Справа № 202/435/14-ц
Провадження № 2/202/1106/2015
22 вересня 2015 року Індустріальний районний суд м. Дніпропетровська
у складі: головуючої судді Зосименко С.Г.
при секретарі Журавльов А.С.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Дніпропетровська цивільну справу за позовною заявою Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки,
Позивач ПАТ КБ «Приватбанк» у січні 2014 року звернувся до суду із позовною заявою до відповідача про звернення стягнення на предмет іпотеки. В обґрунтування своїх позовних вимог в позовній заяві позивач посилався на наявність заборгованості відповідача перед банком у розмірі 152620,95 доларів США, яка утворилася внаслідок неналежного виконання ОСОБА_1 взятих на себе зобовязань за кредитним договором від 15.08.2008 року № DNCXGA000000098, за яким останній отримав кредит у розмірі 278495,32 доларів США зі сплатою 15,00% річних, з кінцевим терміном повернення 15.08.2013 року. У забезпечення виконання зобовязань за кредитним договором банку було передано в іпотеку будинок № 93а по вул. Вологодській в м. Дніпропетровську. Просив в рахунок погашення заборгованості звернути стягнення на будинок загальною площею 254,40 кв. м., житловою площею 162,80 кв. м., який розташований за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Вологодська, 93а шляхом продажу вказаного предмета іпотеки ПАТ КБ «Приватбанк», з укладанням від імені відповідача договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою-покупцем, з отриманням витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, з реєстрацією правочину купівлі-продажу предмету іпотеки у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, з отриманням дублікатів правовстановлюючих документів на нерухомість у відповідних установах, підприємствах або організаціях незалежно від форми власності та підпорядкування з можливістю здійснення банком всіх передбачених дій, необхідних для продажу предмету іпотеки; виселити відповідача та інших осіб, які зареєстровані або проживають у будинку, розташованому за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Вологодського, 93а, стягнути з відповідача судові витрати.
Відповідач у судове засідання не зявився, про час і місце судового засідання повідомлений згідно правил ч. 1 ст. 76 ЦПК України. Зі згоди представника позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України.
Представник ПАТ КБ «Приватбанк» подала до суду заяву про розгляд справи без її участі.
Суд, вивчивши матеріали справи, вважає, що позов ПАТ КБ «Приватбанк» підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.
Судом установлені такі факти та відповідні їм правовідносини.
Відповідач ОСОБА_1 15 серпня 2008 року уклав з позивачем договір про іпотечний кредит № DNCXGA000000098, згідно якого відповідач отримав кредит в сумі 278495,32 доларів США зі сплатою 15,00% річних, з кінцевим терміном повернення 15.08.2013 року. В забезпечення виконання зобовязань по кредитному договору, між сторонами був укладений договір іпотеки від 15 серпня 2008 року, згідно з яким в іпотеку банку було передано будинок загальною площею 254,4 кв. м., житловою площею 162,8 кв. м., який розташований за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Вологодська, 93а.
Розмір неустойки (пені, штрафів), який визначений банком у заборгованості за вказаним кредитним договором значно перевищує розмір збитків банку, а тому відповідно до положень ч. 3 ст. 551 ЦК України підлягає зменшенню до 5000 доларів США.
Так, відповідно до ч. 3 ст. 551 ЦК України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду,якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.
Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України у справі № 6-100цс/14 від 03 вересня 2014 року, яка є обовязковою для застосування у відповідності до вимог ст. 360-7 ЦПК України.
Щодо стягнення з відповідачів штрафів (фіксованої частини та процентної складової), суд вважає дані вимоги безпідставними та такими, що не підлягають задоволенню виходячи з наступного.
Як вбачається з правової позиції, викладеної у постанові Верховного Суду України від 21.10.2015 року у справі № 6-2003цс15, яка, відповідно до положень статті 360-7 ЦПК України, є обовязковою для всіх судів України, цивільно-правова відповідальність це покладення на правопорушника основаних на законі невигідних правових наслідків, які полягають у позбавленні його певних прав або в заміні невиконаного обовязку новим, або у приєднані до невиконаного обовязку нового додаткового.
Покладання на боржника нових додаткових обовязків як заходу цивільно-правової відповідальності має місце, зокрема, у випадку стягнення неустойки (пені, штрафу).
Відповідно до ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобовязання. Штрафом є неустойка, яка обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобовязання (частина 2 статті 549 ЦК України). Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобовязання за кожен день прострочення виконання (частина 3 статті 549 ЦК України).
За положеннями статті 61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення.
Отже, відповідно до статті 549 ЦК України штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення строків виконання грошових зобовязань за кредитним договором свідчить про недотримання положень, закріплених у статті 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне й те саме порушення.
Відповідно до статті 1054 Цивільного кодексу України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти.
Згідно зі статтею 526 ЦК України зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.
Відповідно до ч. 1 ст. 33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобовязання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобовязанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.
Відповідно до ч. 3 ст. 33 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.
Згідно п. 24 договору іпотеки звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється у випадках, передбачених п. п. 18.8.1, 18.8.2, 18.9 цього договору, відповідно до розділу V Закону України «Про іпотеку» на підставі рішення суду, або на підставі виконавчого напису нотаріуса або згідно із застереженням про задоволення вимог іпотеко держателя, що містяться в цьому договору.
7 червня 2014 року набув чинності Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», згідно з пунктом 1 якого не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із статтею 4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно із статтею 5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов'язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що:таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об'єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно;загальна площа такого нерухомого житлового майна (об'єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. метрів для квартири та 250 кв. метрів для житлового будинку.
Згідно Правового висновку Верховного Суду України у справі про стягнення заборгованості за договором про надання споживчого кредиту і звернення стягнення на предмет іпотеки від 28.05.2015 року поняття мораторій у цивільному законодавстві визначається як відстрочення виконання зобов'язання (пункт 2 частини першої статті 263 ЦК України). Відтак установлений Законом України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» мораторій на стягнення майна, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті, не передбачає втрату кредитором права на звернення стягнення на предмет іпотеки (застави) у випадку невиконання боржником зобовязань за договором, а лише тимчасово забороняє примусово стягувати (відчужувати без згоди власника). Крім того, згідно з пунктом 4 Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» протягом дії цього Закону інші закони України з питань майнового забезпечення кредитів діють з урахуванням його норм. Оскільки вказаний Закон не зупиняє дію решти нормативно-правових актів, що регулюють забезпечення зобов'язань, то й не може бути мотивом для відмови в позові, а є правовою підставою, що унеможливлює вжиття органами і посадовими особами, які здійснюють примусове виконання рішень про звернення стягнення на предмет іпотеки та провадять конкретні виконавчі дії, заходів, спрямованих на примусове виконання таких рішень стосовно окремої категорії боржників чи іпотекодавців, які підпадають під дію його положень на період чинності цього Закону.
Враховуючи викладене, суд приходить до висновку про можливість задоволення вимоги позивача щодо звернення стягнення на предмет іпотеки, а саме будинку № 93а по вул. Вологодська в м. Дніпропетровську.
Положеннями частини першої статті 39 Закону «Про іпотеку» передбачено, що в разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначаються: загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки; опис нерухомого майна, за рахунок якого підлягають задоволенню вимоги іпотекодержателя; заходи щодо забезпечення збереження предмета іпотеки або передачі його в управління на період до його реалізації, якщо такі необхідні; спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 цього Закону; пріоритет та розмір вимог інших кредиторів, які підлягають задоволенню з вартості предмета іпотеки; початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації.
Позивач просив визначити спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом продажу вказаного предмету іпотеки банком з укладанням від імені відповідача договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою-покупцем. Суд вважає, що даний спосіб реалізації предмету іпотеки відповідає вимогам статті 38 Закону України «Про іпотеку».
Пунктом 24 договору іпотеки визначено, що при звернення стягнення на предмет іпотеки в позасудовому порядку сторони погодилися, що початкова ціна предмету іпотеки встановлюється у розмірі , зазначеному у п. 35.5 цього договору.
Згідно пункту 35.5 договору іпотеки сторони визначили, що вартість предмета іпотеки складає 2034732 грн. Тому суд вважає можливим визначити початкову ціну реалізації предмету іпотеки для його подальшої реалізації у розмірі 2034732 грн.
Відповідно до ч. 2 ст. 39 Закону України «Про іпотеку» одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки суд за заявою іпотекодержателя вправі винести рішення про виселення мешканців, якщо предметом іпотеки є житловий будинок або житлове приміщення.
Згідно з частиною четвертою статті 9, статті 109 Житлового кодексу України, статей 39, 40 Закону України «Про іпотеку» виселення мешканців із житлового будинку чи житлового приміщення, яке є предметом іпотеки, проводиться в порядку, встановленому законом.
Згідно п. 43 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 30.03.2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду тільки за певних умов: якщо мешканці добровільно не звільнили житловий будинок чи житлове приміщення, на яке звернуто стягнення як на предмет іпотеки, протягом одного місяця з дня отримання письмової вимоги іпотекодержателя або нового власника або в інший погоджений сторонами строк.
За змістом статей 39,40 Закону України «Про іпотеку» та статті 109 ЖК УРСР особам, які виселяються із жилого будинку (жилого приміщення), яке є предметом іпотеки, у звязку зі зверненням стягнення на предмет іпотеки, надається інше постійне житло у тому разі, коли іпотечне житло було придбане не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла. Постійне приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.
Позивачем не надано підтвердження того, що відповідачу була направлена вимога про виселення із будинку № 93а по вул. Вологодська у м. Дніпропетровську у звязку із порушенням зобовязань за кредитним договором та наявною прострочено заборгованістю. Позивачем у позові не зазначено, яке інше жиле приміщення буде надано відповідачу , оскільки будинок № 92а по вул. Вологодській в м. Дніпропетровську було придбано не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотеко. Даний будинок належить на праві власності відповідачу на підставі Свідоцтва про право власності від 30 січня 2008 року, виданого виконкомом Індустріальної районної у місті ради. Щодо вимоги позивача про виселення з будинку інших осіб як зареєстровані та/або проживають будинку, який є предметом іпотеки, то позивачем не надано підтвердження того, що у спірному будинку зареєстровані та проживають інші особи. Таким чином, суд вимушений відмовити у задоволенні вимоги позивача про виселення відповідача та інших осіб, які зареєстровані або проживають у будинку, розташованому за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Вологодська, 93а.
Відповідно до ст. 217 ЦПК України звернення стягнення на предмет іпотеки підлягає зупиненню на час дії Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті».
Відповідно до ст. 88 ЦПК України підлягає стягненню з ОСОБА_1 на користь банку сплачений судовий збір у розмірі 3555,70 грн.
Керуючись ст. ст. 203, 215, 526, 1054 ЦК України, ст. ст. 9, 109 ЖК України, ст. ст. 33, 39, 40 Закону України «Про іпотеку», Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», п. 43 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 30.03.2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», ст.ст. 10, 11, 88, 209, 212, 214, 215, 217, 224-226, 360-7 ЦПК України, суд
Позовні вимоги Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» задовольнити частково
Визначити початкову ціну реалізації предмету іпотеки для його подальшої реалізації у розмірі 2034732 грн.
В іншій частині позову відмовити.
Відстрочити виконання рішення суду в частині звернення стягнення на предмет іпотеки, а саме будинок загальною площею 254,40 кв. м., житловою площею 162,80 кв. м., який розташований за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Вологодська, 93а на період чинності Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті».
Стягнути із ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «Приватбанк» сплачений судовий збір у розмірі 3555,70 грн.
Рішення може бути оскаржене позивачем в апеляційному порядку через суд першої інстанції шляхом подачі в 10ти денний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом десяти днів з дня отримання його копії.

Суддя С.Г. Зосименко