Справа № 204/2244/15-ц
Провадження № 2/204/1394/15
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 липня 2015 року м. Дніпропетровськ

Красногвардійський районний суд м. Дніпропетровська у складі:

головуючого судді Черкез Д.Л.,

при секретарі Данілян Л.А.,

за участю представника позивача ОСОБА_1,

представника відповідача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у м. Дніпропетровську цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» про захист прав споживачів, -

В С Т А Н О В И В :

У квітні 2015 року позивач, ОСОБА_3, звернулася до суду з позовною заявою, яку згодом уточнила, до Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» в якій просила суд розірвати договір банківського вкладу № 005-03506-230614 від 23.06.2014 року та договір банківського вкладу № 001-03531-100614 від 10.06.2014 року, які укладені між нею та Публічним акціонерним товариством «Дельта Банк» та стягнути у якості відшкодування збитків 13 600,00 доларів США, 21 000,00 грн. та 100 000,00 моральної шкоди. В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_3 посилається на те, що 10 червня 2014 року між нею та відповідачем був укладений договір банківського вкладу № 001-03531-100614, відповідно до умов якого позивач внесла на депозитний рахунок відкритий у банку 21 000,00 грн., а банк зобовязався сплатити проценти за користування грошовими коштами та повернути депозит на вимогу вкладника. Строк дії договору сторони узгодили по 15 червня 20015 року а процентну ставку у розмірі 24 процентів річних. Крім того, 23 червня 2014 року був укладений договір банківського вкладу № 005-03506-230614, відповідно до умов якого позивач внесла на депозитний рахунок відкритий у банку 13 600,00 доларів США, а банк зобовязався сплатити проценти за користування грошовими коштами та повернути депозит на вимогу вкладника. Строк дії договору сторони узгодили по 28 червня 20015 року а процентну ставку у розмірі 10.1 процентів річних. Зазначила, що з 03 березня 2015 року Постановою НБУ відповідач по справі був визнаний неплатоспроможним. У банку була введена тимчасова адміністрація, в звязку з чим договори банку не можуть бути виконаними, що на думку позивача є істотним недоліком послуги, яку банк зобовязаний їй надати. Посилаючись на ЗУ «Про захист прав споживачів» зазначила, що має право на розірвання договору та відшкодування збитків. Зазначила, що діями банку їй завдано збитків у розмірі 13 600,00 доларів США та 21 000,00 грн. Крім того вона вважає, що в результаті порушення її прав як споживача банківських послуг їй завдано моральної шкоди, яку вона оцінює у 100 000,00 грн. Моральна шкода спричинена в результаті того, що відповідач позбавив її конституційного права власності на 13 600,00 доларів США та 21 000,00 грн. від чого вона перенесла нервовий зрив, в неї погіршилося здоровя та вона постійно переживає з цього приводу. Враховуючи наведене просила позов задовольнити. Відповідач надав суду заперечення на позов, в яких зазначив, що вимоги позивача про стягнення матеріальної і моральної шкоди він вважає безпідставними, так як грошові кошти є власністю позивача, а не банку і не можуть бути стягнуті з банку, тому позивачем вибраний невірний спосіб захисту. Крім того, на підставі постанови Правління НБУ від 92.03.2015 року №150 "Про віднесення ПАТ "Дельта Банк" до категорії неплатоспроможних і рішенням №51 виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб з 03.03.2015 року введено тимчасову адміністрацію, тому відповідно до ст.36 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" під час тимчасової адміністрації не здійснюється задоволення вимог вкладників та інших кредиторів банку. Також відповідач звернув увагу суду на те, що з 11.06.2015 року розпочались виплати вкладникам банку строк дії договорів закінчився до 03.03.2015 року, однак строк договорів позивача закінчився вже під час тимчасової адміністрації та на повернення грошових коштів вкладників встановлюється спеціальний порядок. Окрім того, відповідач зазначив, що немає жодних підстав та істотних умов для розірвання договору банківського вкладу, згідно ЦПК України та позивач порушив вимоги чинного законодавства вимогою щодо стягнення грошових коштів у іноземній валюті без визначення еквіваленту у національній валюті - гривні. Стосовно вимоги про відшкодування моральної шкоди, представник відповідача наголосив про необхідність сплати судового збору та безпідставність цієї вимоги, тому просив у задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі.

В судовому засіданні представник позивач підтримав позовні вимоги і просив пред'явлену позовну заяву задовольнити. В обґрунтування позовних вимог посилався на обставини викладені у позові.

Представник ПАТ «Дельта Банк» в судовому засіданні заперечував проти задоволення позову, посилаючись на обставини викладені ним в запереченнях на позов, просив відмовити у задоволенні позову, з підстав зазначених ним у запереченнях на позов.

Вислухавши пояснення представників сторін, вивчивши матеріали справи та надані письмові докази судом встановлені наступні обставини та відповідні їм правовідносини.

10 червня 2014 року між ОСОБА_3 та Публічним акціонерним товариством «Дельта Банк» був укладений договір банківського вкладу № 001-03531-100614, відповідно до умов якого позивач внесла на депозитний рахунок відкритий у банку 21 000,00 грн., а банк зобовязався сплатити проценти за користування грошовими коштами та повернути депозит на вимогу вкладника. Строк дії договору сторони узгодили по 15 червня 20015 року а процентну ставку у розмірі 24 процентів річних (а.с. 6).

23 червня 2014 року між ОСОБА_3 та Публічним акціонерним товариством «Дельта Банк» був укладений договір банківського вкладу № 005-03506-230614, відповідно до умов якого позивач внесла на депозитний рахунок відкритий у банку 13 600,00 доларів США, а банк зобовязався сплатити проценти за користування грошовими коштами та повернути депозит на вимогу вкладника. Строк дії договору сторони узгодили по 28 червня 20015 року а процентну ставку у розмірі 10.1 процентів річних (а.с. 5).

Згідно укладених договорів позивачу були відкриті відповідні депозитні рахунки, а саме: згідно договору № 001-03531-100614від 10 червня 2014 року було відкрито депозитний рахунок № 1011, а згідно договору № 005-03506-230614 від 23 червня 2014 року було відкрито депозитний рахунок № 7679.

Позивач вніс на депозитний рахунок № 1011 обумовлену договором суму грошових коштів у розмірі 21 000,00 грн., що підтверджується випискою по особовому рахунку (а.с. 25-28).

Крім того, позивач вніс на депозитний рахунок № 7679 обумовлену договором суму грошових коштів у розмірі 13 600,00 доларів США, що підтверджується випискою по особовому рахунку (а.с. 29-32).

Частиною 1 статті 1060 ЦК України передбачено, що договір банківського вкладу укладається на умовах видачі вкладу на першу вимогу (вклад на вимогу) або на умовах повернення вкладу зі спливом встановленого договором строку (строковий вклад).

Відповідно до ч. 2 ст. 1060 ЦК України банк зобов'язаний видати вклад на першу вимогу вкладника. Умова договору про відмову від права на одержання вкладу на першу вимогу є нікчемною.

Згідно вимог ч. 3 ст. 1060 ЦК України, якщо відповідно до договору банківського вкладу вклад повертається вкладникові на його вимогу до спливу строку або до настання інших обставин, визначених договором, проценти за цим вкладом виплачуються у розмірі процентів за вкладами на вимогу, якщо договором не встановлений більш високий процент.

Згідно заяви позивача від 15.12.2014 року остання звернулася листом до банку з вимогою про розірвання договорів та повернення вкладів, що підтверджується чеком Укрпошти № 4389 від 15.12.2014 року (а.с. 100). Факт неодноразового звернення позивача до банку з заявою про повернення кредиту представник відповідача не заперечував, а отже зазначений факт є таким, що визнається сторонами, а тому доказуванню не підлягає.

Суд зазначає, що право на дострокове повернення вкладу передбачено поміж іншим і самими умовами укладених договорів, а саме пунктом 1.11, відповідно до якого, у випадку, якщо вкладник письмово заявляє про бажання достроково припинити дію Договору про банківський вклад а бо бажання зняти частину вкладу до закінчення строку, визначеного пунктом 1.3 Договору, дія Договору вважається припиненою достроково, а банк виплачує вкладнику весь вклад та проценти, нараховані за фактичний період перебування коштів на рахунку, але за меншою ставкою (1 5 річних за вкладом у валюті, та 0,1% річних за вкладом у гривні). Обидва договори містять вищезазначені умови.

Судом встановлено, що відповідач не виконав вимоги ч.ч. 2, 3 ст. 1060 ЦК України, та на звернення позивача повернути всю суму вкладу банк жодних дій не вчинив, грошові кошти так і не повернув, що свідчить про те, що відповідач свої зобов'язання по договорам банківського вкладу не виконав, безпідставно відмовив позивачу у поверненні вкладу.

Оскільки, вимоги ч.ч. 2, 3 ст. 1060 ЦК України є однією з умов, на яких між позивачем та відповідачем укладені вищевказані депозитні договори, суд вважає, що відповідач істотно порушив свої зобов'язання по цим договорам, фактично позбавивши позивача його права, передбаченого Законом, на повернення вкладу на першу вимогу, на що він розраховував при укладенні зазначених договорів.

Відповідно до ст. ст. 525, 526, 530 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, причому зобов'язання має виконуватися належним чином і у встановлений строк відповідно до умов договору.

