Ухвала

іменем україни

02 вересня 2015 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Гулька Б.І., Журавель В.І.,

Черненко В.А., Штелик С.П.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк», третя особа - товариство з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект», про визнання договору банківського вкладу недійсним, за касаційними скаргами товариства з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект» і публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» на заочне рішення Червонозаводського районного суду м. Харкова від 30 грудня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Харківської області від 18 березня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У січні 2012 року ОСОБА_3 звернулася до суду з вищезазначеним позовом, у якому просила визнати договір банківського рахунку від 09 грудня 2007 року з додатком до договору № 1 та додатковими угодами № 1 від 27 грудня 2007 року та № 1 від 11 березня 2009 року, укладені між нею та публічним акціонерним товариством «УкрСиббанк» (далі - ПАТ «УкрСиббанк»), недійсними.

На обґрунтування своїх вимог вказувала, що 10 грудня 2007 року між нею та акціонерним комерційним інвестиційним банком «УкрСиббанк» (далі - АКІБ «УкрСиббанк»), правонаступником якого є ПАТ «УкрСиббанк», було укладено договір про надання споживчого кредиту, згідно з яким вона отримала кредит в іноземній валюті в сумі 58 000 дол. США і за умовами якого в її обов'язки входило відкриття поточного рахунку. У 2012 році вона ознайомилась з копією банківського рахунку від 09 грудня 2007 року про відкриття нею у ПАТ «УкрСиббанк» поточного рахунку з додатком до договору № 1 та додатковими угодами № 1 від 27 грудня 2007 року та № 1 від 11 березня 2009 року, а також з заявою від неї про відкриття поточного рахунку від 09 грудня 2007 року. Вважає вищевказані договори недійсними, оскільки вона їх не підписувала.

Повторним заочним рішенням Червонозаводського районного суду м. Харкова від 30 грудня 2014 року, залишеним без зміни ухвалою апеляційного суду Харківської області від 18 березня 2015 року, позов ОСОБА_3 задоволено. Визнано недійсними договір банківського рахунку № 812/1579756 від 09 грудня 2007 року з додатком до договору № 1 та додатковими угодами № 1 від 27 грудня 2007 року та № 1 від 11 березня 2009 року, укладені між ОСОБА_3 і ПАТ «УкрСиббанк».

У касаційних скаргах товариство з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект» (далі - ТОВ «Кей-Колект») та ПАТ «УкрСиббанк», посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просять скасувати оскаржувані судові, ухвалити нове рішення про відмову в позові.

Касаційні скарги підлягають частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване судове рішення апеляційного суду зазначеним вимогам закону не відповідає.

Судами встановлено, що 10 грудня 2007 року між ОСОБА_3 і АКІБ «УкрСиббанк» було укладено договір про надання споживчого кредиту, відповідно до якого відповідач зобов'язався надати позивачу кредит в іноземній валюті в розмірі 58 тис. дол. США, а ОСОБА_3 зобов'язувалася прийняти його належним чином, використовувати і повернути банку, сплативши проценти за його користування шляхом внесення ануїтетних платежів у порядку та на умовах, визначених кредитним договором.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_3, суд першої інстанції послався на висновок судово-почеркознавчої експертизи, яким встановлено, що ОСОБА_3 оспорюваного правочину не підписувала.

Суд апеляційної інстанції погодився з висновками суду першої інстанції, залишив це рішення без змін.

З таким висновком апеляційного суду погодитися не можна.

Обґрунтовуючи свої вимоги, позивачка посилалася на ч. 2 ст. 203 ЦК України, відповідно до якої особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Посилаючись на ст. ст. 207, 215 ЦК України обґрунтовувала свої вимоги відсутністю цивільної дієздатності на момент укладення правочину. Також посилалася на те, що оскільки правочин нею не підписувався, він не є укладеним у письмовій формі.

Згідно з ч. 1 ст. 218 ЦК України недодержання сторонами письмової форми правочину, яка встановлена законом, не має наслідком його недійсність, крім випадків, встановлених законом.

