№ 201/4819/15 ц
провадження 2/201/1761 /2015
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 липня 2015 року Жовтневий районний суд

м. Дніпропетровська

в складі: головуючого

судді Антонюка О.А.

при секретарі Плевако О.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпропетровську цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості та витрат і за зустрічним позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «ПриватБанк» про визнання угоди недійсною в частині, -

ВСТАНОВИВ:

ПАТ КБ «ПриватБанк» 25 березня 2015 року звернулося до суду з позовом до відповідача ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, грошових сум та витрат, відповідач заявив зустрічний позов про визнання угоди недійсною в частині, вказані позови обєднані в одне провадження для їх спільного розгляду. Позивач (банк) в своєму позові, а його представник в ході судового засідання посилаються на те, що 19 травня 2014 року між банком та відповідачем було укладено угоду по організації банком підготовки відповідача з отримання останнім базових знань в області психофізіології шляхом направлення ОСОБА_1 на навчання; на підставі вказаної угоди банк оплатив вартість цього навчання в сумі 14000 грн.. В червні 2014 року відповідач виявив бажання працювати в банку і був прийнятий на роботу. По закінченню навчання відповідач отримав диплом, але працювати в банку бажання не виявив і звільнився 08 грудня 2014 року. Вказаним, на думку банку, відповідач порушив умови вказаної угоди про необхідність пропрацювати в банку три роки після вказаного навчання або повернути витрачені банком кошти на це навчання (п. 2.3.1 угоди). Після звільнення відповідача з роботи банк запропонував йому повернути витрачені на його навчання кошти, але отримав відмову, в добровільному порядку погашення вказаної заборгованості не відбулося. Вважають вказане незаконним і просили стягнути з відповідача на користь позивача за первісним позовом заборгованість з урахуванням штрафних санкцій, а також витрати на судовий збір, задовольнивши їх позов у повному обсязі. Зустрічний позов не визнали, вважають його не доведеним і безпідставним і просили в його задоволенні відмовити в повному обсязі.

Відповідач ОСОБА_1 в судовому засіданні позовні вимоги банку не визнав, пояснивши, що взагалі вказаного банком навчання не проходив, ніякого атестату чи диплому про це не отримував, в тарні 2014 року в трудових відносинах з банком не перебував, тому позов банку безпідставний і просив в його задоволенні відмовити в повному обсязі. Свій позов підтримав, пояснивши, що угоду на навчання з банком укладав, але пункт угоди про повернення грошей в разі звільнення з роботи не законний і не справедливий, порушує його права, тому просив його зустрічний позов задовольнити в повному обсязі, визнавши вказаний пункт угоди від 19 травня 2014 року недійсним.

Вислухавши пояснення представника позивача (банку) і відповідача, зясувавши позицію сторін, оцінивши надані і добуті докази, перевіривши матеріали справи, суд вважає позовні вимоги банку обґрунтованими і підлягаючими задоволенню, зустрічні вимоги не підлягаючими задоволенню.

Згідно ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно ст. 10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі.

В судовому засіданні встановлено, що між позивачем ПАТ КБ «ПриватБанк» та відповідачем ОСОБА_1 19 травня 2014 року була укладена цивільно-правова угода про організацію позивачем підготовки відповідача в отриманні ним базових знань в області психофізіології для проведення тестувань (перевірок) з використанням комп`ютерного поліграфа шляхом направлення відповідача до Товариства з обмеженою відповідальністю «Сайвел» для отримання інформаційних (консультаційних) послуг за даним профілем. Згідно встановлених між позивачем та ТОВ «Сайвел» домовленостей, дана компанія проводить для працівників позивача консультаційний захід на тему: «Використання поліграфа («детектора брехні») в процесі оцінки персоналу» в об`ємі 160 аудиторних годин. Між цим банком та відповідачем був укладений трудовий договір про роботу в ПАТ КБ «ПриватБанк», 04 червня 2014 року відповідач був прийнятий на роботу до ПАТ КБ «ПриватБанк» на посаду «Спеціаліст по роботі з поліграфом» напрямку «Психологічна служба» Головного офісу. Уклавши угоду від 19 травня 2014 року, позивач зобов'язався оплатити рахунок за отримання відповідачем в ТОВ «Сайвел» інформаційних (консультаційних) послуг із коштів банку в розмірі 14 000 грн. (підпункт 2.1.2 п.2.1), тобто позивач перераховує на поточний рахунок ТОВ «Сайвел» грошові кошти в сумі 14000 грн. в якості оплати вартості наданих цією компанією ОСОБА_1 інформаційно-консультаційних послуг. Згідно меморіального ордеру № E0619U1C3E від 19 червня 2014 року ПАТ КБ «ПриватБанк» на рахунок ТОВ «Сайвел» були перераховані грошові кошти на загальну суму 280 000 грн. 00 коп. в якості оплати вартості наданих ТОВ «Сайвел» інформаційних (консультаційних) послуг працівникам (20 осіб) ПАТ КБ «ПриватБанк» (в тому числі для оплати за послуги надані відповідачу) у вигляді консультаційного заходу на тему «Використання поліграфа («детектора брехні») в процесі оцінки персоналу».

