та рішення від 22 жовтня 2009 р. у справі Пауліч проти Хорватії, заява № 3572/06, пункти 42 - 45). Відсутність обґрунтування в судовому рішенні підстав застосування законодавства, навіть якщо формальні вимоги було дотримано, може серед інших факторів братися до уваги при вирішенні питання, чи встановлено справедливий баланс заходом, що оскаржується (див., mutatis mutandis, рішення у справі Беєлер проти Італії [ВП], заява № 33202/96, п. 110, ECHR 2000-1).

Суд вважає, що позивачку було позбавлено адекватних процесуальних гарантій у процесі прийняття рішення щодо її права на житло.

Статею19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та місцевого самоврядування, їх посадові особи зобовязані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, одним із способів захисту визначено відновлення становища, яке існувало до порушення права.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, зазначений законами України.

Згідно із ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення.

За такими обставинами суд дійшов висновку, що позивачка довела ті обставини, на які посилалася, як на підставу своїх вимог.

З урахуванням вищевказаного, аналізуючи зібрані по справі докази в їх сукупності та співставленні, приймаючи до уваги пояснення сторін, свідків, наданих в судовому засіданні, а також виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, суд вважає позовні вимоги позивачки повністю доведеними, обґрунтованими та таким, що підлягає задоволенню.

Відтак, вирішуючи питання стягнення судових витрат на підставі ст.88 ЦПК України, суд приходить до висновку, що слід стягнути з відповідачів ОСОБА_5 районної адміністрації Львівської міської ради та ОСОБА_4 на користь позивачки судовий збір у розмірі по 121,80 грн. з кожного, що було сплачено при поданні позовної заяви.

Керуючись ст. ст. 3, 4, 10, 11, 30, 57-60, 61, 88, 169, 209, 212-215, 218 ЦПК України, суд, -

в и р і ш и в :

позов задовольнити.

Визнати недійсним наказ управління комунальної власності Департаменту економічної політики Львівської міської ради №1666-Ж-Ф від 28.08.2008р.

Скасувати свідоцтво про право власності №234841 від 28.08.2008 року.

Скасувати запис у Єдиному реєстрі прав власності на нерухоме майно за №24509723, за яким квартира №48, що знаходиться за адресою м.Львів, вул.Коновальця, 101 належить ОСОБА_4.

Стягнути з ОСОБА_5 районної адміністрації Львівської міської ради та ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 судовий збір у розмірі по 121,80 грн. з кожного, що було сплачено при поданні позовної заяви.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення виготовлено в нарадчій кімнаті в єдиному примірнику.

Суддя Франківського

районного суду м. Львова: ОСОБА_11