АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
_____________________________________
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

7 липня 2015 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва у складі:

головуючого - судді Рейнарт І.М.

суддів Саліхова В.В., Качана В.Я.

при секретарі Мікітчак А.Л.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на заочне рішення Дарницького районного суду м. Києва від 14 жовтня 2013р. по цивільній справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Ерде Банк» до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки,

встановила:

у липні 2013р. позивач звернувся до суду з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки - квартиру АДРЕСА_1, шляхом визнання за ним права власності на предмет іпотеки за вартістю, визначеною суб'єктом оціночної діяльності, в рахунок погашення заборгованості ТОВ «Хевес» в загальній сумі 6 826 968,38грн., що складається з суми неповернутого овердрафту 4 500 000грн., не сплачених процентів у сумі 1 204 928,21грн., пені за несвоєчасне повернення кредитних коштів у сумі 1 032 164,38грн., пені за несвоєчасну сплату процентів в сумі 89 875,79грн.

Мотивуючи позовні вимоги, позивач зазначав, що 17 травня 2011р. між ПАТ «Ерде Банк» та ТОВ «Хевес» був укладений договір про надання овердрафту № 97/11-ОВ, згідно умов якого позичальнику був наданий овердрафт з лімітом 4 500 000грн., який позичальник зобов'язався повернути до 14 вересня 2012р. та сплатити проценти за користування ним у розмірі 23% річних.

Проте, позичальник свої зобов'язання за кредитним договором не виконав, у зв'язку із чим виникла зазначена заборгованість.

З метою забезпечення виконання позичальником зобов'язань за договором овердрафту 19 травня 2011р. між банком та відповідачем був укладений іпотечний договір, предметом якого є квартира АДРЕСА_2.

Пунктом 7.2. іпотечного договору встановлено право іпотекодержателя звернути стягнення на предмет іпотеки шляхом переходу до іпотекодержателя права власності на предмет іпотеки.

Заочним рішенням суду від 14 жовтня 2013р., у якому виправлено описки ухвалою суду від 17 березня 2014р., позов задоволено.

Ухвалою суду від 14 листопада 2014р. заява відповідача про перегляд заочного рішення залишена без задоволення.

У поданій апеляційній скарзі представник відповідача просить рішення суду скасувати, ухвалити нове рішення про відмову у позові.

№ апеляційного провадження: № 22-ц/796/7987/2015
Головуючий у суді першої інстанції: Цимбал І.К.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Рейнарт І.М.
Апелянт посилається на неповно встановлені обставини справи, неправильний розра -

- 2 -

хунок заборгованості та застосування норм матеріального права, а також на порушення норм процесуального права.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника апелянта, який підтримав апеляційну скаргу, пояснення представника позивача, який просив залишити рішення суду без змін, вивчивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що вона задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

Судом встановлено і матеріалами справи підтверджено, що 17 травня 2011р. між позивачем та ТОВ «Хевес» був укладений «Договір зростання» договір про надання овердрафту № 97/11-ОВ, на підставі якого банк надав позичальнику овердрафт з лімітом 4 500 000грн., який позичальник зобов'язався повернути до 14 вересня 2012р. (відповідно до додаткової угоди № 2) та сплачувати за користування грошовими коштами 23% річних щомісячно.

З метою забезпечення зобов'язань за кредитним договором 19 травня 2011р. між сторонами був укладений іпотечний договір, за умовами якого відповідач передала в іпотеку банку належну їй на праві власності однокімнатну квартиру АДРЕСА_3, загальною площею 42,40кв.м., вартістю 450 000грн.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив із того, що позичальником свої зобов'язання за кредитним договором належним чином не виконувалися, у зв'язку із чим виникла заборгованість, а позивач, як іпотекодержатель, має право на підставі статей 36, 37 Закону України "Про іпотеку" захистити свої майнові права, звернувшись до суду з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності на спірне майно, оскільки п. 7.2 договору іпотеки передбачено, що іпотекодержатель за своїм вибором звертає стягнення на предмет іпотеки одним із перерахованих у цьому договорі способів, у тому числі шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання забезпечених іпотекою зобов'язань.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, так як він відповідає обставинам справи та ґрунтується на нормах матеріального права.

Згідно із ч. 1 ст. 598, ст. 599 ЦК України зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Статтею 33 Закону України "Про іпотеку" передбачено, що у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.

