Провадження №2/193/12/15
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
Р І Ш Е Н Н Я

13 липня 2015 року Софіївський районний суд Дніпропетровської області в складі:

судді Шумської О. В.

при секретарі Палій Л.Г.

особи, які беруть участь у справі:

позивач ОСОБА_1 представник позивача ОСОБА_2

відповідач ОСОБА_3

представник відповідача ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в смт. Софіївка цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про поділ спільного набутого майна подружжя, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_1 звернулася до суду із зазначеним позовом, в обґрунтування заявлених вимог посилається на те, що вона перебувала у шлюбі з відповідачем, в період шлюбу придбали будинок, який є спільною сумісною власністю подружжя і у звязку із цим просить суд згідно з уточненими позовними вимогами (а.с.59) поновити термін звернення до суду, поділити між нею та відповідачем порівну, спільно набуте в шлюбі майно, вартістю 45390,00 гривень, а саме: - домоволодіння, що складається з будинку з господарськими будівлями та знаходиться за адресою: смт. Софіївка, вул. Центральна, 48 і належить їй з відповідачем на праві спільної сумісної власності, поділити порівну в ідеальних долях, в рівних частинах:1/2 домоволодіння, вартістю 45390,00 гривень, їй ОСОБА_1 та ? домоволодіння, вартістю 45390,00 гривень, відповідачу ОСОБА_3; визнати за нею, ОСОБА_1, право власності на ? частину домоволодіння, яке знаходиться за адресою: смт. Софіївка, вул. Центральна, 48 вартістю 45390,00 гривень; покласти на відповідача судові витрати, які складаються оплати судового збору в сумі 453,90 гривень .

Позивач та представник позивача в судовому засіданні будь-яких заперечень щодо недійсності наданих відповідачем розписки та опису не надали.

Відповідач та його представник у судовому засіданні вважають, що позовна заява не обгрунтована в підтвердження чого надав розписку позивача від 31.03.2001 року та опис від 23.02.2001 року майна яке було вивезено.

Розглянувши в судовому засіданні матеріали справи, заслухавши пояснення позивача, представника позивача, відповідача , представника відповідача, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено наступні факти і відповідні їм правовідносини .

ОСОБА_1 в період з 03 листопада 1984 року по 10 вересня 2001 року перебували з відповідачем у шлюбі, що підтверджують копія свідоцтва про укладення шлюбу та копія свідоцтва про розірвання шлюбу (а.с.4, 15).

Від шлюбу мають дітей: сина ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, сина ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2, та доньку ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_3.

В період шлюбу сторонами набуто житловий будинок в смт. Софіївка Софіївського району Дніпропетровської області, який зареєстрований в Жовтоводським бюро технічної інвентаризації за відповідачем ОСОБА_3. Відповідно до реєстраційного посвідчення, виданий Жовтоводським бюро технічної інвентаризації, майно за адресою смт. Софіївка, вул. Центральна, 48 зареєстровано за ОСОБА_3. Підстава виникнення права власності: договір купівлі-продажу (а.с. 9), посвідчений Софіївською державною нотаріальною конторою від 19.02.1992 року № 296 і записаний в книгу 16 (а.с.8), загальна вартість домоволодіння, розташованого за адресою: Дніпропетровська область, Софіївський район, смт. Софіївка, вул. Центральна, 48 станом на 08 вересня 2014 року становить 90780 гривень 00 копійок, що підтверджується висновком з незалежної оцінки №460 від 08.09.2014 року (а.с. 18).

Відповідно до ст. 22 Кодексу про шлюб та сім'ю, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку.

Майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, є власністю кожного з них (ст. 24 Кодексу про шлюб та сім'ю).

Згідно із ст. 25 Кодексу про шлюб та сім'ю якщо майно, яке було власністю одного з подружжя, за час шлюбу істотно збільшилося у своїй цінності внаслідок трудових або грошових затрат другого з подружжя або їх обох, воно може бути визнане судом спільною сумісною власністю подружжя.

Відповідно до ч. 3 ст. 29 Кодексу про шлюб та сім'ю для вимоги про поділ майна, яке є спільною сумісною власністю розведеного подружжя, встановлюється трирічний строк позовної давності.

Відповідно до ч. 1 ст.60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Згідно ч.2 ст.60 СК України діє презумпція права спільної сумісної власності подружжя на речі, придбані ним за час шлюбу.

Відповідно до ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Будь-яких домовленостей між сторонами судом встановлено не було.

Згідно із ч. 2 ст. 72 СК України до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності.

Позивач вказує, що в липні 2014 року вона дізналася, що відповідач шукає покупця на будинок та має намір висилити позивача разом із їхніми дітьми. Однак позивачем не надано підтверджень, щодо дійсного наміру відповідачем продажу спірного будинку.

Позивачем в порушення частин 1, 4 ст.60 ЦПК України не надано суду доказів того, що строк позовної давності нею порушено з поважних причин.

Таким чином судом встановлено, що сторони розірвали шлюбу 11 жовтня 2001 року , згідно свідоцтва про розірвання шлюбу серії І-КИ № 183034 виданий відділом реєстрації актів громадянського стану Софіївського районного управління юстиції Дніпропетровської області (а.с. 15), на підставі цього та згідно ст. 72 ч. 2 СК України суд застосовує трирічну позовну давність з дати розірвання шлюбу, тобто від 11 жовтня 2001 року.

За таких обставин, суд вважає, що вимоги позивача не можна визнати обґрунтованими, а тому вона задоволенню не підлягають.

Оскільки позивачу було відмовлено у задоволенні позову а судовий збір позивачем було сплачено при подачі позову, суд приходить до висновку про те, що витрати по сплаті судового збору покласти на позивача.

Керуючись ст.ст. 3, 10, 11, 26, 59, 60, 61, 212, 215, 214 ЦПК України, суд -

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про поділ спільного набутого майна подружжя відмовити в зв"зку з пропуском строку позовної давності.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя: О. В. Шумська