У п. 12 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» судам роз'яснено, що порушення вимог закону щодо укладення правочину в письмовій формі є підставою для визнання його недійсним лише в разі, коли це прямо передбачено законом.

Судове рішення апеляційного суду не містить посилання на норму закону, якою передбачена недійсність договору банківського рахунку у випадку недодержання сторонами договору письмової форми правочину.

Відповідно до ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно зі ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Відповідно до ч. 2 ст. 59 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Визнаючи недійсним оспорюваний правочин, суд свій висновок обґрунтовував лише єдиним доказом - висновком судово-почеркознавчої експертизи від 10 квітня 2014 року, яким установлено, що підписи від імені ОСОБА_3 на договорі банківського рахунку від 09 грудня 2007 року з додатком № 1, додатковій угоді від 27 грудня 2007 року № 1 та додатковій угоді № 1 від 11 березня 2009 року виконані однією особою, проте не ОСОБА_3

При цьому, залишив поза увагою той факт, що такий висновок є одним із доказів і не має пріоритету перед іншими видами доказів та має оцінюватись судом у сукупності з іншими доказами відповідно до ч. 3 ст. 212 ЦПК України, згідно з якою суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Водночас, суд не надав відповідної правової оцінки іншим доказам, наявним в матеріалах справи, зокрема, копії заяві від 10 грудня 2007 року про видачу готівки, згідно з якою на рахунок позивачки були зараховані кошти у розмірі 58 дол. США, та витягу про рух коштів на цьому рахунку з 10 грудня 2007 року до 09 березня 2013 року.

Крім того, суд не врахував і висновки, зроблені у рішенні Київського районного суду м. Харкова від 31 січня 2011 року, залишеному без змін ухвалою апеляційного суду Харківської області від 16 червня 2011 року, яким відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_4 до ОСОБА_3, ПАТ «УкрСиббанк», приватного нотаріуса Харківського міського округу Погрібної Т.П. про визнання недійсним кредитного договору, договору іпотеки, договору поруки, зняття заборони щодо відчуження майна та виключення з реєстру обтяжень нерухомого майна, тобто визнано дійсність кредитного договору від 10 грудня 2007 року, усіх його положень та отримання позивачкою коштів по ньому, договір поруки від 10 грудня 2007 року і договір іпотеки від 10 грудня 2007 року.

Зокрема, вищезгаданими судовими рішеннями встановлено факт укладення 10 грудня 2007 року між ОСОБА_3 та АКІБ «УкрСиббанк» договору кредиту, згідно з яким позичальнику надано грошові кошти в сумі 58 тис. дол. США зі сплатою процентів за його користування, наявність волевиявлення ОСОБА_3 на укладення кредитного договору та отримання в кредит грошових коштів саме в доларах США.

Також убачається, що кредитний договір оспорював ОСОБА_4, який виступив поручителем за цим договором, а сама ОСОБА_3 правочин не оспорювала.

Відповідно до ч. 2 ст. 223 ЦПК України після набрання рішенням суду законної сили сторони та треті особи із самостійними вимогами, а також їх правонаступники не можуть знову заявляти в суді ту саму позовну вимогу з тих самих підстав, а також оспорювати в іншому процесі встановлені судом факти і правовідносини.

Проте, вирішуючи спір, суд на зазначене уваги не звернув.

Наведене свідчить про те, що суд на порушення ст. 10 ЦПК України не сприяв всебічному та повному з'ясуванню обставин справи, не встановив обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Оскільки розгляд справи апеляційним судом здійснюється за правилами, встановленими для розгляду справи судом першої інстанції, з винятками і доповненнями, встановленими главою 1 розділу 5 ЦПК України, то судове рішення апеляційного суду має ґрунтуватися на відповідних доказах, досліджених у судовому засіданні, та містити доводи, за якими відхилені ті чи інші докази.

За таких обставин ухвала апеляційного суду підлягає скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції з підстав, передбачених ч. 3 ст. 338 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 336, 338, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційні скарги товариства з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект» і публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» задовольнити частково.

Ухвалу апеляційного суду Харківської області від 18 березня 2015 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник

Судді: Б.І. Гулько

В.І. Журавель

В.А. Черненко

С.П. Штелик