З наданого суду позивачем розрахунку заборгованості встановлено, що позичальник свої зобов'язання за кредитним договором не виконав, допустив заборгованість, яка складається з суми неповернутого овердрафту 4 500 000грн., не сплачених процентів у сумі 1 204 928,21грн., пені за несвоєчасне повернення кредитних коштів у сумі 1 032 164,38грн., пені за несвоєчасну сплату процентів в сумі 89 875,79грн.

Вказані обставини також підтверджені постановою головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у м. Києві від 15 грудня 2014р. про повернення наказу № 910/13537/13, виданого Господарським судом м. Києва 15 жовтня 2013р., про стягнення з ТОВ «Хевес» на користь ПАТ «Ерде Банк» 4 500 000грн. заборгованості по кредиту, 1 204 928,21грн. заборгованості по процентам, 331 967,21грн. пені за несвоєчасне повернення кредиту, 88 888,15грн. пені за несвоєчасне повернення відсотків, без виконання (с.с.178-180).

Отже, наявність судового рішення про стягнення із ТОВ «Хевес» на користь банку заборгованості за кредитним договором не позбавляє кредитора права на отримання сум шляхом звернення стягнення на передане відповідачем в іпотеку нерухоме майно, так як

- 3 -

рішення суду не виконане.

Відповідно до частини третьої статті 33 Закону України "Про іпотеку" звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Згідно із частиною третьою статті 36 Закону України "Про іпотеку" договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору, за своїми правовими наслідками, може передбачати передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання в порядку, встановленому статтею 37 Закону України "Про іпотеку".

У пункті 7.2 договору іпотеки від 19 травня 2011 року перераховані способи звернення стягнення на предмет іпотеки, у тому числі шляхом переходу до іпотекодержателя права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання зобов'язання у порядку, встановленому статтею 37 Закону України "Про іпотеку" та умовами цього договору.

Відповідно до частини першої статті 37 Закону України "Про іпотеку" іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки.

Згідно зі статтею 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Виходячи з положень частини другої статті 16 ЦК України, частини третьої статті 33, статті 36, частини першої статті 37 Закону України "Про іпотеку", суд першої інстанції прийшов до правомірного висновку про можливість звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання забезпечених іпотекою зобов'язань.

Доводи апелянта про невиконання позивачем вимог ст. 35 Закону України «Про іпотеку» стосовно повідомлення іпотекодавця про порушення основного зобов'язання, не знайшли свого підтвердження під час судового розгляду.

Відповідно до ч. 1 та 2 ст. 35 Закону України «Про іпотеку» у разі порушення основного зобов'язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов'язань, вимога про виконання порушеного зобов'язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі прийняти рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Положення частини першої цієї статті не є перешкодою для реалізації права іпотекодержателя звернутись у будь-який час за захистом своїх порушених прав до суду у встановленому законом порядку.

Отже, не направлення на адресу іпотекодавця повідомлення про порушення основного зобов'язання, не позбавляє іпотекодержателя права звернутися до суду за захистом своїх порушених прав.

Разом з тим, представником позивача до апеляційного суду надані докази направлення відповідачу 11 липня 2012р. повідомлення про порушення позичальником зобов'язань за кредитним договором, яке було отримано відповідачем 14 липня 2012р. (с.с.175,176). При цьому, апелянтом суду не було надано доказів виконання вимоги іпотекодержателя.

Твердження апелянта про те, що на даний час у квартирі проживає та зареєстрована її малолітня дочка, не є підставою для відмови у задоволенні позовних вимог, оскільки з матеріалів справи вбачається, що на момент укладення договору іпотеки малолітня ОСОБА_5, 2011р. народження, у квартирі зареєстрована не була і право на користування нею не

- 4 -

мала (с.с.177), апелянтом суду не надано доказів, що малолітня дитина була зареєстрована у квартирі з дозволу іпотекодержателя, тому відсутні законні підстави для отримання попередньої згоди органу опіки та піклування для вирішення даного спору.

Посилання апелянта на неправильний розрахунок пені не може бути підставою для скасування рішення суду та відмови у задоволенні позовних вимог, оскільки позивачем не заявлені вимоги про стягнення з відповідача заборгованості за кредитним договором.

Крім того, відповідач є майновим поручителем і відповідає перед іпотекодержателем за виконання боржником основного зобов'язання винятково в межах вартості предмета іпотеки (статті 572 ЦК України, 20 Закону України «Про іпотеку»).