Згідно із ч. 2 ст. 615 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання не звільняє винну сторону від відповідальності за порушення зобов'язання.

Згідно ст. 629 ЦК України, договір є обов'язковим до виконання сторонами.

В судовому засіданні представник відповідача не довів суду наявність законних підстав для відмови в поверненні позивачу вкладу. Доводи та обґрунтування останнього з цього приводу не підтверджуються належними та допустимими доказами і зводяться до однобічного тлумачення законодавства України на свою користь без належного аналізу вимог ч. 2 ст. 1060 ЦК України.

Статтями 626, 629 Цивільного кодексу України передбачено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну чи припинення цивільних прав та обов'язків. При цьому договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ч. 1 ст. 1058 ЦК України за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов'язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором.

Згідно ст. 2 ЗУ «Про банки і банківську діяльність» вклад (депозит) підлягає виплаті вкладнику відповідно до законодавства України та умов договору. Аналогічний зміст містить також п.3.3 «Положення про порядок здійснення банками України вкладних (депозитних) операцій з юридичними та фізичними особами», затвердженого постановою Правління НБУ від 03.12.2003 №516, який визначає, що банки повертають вклади (депозити) та сплачують нараховані проценти у строки, що визначені договором банківського вкладу і депозиту) між вкладником і банком.

Відповідно до ст. 610 ЦК України, порушенням зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання (неналежне виконання). У разі порушення зобовязання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: припинення зобовязання внаслідок односторонньої відмови від зобовязання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (ст. 611 ЦК України).

Зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору (ч. ч. 1, 2 ст. 651 ЦК України).

З матеріалів справи вбачається, що позивач не мав можливості розпоряджатися власними коштами, відповідно до укладених договорів, він не мав можливості отримати кошти з банкомату чи у банківській установі, тобто, договір не виконувався ПАТ «Дельта Банк» внаслідок чого позивач був позбавлений того, на що він розраховував при укладенні договору.

Відповідач фактично заблокував кошти позивача, позбавив можливості користуватися своїми коштами без відповідних правових підстав, внаслідок чого істотно порушив умови договору, що є підставою для розірвання зазначених депозитних договорів.

Відповідно до ч. 3 ст. 653 ЦК України якщо договір змінюється або розривається у судовому порядку, зобов'язання змінюється або припиняється з моменту набрання рішенням суду про зміну або розірвання договору законної сили.

Суд вважає безпідставними заперечення ПАТ «Дельта Банк» проти позову, в яких останній просить відмовити в задоволенні позову на підставі пп. 1, 2, 3 ч. 5 ст. 36 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», оскільки порушення прав позивача відбулося до введення тимчасової адміністрації.

Встановлено, що на підставі постанови Правління Національного банку України від 02.03.2015року № 150 «Про віднесення Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» до категорії неплатоспроможних» виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення від 02.03.2015 р. № 51 «Про запровадження тимчасової адміністрації у АТ «Дельта Банк», згідно з яким з 03.03.2015р. запроваджено тимчасову адміністрацію та призначено уповноважену особу Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації у АТ «Дельта Банк».

Згідно з ч. 5 ст. 36 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» під час тимчасової адміністрації не здійснюється, зокрема, задоволення вимог вкладників та інших кредиторів банку; примусове стягнення коштів та майна банку, звернення стягнення на майно банку, накладення арешту на кошти та майно банку; нарахування неустойки (штрафів, пені), інших фінансових (економічних) санкцій за невиконання чи неналежне виконання зобов'язань щодо сплати податків і зборів (обов'язкових платежів), а також зобов'язань перед кредиторами, у тому числі не застосовується індекс інфляції за весь час прострочення виконання грошових зобов'язань банку; нарахування відсотків за зобов'язаннями банку перед кредиторами.

Проте, в судовому засіданні встановлено, що порушення зобовязання відбулося ще до введення тимчасової адміністрації, а саме у грудні 2015 року, коли відповідач не відреагував на заяву позивача про розірвання договорів та повернення депозитних вкладів, не надав відповіді на заяву, що призвело до порушення прав позивача. Таким чином суд приходить до переконання, що порушені права позивача підлягають захисту.

Враховуючи викладені обставини, суд вважає доведеною обставиною, що дії відповідача щодо не повернення позивачу суми вкладів за вищезазначеними договорами є неправомірними, у звязку з чим позовні вимоги про стягнення з відповідача належних позивачу грошових коштів є законними та обґрунтованими, в повному обсязі доведеними, а тому підлягають задоволенню.

Що стосується заявлених позивачем вимог про відшкодування моральної шкоди суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Згідно ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Посилання позивача на положення ст. 22 ЗУ «Про захист прав споживачів» щодо стягнення моральної шкоди є безпідставними, оскільки цей закон застосовується до правовідносин між сторонами, які виникли з приводу депозитного договору, лише в частині не врегульованій нормами ЦК України та іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності.

Правовідносини, що виникли між сторонами у справі є договірними і відшкодування моральної шкоди у випадку їх порушення ні спірним договором про банківський вклад (депозит), ні законом не передбачено.

Стаття 22 ЗУ «Про захист прав споживачів» передбачає відшкодування моральної шкоди, але відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 4 цього закону лише у випадку завдання цієї шкоди внаслідок недоліків продукції (дефекту продукції). До правовідносин, що виникли між сторонами, зазначені норми не застосовуються.

Крім того, суд вважає, що позивачем не доведено наявності моральної шкоди, не надано доказів її завдання, та не доведено причино-наслідковий зв'язок між діями відповідача та моральною шкодою позивача, отже, правові підстави для відшкодування моральної шкоди відсутні.

За таких обставин, позовні вимоги щодо стягнення з відповідача на користь позивача моральної шкоди в розмірі 100 000,00 грн. є необґрунтованими та не підлягають задоволенню.

Згідно розяснень наданих у пункті 14 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судове рішення у цивільній справі» № 14 від 18.12.2009 року, відповідно до частини першої статті 192 ЦК законним платіжним засобом, обов'язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня. У зв'язку з цим при задоволенні позову про стягнення грошових сум суди повинні зазначати в резолютивній частині рішення розмір суми, що підлягає стягненню, цифрами і словами у грошовій одиниці України - гривні. У разі пред'явлення позову про стягнення грошової суми в іноземній валюті суду слід у мотивувальній частині рішення навести розрахунки з переведенням іноземної валюти в українську за курсом, встановленим Національним банком України на день ухвалення рішення.

Станом на 14.07.2015 року НБУ встановив офіційний курс валюти: 1 долар США - 21,9637 грн. Таким чином, 13 600,00 доларів США х 21,9637 грн. - дорівнює 298 706,32 грн.

Відповідно до ч. 3 ст. 88 ЦПК України, якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог.

Враховуючи вимоги ст. 80 ЦПК України, відповідно до якої ціна позову у позовах про стягнення грошових коштів визначається сумою, яка стягується, суд зазначає, що ціна позову у даній справі становить 13 600,00 доларів США, що на час ухвалення рішення еквівалентно 298 706,32 грн. (відповідно до офіційного курсу валют, встановленого НБУ на 14.07.2015 року за 1 долар США = 21,9637 грн.), + 21 000,00 грн., що разом дорівнює 319 706,32 грн. у звязку з чим судовий збір у цій справі підлягає стягненню з відповідача на користь держави у максимальному розмірі 3 197,06 грн.

На підставі ст.ст. 23, 525, 526, 530, 610, 611, 615, 620, 629, 651, 653, 1058, 1060 ЦК України, Законом України «Про захист прав споживачів», Законом України ««Про банки і банківську діяльність», та керуючись ст. ст. 10, 11, 58-60, 80, 88, 209, 212, 214-215, 218 ЦПК України, суд,-

В И Р І Ш И В :

Позовну заяву ОСОБА_3 до Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» про захист прав споживачів - задовольнити частково.

Розірвати договір № 005-03506-230614 банківського вкладу, укладений 23 червня 2014 року між ОСОБА_3 та Публічним акціонерним товариством «Дельта Банк».

Розірвати договір № 001-03531-100614 банківського вкладу, укладений 10 червня 2014 року між ОСОБА_3 та Публічним акціонерним товариством «Дельта Банк».

Стягнути з Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» на користь ОСОБА_3 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1, АДРЕСА_1) грошові кошти за договором банківського вкладу № 005-03506-230614 від 23 червня 2014 року у розмірі 13 600,00 доларів США, що на день ухвалення рішення дорівнює 298 706,32 грн. (двісті девяносто вісім тисяч сімсот шість гривень, 32 копійки).

Стягнути з Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» на користь ОСОБА_3 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1, АДРЕСА_1) грошові кошти за договором банківського вкладу № 001-03531-100614 від 10 червня 2014 року у розмірі 21 000,00 грн. (двадцять одну тисячу гривень, 00 копійок).

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» (ідентифікаційний номер НОМЕР_1) в дохід держави судовий збір у розмірі 3 197,06 грн. (три тисячі сто девяносто сім гривень, 06 копійок.)

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Рішення може бути оскаржено шляхом подання апеляційної скарги до апеляційного суду Дніпропетровської області через Красногвардійський районний суд м. Дніпропетровська протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення рішення можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя: Д.Л. Черкез