Відповідно до п.п. 2.3.1, 2.3.2 п.2.3 угоди від 19 травня 2014 року відповідач зобов'язався у випадку припинення трудових правовідносин з банком в строк раніше трьох років з моменту проходження підготовки в ТОВ «Сайвел» (до 04 червня 2017 року), повідомити письмово банк в строк за 14 днів до передбачуваної дати звільнення та вжити заходів по відшкодуванню витрат банку, передбачених п. 2.1.2 цієї угоди. Відшкодування витрат банку, передбачених п. 2.1.2 цієї угоди, здійснити до припинення трудових відносин з банком.

08 грудня 2014 року ОСОБА_1 звільнився з посади, чим порушив п. 2.3.1 вказаної Угоди. Вартість навчання складала 14 000 грн.(відповідно до п. 2.2.1), які відповідно до ст. ст. 526, 610 ЦК України відповідач повинен відшкодувати. Враховуючи положення п.п. 2.3.1, 2.3.2 п. 2.3 угоди від 19 травня 2014 року, в зв`язку зі звільненням у відповідача виник обов'язок відшкодувати понесені позивачем витрати в сумі 14000 грн., оскільки трудові правовідносини між позивачем та відповідачем були припинені до 08 грудні 2014 року. Строк виконання вказаного обов'язку настав до припинення трудових відносин, тобто до останнього робочого дня 08 грудня 2014 року. В порушення п.п. 2.3.1, 2.3.2 п. 2.3 угоди від 19 травня 2014 року відповідач до припинення трудових відносин з позивачем і по сьогоднішній день не відшкодував у повному обсязі понесені позивачем витрати, передбачені п.п.2.1.2 угоди. Після звільнення відповідача з роботи банк запропонував йому повернути витрачені на його навчання кошти, але отримав відмову. Вважають (банк) вказане незаконним.

Згідно ст. 526 ЦК України зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

В порушення зазначених норм закону та умов укладеного договору відповідач свої зобовязання за вказаним договором (угодою) належним чином не виконав, утворилася заборгованість. В добровільному порядку відповідач відмовляється це робити, виник спір і позивач вимушений був звертатися з позовом до суду.

Суд вважає позовну заяву банку підлягаючою задоволенню з наступних підстав.

Стаття 15 ЦК України передбачає право на захист цивільних прав та інтересів: «1. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання…».

Стаття 16 ЦК України передбачає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Судом зясовано, що внаслідок невиконання відповідачем взятих на себе зобов'язань було порушено цивільне право позивача - банку, передбачене угодою сторін від 19 травня 2014 року, на відшкодування грошових коштів в сумі 14 000 грн. як понесених банком витрат. Пунктом 5.1 цієї угоди від 19 травня 2014 року передбачено, що дана угода вступає в силу з моменту її підписання сторонами і діє до повного виконання сторонами своїх зобов'язань. Тобто, звільнення відповідача з ПАТ КБ «ПриватБанк» не припиняє дію угоди від 19 травня 2014 року. Відповідно до п. 4.1, 4.2 цієї угоди всі суперечки та розбіжності, які випливають з даної угоди, сторони вирішують шляхом переговорів. У випадку недосягнення сторонами згоди шляхом переговорів, спір вирішується в порядку, передбаченому діючим законодавством України. З метою врегулювання спору мирним шляхом в досудовому порядку відповідачу пропонувалось погасити перед позивачем заборгованість в сумі 14 000 грн. добровільно. Однак вказаного не відбулося.