Також колегією суддів встановлено, що пеня нарахована позивачем відповідно до умов кредитного договору (п. 9.1. та 9.2.), а законних підстав для застосування ч. 3 ст. 551 ЦК України не має, оскільки сума заборгованості, у тому числі і пеня, не підлягають стягненню з відповідача, а розмір заборгованості, навіть без врахування розміру пені, значно перевищує вартість предмета іпотеки.

Доводи апелянта про невідповідність дійсності вартості майна у розмірі 390 000грн. не підтвердженні належними доказами.

Відповідно до ч. 3 ст. 37 Закону України «Про іпотеку» іпотекодержатель набуває предмет іпотеки у власність за вартістю, визначеною на момент такого набуття на підставі оцінки предмета іпотеки суб'єктом оціночної діяльності. У разі набуття права власності на предмет іпотеки іпотекодержатель зобов'язаний відшкодувати іпотекодавцю перевищення 90 відсотків вартості предмета іпотеки над розміром забезпечених іпотекою вимог іпотекодержателя.

У підтвердження вартості предмета іпотеки на час звернення до суду з даним позовом позивачем надано суду першої інстанції висновок про вартість майна № 540, складений 9 липня 2013р. суб'єктом оціночної діяльності ТОВ «Юніверс Консалтинг», згідно якого вартість предмета іпотеки становить 390 000грн. (с.с.26).

Вказаний висновок апелянтом у порядку, встановленому ст. 60 ЦПК України, не спростований.

Колегія суддів вважає, що надані апелянтом роздруківки оголошень про продаж квартир не можуть бути належними доказами у підтвердження вартості предмета іпотеки на день розгляду справи судом, оскільки у порушення вимог ст. 57 ЦПК України не містять інформацію щодо предмета доказування.

Щодо порушення судом норм процесуального права стосовно направлення виклику відповідачу про судовий розгляд, колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.

Відповідно до ч. 5 ст. 74 ЦПК України судова повістка разом із розпискою, а у випадках, встановлених цим Кодексом, разом із копіями відповідних документів надсилається поштою рекомендованим листом із повідомленням за адресою, зазначеною стороною чи іншою особою, яка бере участь у справі. У разі ненадання особами, які беруть участь у справі, інформації щодо їх адреси, судова повістка надсилається фізичним особам, які не мають статусу підприємців, - за адресою їх місця проживання чи місця перебування, зареєстрованою у встановленому законом порядку.

Позивачем у позовній заяві була зазначена адреса місця проживання відповідача, за якою суд направив копію ухвали про відкриття провадження, копії позовної заяви та доданих до неї матеріалів, а також судовий виклик (с.с.23).

За відомостями адресно-довідкового підрозділу ГУДМС України у м. Києві відповідач зареєстрована за вказаною адресою (с.с.32).

Проте, судові виклики двічі повернулися до суду з відміткою листоноші про те, що відповідач за вказаною адресою не проживає (с.с.24, 33).

Згідно ч. 1 ст. 77 ЦПК України сторони та інші особи, які беруть участь у справі, зобов'язані повідомляти суд про зміну свого місця проживання (перебування, знаходження)

- 5 -

або місцезнаходження під час провадження справи. У разі відсутності заяви про зміну місця проживання або місцезнаходження судова повістка надсилається на останньою відомою судові адресою і вважається доставленою, навіть якщо особа за цією адресою більше не проживає або не знаходиться.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції не були порушені норми процесуального права стосовно повідомлення відповідача про час та місце розгляду справи, а також суд мав законні підстави для ухвалення заочного рішення суду, так як відповідач не проживала за місцем реєстрації і не повідомила суду про зміну свого місця проживання, тому направлений за її адресою судовий виклик вважається таким, що вручений.

Колегія суддів вважає, що судом першої інстанції повно встановлені обставини справи, оцінені надані докази, правильно застосовані норми матеріального права, не допущено порушень норм процесуального права, які можуть бути підставою для скасування рішення суду, доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, а також не знайшли свого підтвердження під час апеляційного розгляду, тому підстав для скасування рішення суду та задоволення апеляційної скарги не має.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308,313-315, 317 ЦПК України, колегія суддів

ухвалила:

апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 відхилити, заочне рішення Дарницького районного суду м. Києва від 14 жовтня 2013р. залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: