Ухвала

іменем україни

08 липня 2015 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Касьяна О.П.,

суддів: Амеліна В.І., Карпенко С.О.,

Остапчука Д.О., Савченко В.О.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 про виселення, за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення апеляційного суду м. Києва від 06 квітня 2015 року

в с т а н о в и л а:

У лютому 2013 року ПАТ КБ «Приватбанк» звернувся до суду з указаним позовом, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що 05 серпня 2004 року між банком та ОСОБА_3 укладено кредитний договір, відповідно до умов якого банк відкрив кредитну лінію та надав за нею позичальнику кошти у сумі 42 320 доларів США, а останній зобов'язався повернути отримані кошти щомісячними платежами із оплатою відсотків за користування ними в строк до 05 серпня 2014 року. На забезпечення виконання умов кредитного договору між сторонами було укладено договір іпотеки від 07 грудня 2004 року, згідно з яким ОСОБА_3 передав банку в іпотеку належну йому на праві власності квартиру АДРЕСА_1.

Рішенням Голосіївського районного суду міста Києва від 29 березня 2011 року стягнуто солідарно з ОСОБА_3 та ОСОБА_7 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором в сумі 263 941,94 грн та в рахунок погашення заборгованості звернуто стягнення на вищезазначену квартиру шляхом її продажу ПАТ КБ «ПриватБанк» з укладенням від імені ОСОБА_3 договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою-покупцем; виселено ОСОБА_3 та ОСОБА_7 зі спірної квартири. 26 лютого 2013 року позивач звернувся з листом до боржників про добровільне звільнення у тридцятиденний строк квартири. Згідно довідки № 498 за формою № 3 від 15 вересня 2014 року, наданої державним підприємством «Наш дім», у квартирі АДРЕСА_1 проживають та зареєстровані ОСОБА_3 та її син ОСОБА_4 - з 16 липня 2002 року, її доньки ОСОБА_5 та ОСОБА_6 - з 28 вересня 2010 року.

З огляду на зазначене, позивач просив суд виселити відповідачів, які зареєстровані та/або проживають у спірній квартирі зі зняттям з реєстраційного обліку у територіальному органі державної міграційної служби України, компетенція якого територіально поширюється на адресу вказаної квартири.

Рішенням Голосіївського районного суду міста Києва від 22 січня 2015 року у задоволенні позову ПАТ КБ «ПриватБанк» відмовлено.

Рішенням апеляційного суду м. Києва від 06 квітня 2015 року рішення районного суду скасовано та ухвалено нове рішення, яким позов ПАТ КБ «ПриватБанк» задоволено.

Виселено ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, які зареєстровані та/або проживають у АДРЕСА_1 зі зняттям з реєстраційного обліку у територіальному органі державної міграційної служби України, компетенція якого територіально поширюється на адресу вказаної квартири.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У касаційній скарзі ОСОБА_3 просить скасувати рішення апеляційного суду і залишити в силі рішення суду першої інстанції, мотивуючи свою вимогу порушенням судом норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_2116/ed_2014_10_30/pravo1/T041618.html?pravo=1> підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно із ст. 213 ЦПК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_1988/ed_2014_10_30/pravo1/T041618.html?pravo=1> рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам рішення апеляційного суду не відповідає.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що позивачем не надано доказів про направлення на адресу відповідачів, як мешканців спірної квартири, письмової вимоги про необхідність її звільнення у тридцятиденний строк.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення про задоволення позову, апеляційний суд виходив із того, що відповідачами не надано доказів того, що іпотечна квартира є єдиним житлом позичальника, а також зазначив, що наявність реєстрації в спірній квартирі попереднього власника з родиною не має значення для вирішення справи про стягнення заборгованості, а тому відповідачі підлягають виселенню.

Проте погодитися з такими висновками апеляційного суду не можна з наступних підстав.

Судами установлено, що 05 серпня 2004 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_3 укладено кредитний договір, відповідно до умов якого ПАТ «ПриватБанк» відкрив кредитну лінію та надав ОСОБА_3 кошти у розмірі 42 320 доларів США, а останній зобов'язався повернути отримані кошти щомісячними платежами із сплатою відсотків за користування ними в строк до 05 серпня 2014 року.

На забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором 07 грудня 2004 між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_3 укладено договір іпотеки, за умовами якого останній передав в іпотеку ПАТ КБ «ПриватБанк» належну йому на праві власності квартиру АДРЕСА_1.

Пунктом 7 договору іпотеки визначено, що надане в іпотеку майно належить ОСОБА_3 на праві власності згідно договору купівлі-продажу квартири, посвідченого 05 серпня 2004 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Горобець А.П. і зареєстрованого у реєстрі за № 4513, зареєстровано у Київському міському бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкт нерухомого майна 03 вересня 2004 року за № 37846.

Рішенням Голосіївського районного суду міста Києва від 29 березня 2011 року стягнуто солідарно з ОСОБА_3 та ОСОБА_7 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором у розмірі 263 941,94 грн та в рахунок погашення заборгованості звернуто стягнення на квартиру АДРЕСА_1, шляхом її продажу ПАТ КБ «ПриватБанк», з укладенням банком від імені ОСОБА_3 договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою-покупцем, та виселено ОСОБА_3 та ОСОБА_7 із зазначеної квартири.

ПАТ КБ «ПриватБанк» листом від 26 лютого 2013 року звернувся до ОСОБА_3 за адресою: АДРЕСА_2 та до ОСОБА_7 за адресою: АДРЕСА_3 про добровільне звільнення у тридцятиденний строк квартири АДРЕСА_1.

Згідно довідки державного підприємства «Наш дім» від 15 вересня 2014 року № 498 у спірній квартирі АДРЕСА_1 проживають та зареєстровані: з 16 липня 2002 року - ОСОБА_3 та ОСОБА_4, з 28 вересня 2010 року - її неповнолітні доньки ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2 і ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2.

Частиною 1 ст. 40 Закону України «Про іпотеку <nau://ukr/898-15|st40>» передбачено, що звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом.

Нормою, яка встановлює порядок виселення із займаного житлового приміщення, є ст. 109 ЖК <nau://ukr/5464-10|st109> УРСР, у частині першій якої передбачені підстави виселення.

Частина 3 ст. 109 ЖК <nau://ukr/5464-10|st109> УРСР регулює порядок виселення громадян.

За змістом ч. 2 ст. 40 Закону України «Про іпотеку <nau://ukr/898-15|st40>» та ч. 3 ст. 109 ЖК <nau://ukr/5464-10|st109> УРСР після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Пунктом 43 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних відносин <nau://ukr12>» передбачено, що при розгляді позову іпотекодержателя про виселення мешканців із житлового будинку чи житлового приміщення в разі задоволення вимог про звернення стягнення на предмет іпотеки суд має враховувати таке. Згідно з ч. 4 ст. <nau://ukr/5464-10|st9>, ст. 109 ЖК України <nau://ukr/5464-10|st109>, статей 39 <nau://ukr/898-15|st39> - 40 Закону України "Про іпотеку" <nau://ukr/898-15|st40> виселення мешканців із житлового будинку чи житлового приміщення, яке є предметом іпотеки, проводиться в порядку, встановленому законом. При цьому суд за заявою іпотекодержателя одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки за наявності підстав, передбачених законом, ухвалює рішення про виселення мешканців цього житлового будинку чи житлового приміщення. При цьому примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду тільки за певних умов: якщо мешканці добровільно не звільнили житловий будинок чи житлове приміщення, на яке звернуто стягнення як на предмет іпотеки, протягом одного місяця з дня отримання письмової вимоги іпотекодержателя або нового власника або в інший погоджений сторонами строк.

Відповідно до ч. 2 ст. 109 ЖК <nau://ukr/5464-10|st109> УРСР громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.

Таким чином, ч. 2 ст. 109 ЖК <nau://ukr/5464-10|st109> УРСР встановлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення.

Отже, за змістом цих норм, якщо в іпотеку передано жиле приміщення, яке було придбано не за рахунок отриманих кредитних коштів, підстави для виселення мешканців із зазначеного жилого приміщення без надання їм іншого постійного житла відсутні.

Зазначена правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 18 березня 2015 року № 6-39цс15, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України <nau://ukr/1618-15|st360-7> є обов'язковою для судів.

Вирішуючи спір, апеляційний суд на зазначені вимоги закону уваги не звернув, у порушення ст.ст. 212-214, 303, 316 ЦПК України обставини справи встановив неповно, не встановив за рахунок яких коштів було придбана передана в іпотеку квартира та не з'ясував, чи можуть бути виселені відповідачі зі спірної квартири без надання іншого постійного жилого приміщення; залишив поза увагою те, що в матеріалах справи відсутні докази направлення мешканцям спірної квартири письмової вимоги про добровільне звільнення житлового приміщення та дійшов передчасного висновку про задоволення позову.

Крім того, зазначаючи, що відповідачами не надано доказів про те, що спірна квартира є єдиним житлом позичальника, апеляційний суд не звернув уваги на те, що на спірні правовідносини не розповсюджується дія Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті <nau://ukr/1304-18>», оскільки вже є рішення суду про звернення стягнення на предмет іпотеки і закон не має зворотної сили.

За таких обставин рішення апеляційного суду не відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України <nau://ukr/1618-15|st213> щодо законності й обґрунтованості, зазначені вище порушення призвели до неправильного вирішення спору, що в силу ст. 338 ЦПК України <nau://ukr/1618-15|st338> є підставою для його скасування з передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 336 <nau://ukr/1618-15|st336>, 338 <nau://ukr/1618-15|st338> ЦПК України <nau://ukr/1618-15|st345>, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ України

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду м. Києва від 06 квітня 2015 року скасувати, справу направити на новий розгляд до апеляційного суду.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.П. КасьянГоловуючий
Судді:В.І. Амелін С.О. Карпенко Д.О. Остапчук В.О. СавченкоСудді: В.І. Амелін