Пунктом 1 ч.2 ст. 11 ЦК України передбачено, що договори та інші правочини є підставою виникнення цивільних прав та обов'язків. Згідно ч. 1, 3 ст. 14 ЦК України цивільні обов'язки виконуються в межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. Виконання цивільних обов'язків забезпечується засобами заохочення та відповідальністю, які встановлені договором або актом цивільного законодавства. Відповідно до ч. 1 ст. 202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Зважаючи на вказані положення, уклавши правочин (угоду), відповідач набув цивільних обов'язків, а отже зобов'язана їх виконувати своєчасно згідно угоди від 19 травня 2014 року, укладаючи угоду, відповідач діяв на підставі власного волевиявлення та був згоден з умовами угоди, що підтверджується її підписом на угоді.

Відповідно до ч. 1, 2 с. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Відповідно до ст. 525 ЦК України, одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Умовами угоди від 19 травня 2014 року не передбачено право відповідача в односторонньому порядку відмовитися від взятих на себе зобов'язань або змінювати їх умови.

Згідно ч.1 ст. 530 ЦК, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Згідно ст. 625 ЦК України, договір є обов'язковим для виконання сторонами. Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання) (ст. 610 ЦК України). Стаття 611 ЦК України встановлює правові наслідки порушення зобов'язання, а саме: у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: 1) припинення зобов'язання внаслідок односторонньої відмови від зобов'язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; 2) зміна умов зобов'язання; 3) сплата неустойки; 4) відшкодування збитків та моральної шкоди. Частиною 3 ст. 549 ЦК України передбачено, що пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Відповідно до п. 3.2 угоди від 19 травня 2014 року у випадку порушення спеціалістом (відповідачем) своїх обов'язків, передбачених п. 2.3.1, 2.3.2 цього договору, спеціаліст (відповідач) сплачує банку (позивачу) пеню в розмірі 0,2% від суми, що підлягає сплаті банку за кожний день прострочки.

Відповідно до ст. 536 ЦК України, за користування чужими грошовими коштами боржник зобов'язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства. Оскільки відповідач своєчасно не виконала взяті на себе зобов'язання щодо відшкодування Позивачу витрат в сумі 14 000 грн., дане зобов'язання не виконано відповідачем по сьогоднішній день, відповідач фактично продовжує користуватися належними позивачу грошовими коштами, а тому у позивача виникло право на отримання відсотків. Оскільки розмір цих відсотків угодою від 19 травня 2014 року не встановлений, на підставі ч. 2 ст. 536 ЦК України відповідач повинен сплатити відсотки за користування чужими грошовими коштами в розмірі, передбаченому актом цивільного законодавства України - Цивільним кодексом (ст. 625). Згідно ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Згідно ч. 1, 2 ст. 79 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. Відповідно до ст. 2 Закону України «Про судовий збір», платниками судового збору є громадяни України, іноземці, особи без громадянства, підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні) та фізичні особи-підприємці, які звертаються до суду. Об'єктом справляння судового збору є подання до суду позовної заяви та іншої заяви, передбаченої процесуальним законодавством (ст. 3 вказаного Закону). Згідно ч. 2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір», за подання до суду позовної заяви майнового характеру справляється судовий збір в розмірі 1 відсотку ціни позову, але не менше 0,2 розміру мінімальної заробітної плати та не більше 3 розмірів мінімальної заробітної плати. За подання даної позовної заяви ПАТ КБ «ПриватБанк» сплачено судовий збір в сумі 243.6 грн. . Згідно ч. 1 ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Оскільки наявні правові підстави для задоволення позову, позивачем сплачено судовий збір, на користь позивача підлягають стягненню з відповідача документально підтверджені витрати по сплаті судового збору в сумі 243.6 грн..

Таким чином, оскільки відповідачем були порушені взяті на себе зобов'язання за угодою від 19 травня 2014 року, відповідач односторонньо відмовляється від виконання взятих на себе зобов`язань, грошові кошти в сумі 14000 грн. позивачу не відшкодовані. З відповідача на користь позивача підлягають стягненню грошові кошти в сумі 16779 грн. 11 коп., вказана сума складається з: кошти, затрачені банком на навчання відповідача - 14 000.00 грн., нарахована пеня на суму заборгованості - 2 436.00 грн., три відсотки річних від простроченої суми 100.11 грн. і судовий збір - 243 грн. 60 коп.

Згiдно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на якi вона посилається як на пiдставу своїх вимог i заперечень. Частиною 3 вказаної статтi передбачено, що доказуванню пiдлягають обставини, якi мають значення для ухвалення рiшення у справi i щодо яких у сторін та iнших осiб, якi беруть участь у справi, виникає спiр.

Тобто, відповідач ОСОБА_1 повинен довести, що його дiями не було порушено його права або права позивача. Однак, жодних доказiв відповідачем до суду не надано.

Відсутність у позичальника необхідних коштів не є підставою для звільнення від відповідальності за порушення зобов'язання у розумінні вимог статті 617 ЦК України. А стаття 625 ЦК України прямо вказує, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Договір є обов'язковим для виконання сторонами, оскільки це прямо передбачено статтею 629 ЦК України. Посилання позивача в якості підстави для визнання угоди недійсною в частині є загальними, невизначеними та недоведеними. Дії ж відповідача з оскарження частини укладеної ним угоди, за якою він певний час виконував зобов'язання, свідчать не тільки про посягання на моральні засади суспільства, які передбачають добросовісне здійснення прав та виконання взятих на себе обов'язків, а і про намагання перекласти відповідальність за свою неспроможність виконати умови угоди на банк, який вчасно та належним чином виконав свої обов'язки за вказаною угодою.

Згідно ч. 1 ст. 627 ЦК України сторони є вільними в укладені договору, таким чином ніяких порушень з боку банку немає та позивачеві було про це відомо. Відповідно до ч. 1 ст. 212, ч. 2 ст. 632 ЦК України угода, укладена сторонами, має умови, які повинні виконуватися. Відповідач, зі свого боку погодився з такими умовами угоди, підписавши її особисто.

Згідно ст. 61 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування.

Вiдповiдно до ч. 4 ст. 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Позивач заперечує будь-якi (крім договірних, по угоді) домовленості i зобовязання стосовно вiдповiдача відносно угоди, предмета спору, а вiдповiдач не довів незаконність дій позивача. Твердження можливе вiдповiдача про наявнiсть будь-яких iнших зобов'язань стосовно позовних вимог - є припущенням.

Відповідно до вимог ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

Збитками є втрати, яких особа зазнала у звязку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі.

Таким чином неправомірними діями відповідача, повязаними з невиконанням умов угоди, позивачу було завдано майнової шкоди, які знаходяться в безпосередньому причинному звязку зі вказаними діями відповідача.

Не може суд прийняти до уваги заперечення відповідача проти позову, оскільки вони спростовуються вищенаведеним та ні чим обєктивно не підтверджується. Вирішення даного позову та прийняття відповідного обґрунтованого по ньому запропонованого відповідачем рішення неможливе без встановлення фактичних обставин, вибору норми права та висновку про права та обов'язки сторін. Всі ці складові можуть бути з'ясовані лише в ході доказової діяльності, метою якої є, відповідно до ст. 10 ЦПК, всебічне і повне з'ясування всіх обставин справи, встановлення дійсних прав та обов'язків учасників спірних правовідносин. Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов'язок із доказування, оскільки ст. 60 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов'язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст.ст. 27, 46 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні (ст. 27 ЦПК України), так і обов'язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу. Слід також зазначити, що відповідач в разі наявності труднощів щодо витребування доказів по справі, відповідно до статті 137 ЦПК, міг би скористатися своїм процесуальним правом та звернутися до суду з відповідним клопотанням про витребування доказів. Але в даному разі цього зроблено не було.

Суду не надано доказів того, що неправомірними, злочинними діями позивача відповідачу було завдано ушкодження здоровя, майнової шкоди та прямих збитків, які знаходяться в безпосередньому причинно-слідчому звязку зі вказаними діями позивача і підлягають відновленню чи повному відшкодуванню за рахунок винної особи.

Згідно із статтями 4, 10 та 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити ЦК, іншим законам України, які приймаються відповідно до Конституції України та ЦК, міжнародним договорам, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, актам Президента України, постановам Кабінету Міністрів України, актам інших органів державної влади України, органів влади Автономної Республіки Крим у випадках і в межах, встановлених Конституцією України та законом, а також моральним засадам суспільства. Зміст правочину не повинен суперечити положенням також інших, крім актів цивільного законодавства, нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до Конституції України (статті 1, 8 Конституції України). Відповідно до ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Відповідно до частини першої статті 215 ЦК підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК, саме на момент вчинення правочину. Не може бути визнаний недійсним правочин, який не вчинено. Дана позиція також викладена і в Постанові Пленуму Верховного Суду України від 06.11.200 9року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними».

Згідно із статтями 210 та 640 ЦК України не є вчиненим також правочин у разі нездійснення його державної реєстрації, якщо правочин підлягає такій реєстрації. Відповідно до чинного законодавства України угода від 19 травня 2014 року не підлягає обов'язковій державній реєстрації.

Згідно зі статтею 217 ЦК України правочин не може бути визнаний недійсним у цілому, якщо закону не відповідають лише його окремі частини й обставини справи свідчать про те, що він був би вчинений і без включення недійсної частини. У цьому разі відповідно до статті 217 ЦК України суд може визнати недійсною частину правочину, з'ясувавши думку сторін правочину. Якщо у недійсній частині правочин був виконаний однією зі сторін, суд визначає наслідки його недійсності залежно від підстав, з яких він визнаний недійсним.

Між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 було укладено угоду про організацію позивачем підготовки відповідача в отриманні ним базових знань в області психофізіології для проведення тестування (перевірок) з використанням комп'ютерного поліграфа шляхом направлення відповідача до ТОВ «Сайвел» для отримання інформаційних послуг за даним профілем. Трудові відносини передбачені трудовим договором. Дана угода передбачає, що в разі звільнення позивача в строк раніше трьох років з моменту проходження підготовки в ТОВ «Сайвел», позивач зобов'язаний буде відшкодувати затрати, понесені банком у зв'язку з навчанням, отримання інформаційних послуг. Стаття 201 Кодексу законів про працю України передбачає направлення осіб на навчання для отримання певних знань, необхідних для виконання своїх трудових обов'язків. Робота з використанням поліграфа в процесі оцінки персоналу потребує певних додаткових та специфічних знань. Банк, щоб підвищити ефективність роботи кандидатів на дану посаду, направляє на отримання певних знань.

Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв'язок доказів у їх сукупності.

Всебічне дослідження усіх обставин справи та письмових доказів, з урахуванням допустимості доказів та узгодженістю і несуперечністю між собою дають обєктивні підстави вважати, що позов банку підлягає задоволенню в повному обсязі.

При таких обставинах суд вважає можливим позовну заяву банку задовольнити та стягнути з відповідача ОСОБА_1 на користь ПАТ «Комерційний банк «ПриватБанк» загальний борг в сумі 16536 грн. 11 коп., з яких: затрачені на навчання відповідача кошти 14000 грн., пеня на суму заборгованості 2436 грн. та відсотки річних від просроченої суми - 100 грн. 11 коп., а також судові витрати в сумі 243 грн. 60 коп., а всього 16779 грн. 11 коп.; в задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 до ПАТ «Комерційний банк «ПриватБанк» про визнання угоди недійсною в частині відмовити.

Таким чином позовні вимоги банку про стягнення заборгованості та витрат знайшли своє підтвердження в ході судового засідання і підлягають задоволенню, в задоволенні зустрічних вимог слід відмовити.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 1, 3, 8, 19, 55, 124 Конституції України, ст. ст. 11, 14, 15, 16, 22, 202, 203, 204, 210, 215, 217, 509, 510, 525, 530, 536, 610, 611, 612, 625, 627, 629, 632, 640 ЦК України, ст. ст. 3, 4, 10, 11, 57-61, 209, 212-215, 218 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Позовну заяву банку задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «ПриватБанк» загальний борг в сумі 16536 грн. 11 коп., з яких: затрачені на навчання відповідача кошти 14000 грн., пеня на суму заборгованості 2436 грн. та відсотки річних від просроченої суми - 100 грн. 11 коп., а також судові витрати в сумі 243 грн. 60 коп., а всього 16779 грн. 11 коп..

В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «ПриватБанк» про визнання угоди недійсною в частині відмовити.

Рішення може бути оскаржено в апеляційний суд Дніпропетровської області через Жовтневий районний суд м. Дніпропетровська протягом 10 днів з дня проголошення рішення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя -