Справа №242/1398/15-ц
Провадження №2/242/690/15
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 липня 2015 року Селидівський міський суд Донецької області у складі: головуючого судді Пирогової Л.В., при секретарі Гречка К.О., за участю представника позивачів ОСОБА_1, відповідача ОСОБА_2, представника відповідача ОСОБА_3, розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань № 2 приміщення Селидівського міського суду Донецької області цивільну справу за позовом ОСОБА_4, ОСОБА_5 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням, виселення, визнання недійсним договору оренди житла, -

ВСТАНОВИВ:

20.04.2015 року представник позивача ОСОБА_1, яка діє від імені ОСОБА_4 та ОСОБА_5 на підставі довіреностей, звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про виселення. В обґрунтування позовних вимог зазначила, що квартира, розташована за адресою: м. Селидове Донецької області вул. Леніна 4-19 є спільною частковою власністю ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 Тривалий час їх сім,я проживала у м. Донецьку в квартирі відповідача. Декілька років тому ОСОБА_6 попросив наглядати свою доньку від першого шлюбу - ОСОБА_2 за станом квартири у м. Селидове та передав їй ключі від вищевказаної квартири.

24.02.2015 року ОСОБА_6 помер. Після спливу 3-4 днів після поховання відповідачка забажала, щоб вони звільнили квартиру в м. Донецьку, що вони і зробили. По приїзду в м. Селидове вони зателефонували відповідачці з метою отримати ключі від своєї квартири, на що вона відповіла погрозами та не бажала звільнити квартиру.

У судовому засіданні представник позивача неодноразово змінювала позовні вимоги, просить суд, з урахуванням уточнених позовних вимог:

зобов,язати відповідача усунути перешкоди у здійсненні позивачами права користування та розпорядження квартирою, розташованою за адресою: м. Селидове Донецької області вул. Леніна 4-19 шляхом передачі їм за місцем розташування житла ключей від вхідних дверей у квартиру та під,їзд та заборонити відповідачу вчиняти дії, пов,язані з обмеженням вільного доступу до житла позивачів за вказаною адресою;

виселити відповідачку з квартири, розташованої за адресою: м. Селидове Донецької області вул. Леніна 4-19 без надання іншого жилого приміщення;

зобов,язати відповідачку звільнити квартиру з моменту винесення рішення по справі та передати її позивачам;

визнати недійсним договір оренди житла від 01.01.2015 року, укладеного між ОСОБА_6 та ОСОБА_2 з моменту його укладення, судові витрати покласти и на відповідача.

У судовому засіданні представник позивачів підтримала позов у повному обсязі та просила його задовольнити, з урахуванням заяв про збільшення позовних вимог, пояснила, що заява ОСОБА_2 щодо передачі ключів адресована не на ім,я позивачів, а вона, як представник не має повноважень для отримання ключей від квартири за адресою: м. Селидове Донецької області вул. Леніна 4-19.

Відповідач ОСОБА_2 у судовому засіданні позов не визнала, пояснила, що позивачі раніше проживали у її квартирі в м. Донецьку, а вона з їх згоди та згоди батька ОСОБА_6 проживає у квартирі, розташованій за адресою: м. Селидове Донецької області вул. Леніна 4-19. З 01.01.2015 року між ОСОБА_6 та нею було укладено договір оренди зазначеної квартири строк на 1 рік. Надати суду не має можливості оригіналу договору оренди вказаного приміщення, оскільки він знаходиться у позивачів. Після смерті батька позивачі приїжджали у м. Селидове, вона не чинила їм жодних перешкод у користування квартирою за адресою: м. Селидове Донецької області вул. Леніна 4-19, ключі від квартири вона надає представнику позивачів у судовому засіданні та готова надати позивачам у будь-який час. Вона має реєстрацію за іншою адресою, але в тому приміщенні немає умов для проживання. На теперішній час проводиться ремонт у будинку її чоловіка, куди вона згодом має намір переїхати, вважає, що протягом дії договору оренди вона має право проживати у даній квартирі. Просить суд відмовити у задоволенні позову.

Представник відповідача ОСОБА_2 ОСОБА_3, у судовому засіданні позов не визнав та пояснив, що відповідач не чинить жодних перешкод позивачам у користуванні квартирою за адресою: м. Селидове Донецької області вул. Леніна 4-19. Крім того, після смерті батька відповідачка звернулась до нотаріальної контори за оформленням спадщини, до складу якої, у тому числі входе і вказана квартира. Просить суд відмовити у задоволенні позову у повному обсязі.

Суд, розглянувши подані документи, вислухавши пояснення представника позивачів, відповідача та його представника, повно і всебічно з'ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Положеннями ст.10 ЦПК України визначено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно вимог ч.1 ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до вимог ч.1 ст.57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.

Стаття 41 Конституції України гарантує непорушність права власності. Ніхто не може бути протиправно обмежений у його здійсненні. Приватна власність охороняється державою, що забезпечує його недоторканність і саме в чинність цього ніхто не може бути обмеженим у його здійсненні.

У відповідності зі ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав і основних свобод людини, ратифікованого Верховною Радою України 17.07.97 р., яка згідно із ст.9 Конституції України є частиною законодавства, ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права.

Правом власності, згідно ч.1 ст.316 ЦК України, є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

З викладених у позовній заяві обставин, які за ч.1 ст.61 ЦПК України не підлягають доказуванню, оскільки визнані сторонами, судом встановлено, що на підставі свідоцтва №6839 про право власності на житло від 18.11.2011 р. виданого Селидівською біржею нерухомості, квартира розташована за адресою: м. Селидове вул. Леніна 4-19 належить ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 по 1/3 частки кожному. (а.с. 10)

Згідно ст.150 ЖК УРСР громадяни, які мають у приватній власності будинок, квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

На підставі ст. 64 ЖК УРСР члени сім'ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов'язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім'ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов'язаннями, що випливають із зазначеного договору.

До членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти і

батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо

вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне

господарство.

Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім'ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов'язки, як наймач та члени його сім'ї.

Згідно свідоцтва про народження серії I-НО № 675943, виданого повторно 29.04.2015 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Селидівського міського управління юстиції у Донецькій області батьком відповідача ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1 є ОСОБА_6, актовий запис № 775.(а.с. 34)

Відповідно до акту про проживання від 26.03.2015 року, складеного депутатом міської ради ОСОБА_7, за результатом перевірки житлових умов власника квартири ОСОБА_6, померлого 24.02.2015 року за адресою: м. Селидове вул. Леніна 4-19, встановлено, що фактично за даною адресою з березня 2010 року проживає його донька ОСОБА_2, яка зареєстрована за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_2.

Згідно ч. 3 ст. 116 ЖК УРСР осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення.

Відповідно правової позиції викладеної Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ у листі від 28.01.2013р. №24-150/0/4-13 «Про практику застосування судами законодавства під час розгляду цивільних справ про захист права власності та інших речових прав», зазначено, що виселення є категорією житлового законодавства, тому при розгляді цивільних справ за позовом про усунення першкод у користуванні власністю шляхом виселення предметом доказування є втрата права на житло, або взагалі його відсутність, або інші передбачені ЖК України підстави для позбавлення права на житло.

Судом встановлено, що відповідач ОСОБА_2 Б є спадкоємцем за законом, прийняла спадщину після смерті ОСОБА_6, померлого 24.02.2015 року, до складу спадщини, у тому числі належить 1/3 частки квартири, розташованої за адресою: м. Селидове вул. Леніна 4-19, що підтверджується довідкою № 211/01-16 від 17.06.2015 року, наданою приватним нотаріусом Селидівського міського нотаріального округу ОСОБА_8 (а.с.80-82)

Відповідно до ч. 5 ст. 1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.

Згідно з ч. 3 ст. 1296 ЦК України відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину.

Суд вважає неспроможними ствердження представника позивачів з приводу того, що відповідач самовільно зайняла квартиру, розташовану за адресою: м. Селидове вул. Леніна 4-19, оскільки, як встановлено судом, відповідач тривалий час з 2010 року по день смерті свого батька ОСОБА_6 проживає у даній квартирі зі згоди співвласників квартири, у тому числі позивачів, які в цей період проживали у її квартирі в м. Донецьку та не оспорювали право на проживання ОСОБА_2 у квартирі, за адресою: м. Селидове вул. Леніна 4-19.

На підставі ст. ст. 11, 60 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних та юридичних осіб, поданим відповідно цього Кодексу, в межах заявлених позовних вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу свої вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях

Зважаючи на викладене, суд вважає, що позивачем у справі не виконано вимоги чинного цивільно-процесуального законодавства щодо надання суду доказів на підтвердження обставин, на які він послався як на підставу своїх вимог, а саме: того, що відповідач самоправно займає квартиру, розташовану за адресою: м. Селидове вул. Леніна 4-19.

На основі повно і всебічно зясованих обставин, на які посилався позивач, як на підставу своїх вимог, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний звязок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд дійшов висновку, що позовні вимоги представника позивача ОСОБА_1, яка діє від імені ОСОБА_4 та ОСОБА_5 до ОСОБА_2 про виселення з квартири, розташованої за адресою: м. Селидове Донецької області вул. Леніна 4-19 без надання іншого жилого приміщення та зобов,язання звільнити квартиру з моменту винесення рішення по справі та передати її позивачам є необґрунтованими та такими, що задоволенню не підлягають.

Що стосується позовної вимоги про зобов,язання відповідача усунути перешкоди у здійсненні позивачами права користування та розпорядження квартирою, розташованою за адресою: м. Селидове Донецької області вул. Леніна 4-19 шляхом передачі їм за місцем розташування житла ключей від вхідних дверей у квартиру та під,їзд та заборонити відповідачу вчиняти дії, пов,язані з обмеженням вільного доступу до житла позивачів за вказаною адресою, суд зазначає наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Виходячи з наведеного, суд вважає, що дана вимога задоволенню не підлягає, оскільки у судовому засіданні представником позивача не надано жодного належного та допустимого доказу на підтвердження порушеного права позивачів у здійсненні ними права користування та розпорядження квартирою, розташованою за адресою: м. Селидове Донецької області вул. Леніна 4-19.

Щодо позовних вимог про визнання недійсним договору оренди житла від 01.01.2015 року, укладеного між ОСОБА_6 та ОСОБА_2 з моменту його укладення, то суд зазначає наступне.

Відповідно до ч. 2 ст. 158 ЖК УРСР договір найму жилого приміщення укладається між власником будинку (квартири) і наймачем у письмовій формі з наступною реєстрацією у виконавчому комітеті місцевої Ради народних депутатів або в органі управління, що ним утворюється. Договір повинен містити вказівку на предмет договору, строк, на який він укладається, визначати права і обов,язки наймодавця і наймача та інші умови найму.

Згідно п. 8 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» відповідно до частини першої статті 215 ЦК підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК, саме на момент вчинення правочину. Не може бути визнаний недійсним правочин, який не вчинено. У зв'язку з цим судам необхідно правильно визначати момент вчинення правочину (статті 205 - 210, 640 ЦК тощо).

Зокрема, не є укладеними правочини (договори), у яких відсутні встановлені законодавством умови, необхідні для їх укладення (відсутня згода за всіма істотними умовами договору; не отримано акцепт стороною, що направила оферту; не передано майно, якщо відповідно до законодавства для вчинення правочину потрібна його передача тощо). Згідно із статтями 210 та 640 ЦК не є вчиненим також правочин у разі нездійснення його державної реєстрації, якщо правочин підлягає такій реєстрації.

Встановивши ці обставини, суд відмовляє в задоволенні позову про визнання правочину недійсним. Наслідки недійсності правочину не застосовуються до правочину, який не вчинено.

Виходячи з наведеного, суд вважає, що договір оренди квартири розташованої за адресою: м. Селидове Донецької області вул. вул. Леніна 4-19 від 01.01.2015 року не є укладеним, оскільки у ньому відсутні встановлені законодавством умови, необхідні для їх укладення, а саме: реєстрація даного договору у виконавчому комітеті місцевої Ради народних депутатів або в органі управління, що ним утворюється.

На підставі вищезазначеного, суд приходить до висновку що позовні вимоги про визнання недійсним договору оренди житла від 01.01.2015 року є необґрунтованими та такими, що задоволенню не підлягають.

Відповідно до ст. 88 ЦПК України, судові витрати не відшкодовуються.

Керуючись ст.ст. 10, 11, 60, 88, 209, 212-215, 218 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_4, ОСОБА_5, в інтересах яких на підставі довіреності діє ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про виселення та визнання договору оренди житла недійсним відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Апеляційного суду Донецької області через Селидівський міський суд Донецької області протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Повний текст рішення складено 16.07.2015 року.

Суддя