Справа № 569/4147/15-ц
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 липня 2015 року м.Рівне

Рівненський міський суд Рівненської області

в особі головуючого судді - Кучиної Н.Г.

при секретарі - Соломон О.М.

з участю представника позивача - ОСОБА_1

представника відповідача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до Акціонерного комерційного інноваційного банку «УкрСиббанк» в особі Рівненського відділення АКІБ «УкрСиббанк» про захист порушеного права споживача фінансових послуг, визнання Договору про надання споживчого кредиту № 0 від 05 грудня 2007 року недійсним, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач, звернувся до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства комерційний банк «УкрСиббанк», про захист порушеного права споживача фінансових послуг, визнання недійснимДоговору про надання споживчого Кредиту № 0 від «05» грудня 2007 року .

Позовні вимоги обґрунтовує тим, що «05» грудня 2007 року, між ним та Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» (правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство комерційний банк «УкрСиббанк»), було укладено Договір про надання споживчого Кредиту № 0.

Відповідно до п.1.1.-1.3. кредитного Договору, Відповідач в порядку та на умовах визначених цим Договором, взяв на себе зобовязання надати Позичальнику грошові кошти в сумі 51 000,00 (п'ятдесят одна тисяча доларів США 00 цнт.), що дорівнює еквіваленту 257 550,00 (двісті п'ятдесят сім тисяч п'ятсот п'ятдесят грн. 00 коп.) гривень за курсом НБУ на день укладання Договору з оплатою за процентною ставкою 12,4 (дванадцять цілих чотири десятих) процентів річних, з кінцевим терміном повернення заборгованості до «04» лютого 2028 року, на умовах визначених цим Договором.

Кредит надається Позичальнику на купівлю нерухомості, а саме: для купівлі двокімнатної квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (п.1.4).

Відповідно до умови п. 2.1. кредитного договору, забезпеченням виконання зобовязань Позичальника за цим Договором є: застава нерухомості, а саме: однокімнатна квартира, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1.

Того ж дня, «05» грудня 2007 року, між Позивачем та Відповідачем було укладено: Договір іпотеки №71787 та Додаткову угоду № 1 до Договору про надання споживчого кредиту №0.

В умовах укладеного Договору про надання споживчого кредиту, його Сторонами було визначено порядок надання і погашення кредиту а також порядок внесення змін до його змісту.

Надання кредиту (грошових коштів) здійснюється «05» грудня 2007 року. Кредит нараховується шляхом зарахування Банком коштів на поточний рахунок Позичальника № 801 у Банку для подальшого використання за цільовим призначенням (п.п.1.2.1., 1.5.)

Позичальник повертає суму кредиту, сплачує проценти, штрафи та інші платежі згідно умов Договору на рахунок №431 (п.1.2.2.).

Відповідачем викладено графік погашення заборгованості, в додатку №1 до вказаного Договору про надання споживчого кредиту.

Позивач зазначає, що Банк не дотримав та грубо порушив встановлені коментованими Законами імперативні вимоги діючого Законодавства України та приписи Національного Банку України, які визначені законом як істотні та є необхідні для даного виду договорів, а саме: не виконав вимоги Закону про дотримання істотних умов договору, щодо надання Позичальнику обєктивної, повної та достовірної інформації, про умови кредиту під час укладення договору про надання споживчого кредиту забезпеченого іпотекою, які є істотними для такого виду договорів а також на те, що Банк в умовах кредитного договору, приховав фактичне значення реальної процентної ставки та фактичне значення подорожчання кредиту, які суттєво відрізняються від тієї реальної процентної ставки за кредитом та, того розміру подорожчання кредиту, які були обумовлені та узгодженого між сторонами кредитного правочину в його умовах. За таких обставин, просить суд визнати кредитний договір недійсним.

У судовому засіданні представник позивача ОСОБА_1 позовні вимоги підтримав у повному обсязі. Пояснив, що зміст та умови Договору про надання споживчого Кредиту № 0 від 05.12.2007 року були розроблені безпосередньо відповідальними працівниками банку. А тому, позичальник був позбавлений фактичної можливості вносити зміни до змісту кредитного договору, і при його укладенні мав можливість погодитись лише на ті умови, які були запропоновані йому банком щодо істотних умов договору та відсоткової ставки. Відповідачем навмисно недотримано та грубо порушено встановлені вимоги діючого законодавства України та приписи Національного Банку України для укладення оспорюваного виду кредитного договору, які визначені законом як істотні та є необхідні, зокрема: банк належно не виконав вимоги Закону про дотримання істотних умов договору, а сааме: не надав позичальнику повної, обєктивної та достовірної інформації про умови кредиту перед укладенням та під час укладення договору про надання споживчого кредиту забезпеченого іпотекою; навмисно приховав та невірно відобразив фактичні дані і відомості, відносно значення реальної процентної ставки та абсолютного значення подорожчання кредиту, які суттєво відрізняються від тієї реальної процентної ставки за кредитом, що обумовлена між сторонами кредитного договору та того розміру абсолютного подорожчання кредиту, які узгоджені між сторонами кредитного правочину в його умовах; у змісті оспорюваного кредитного договору, не встановив та невизначив для позичальника умови договору, щодо збереження реальної вартості предмету іпотеки.

У ході судового розгляду справи представник позивача ОСОБА_1 повністю підтвердив обставини, на які посилається у позовній заяві та просив позов задоволити у повному обсязі.

Представник відповідача ОСОБА_2, позовні вимоги не визнав. Пояснив, що сторони, керуючись своїм власним волевиявленням, уклали правочин на визначених ними умовах, досягли всіх істотних умов договору та приступили до його виконання. До Договору про надання споживчого Кредиту № 0 від 05.12.2007 року, було складено Додаток №1, в якому викладено «Графік платежів, визначення сукупної вартості кредиту» (надалі - Графік). Тому вважати, що до позивача не була доведена певна інформація немає підстав з огляду на підписання договору та графіку його сторонами з визначеними умовами, які відповідають вимогам закону та наслідки їх укладення вже настали. Крім того, позивач не наводить жодних обставин, які свідчили б про те, що він не уклав би даний договір володіючи іншою інформацією.

Представник відповідача ОСОБА_2, у судовому засіданні наголосив на тому, що при укладенні кредитного договору банк надав позичальнику всю належну інформацію, про умови кредитування та орієнтовну сукупну вартість кредиту, з якою позичальник був ознайомлений. А тому посилання позивача ґрунтується на припущеннях та не вказує на жодну фактичну обставину, яка б могла свідчити, про вину та умисел відповідача при укладенні правочину.

Вислухавши сторони, дослідивши представлені у справі докази, суд прийшов до висновку, що позов задовольняє з наступних підстав.

Так, судом встановлено, що «05» грудня 2007 року, між позивачем та Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» (правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство комерційний банк «УкрСиббанк»), було укладено Договір про надання споживчого Кредиту № 0.

Відповідно до п.1.1.-1.3. кредитного Договору, Відповідач в порядку та на умовах визначених цим Договором, взяв на себе зобовязання надати Позичальнику грошові кошти в сумі 51 000,00 (п'ятдесят одна тисяча доларів США 00 цнт.), що дорівнює еквіваленту 257 550,00 (двісті п'ятдесят сім тисяч п'ятсот п'ятдесят грн. 00 коп.) гривень за курсом НБУ на день укладання Договору з оплатою за процентною ставкою 12,4 (дванадцять цілих чотири десятих) процентів річних, з кінцевим терміном повернення заборгованості до «04» лютого 2028 року, на умовах визначених цим Договором.

Кредит надається Позичальнику на купівлю нерухомості, а саме: для купівлі двокімнатної квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (п.1.4).

Відповідно до умови п. 2.1. кредитного договору, забезпеченням виконання зобовязань Позичальника за цим Договором є: застава нерухомості, а саме: однокімнатна квартира, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1.

Того ж дня, «05» грудня 2007 року, між Позивачем та Відповідачем було укладено: Договір іпотеки №71787 та Додаткову угоду № 1 до Договору про надання споживчого кредиту №0.

В умовах укладеного Договору про надання споживчого кредиту, його Сторонами було визначено порядок надання і погашення кредиту а також порядок внесення змін до його змісту.

Надання кредиту (грошових коштів) здійснюється «05» грудня 2007 року. Кредит нараховується шляхом зарахування Банком коштів на поточний рахунок Позичальника № 801 у Банку для подальшого використання за цільовим призначенням (п.п.1.2.1., 1.5.)

Позичальник повертає суму кредиту, сплачує проценти, штрафи та інші платежі згідно умов Договору на рахунок №431 (п.1.2.2.).

Відповідачем викладено графік погашення заборгованості, в додатку №1 до вказаного Договору про надання споживчого кредиту.

В пункті 10.13 кредитного договору зазначено: підписанням даного договору позичальник свідчить, що всі умови даного договору, йому цілком зрозумілі і він вважає їх справедливими по відношенню до нього; перед підписанням даного договору позичальником отримано інформаційний лист відповідно до вимог чинного законодавства України, зокрема, п.2 ст.11 Закону України «про захист прав споживачів».

У відповідності до положень ст.ст. 1054,1055 ЦК України кредитний договір повинен бути укладений в письмовій формі та містити в собі положення щодо розміру та умов кредиту.

Укладений сторонами кредитний договір визначений сторонами як споживчий кредит, а тому для нього встановлено особливий порядок укладення.

У договорах за участю фізичної особи - споживача, враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів (ч.2 ст.627 ЦК України). Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом (ч. 3 ст.1054 цивільного закону).

Рішенням Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року у справі за конституційним зверненням щодо офіційного тлумачення положень п.п. 22, 23 ст. 1, ст. 11 ,ч. 8 ст. 18, ч. 3 ст. 22 Закону України «Про захист прав споживачів» у взаємозв»язку з положеннями ч. 4 ст. 42 Конституції України (справа про захист прав споживачів кредитних послуг) визначено, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору.

За положеннями ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. ч. 1 - 3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу.

Частиною 2 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів», та ч.1 ст.6 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» передбачено, що «Фінансові послуги врегульовують питання щодо відомостей, які кредитодавець має у письмовій формі повідомити споживачеві перед укладенням договору споживчого кредитування».

У частині 4 пункту 4 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» та ч.1 ст.6 ЗУ «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг»встановлено: «У договорі про надання споживчого кредиту зазначаються: 1) сума кредиту; 2) детальний розпис сукупної вартості кредиту для споживача (у процентному значенні та грошовому виразі) з урахуванням відсоткової ставки за кредитом та вартості всіх послуг (реєстратора, нотаріуса, страховика, оцінювача тощо), пов'язаних з одержанням, обслуговуванням, погашенням кредиту та укладенням договору про надання споживчого кредиту; 3) дата видачі кредиту або, якщо кредит видаватиметься частинами, дати і суми надання таких частин кредиту та інші умови надання кредиту; 4) право дострокового повернення кредиту; 5) річна відсоткова ставка за кредитом; 6) умови дострокового розірвання договору; 7) інші умови, визначені законодавством.

До інших умов, визначених актами цивільного законодавства, у даному конкретному випадку з урахуванням специфіки кредитного договору та виду забезпеченості (яким, згідно припису п.2.1. кредитного договору є іпотека), слід віднести обов'язкові умови які урегульовують дані правовідносини зокрема, Закон України «Про іпотечне кредитування, операції з консолідованим іпотечними боргом і іпотечними сертифікатами» № 979-IV (надалі - Закон № 979-IV).

Статею 1 вказаного Закону № 979-IV визначено, що іпотечний борг - це основне зобов'язання за будь-яким правочином, виконання якого забезпечене іпотекою.

За правилом ст.2 Закону № 979-IV, Договір про іпотечний борг виникає з цивільно правових відносин між сторонами договору за умови дотримання встановлених цим Законом вимог. Умови договору про іпотечний борг та зміст самого іпотечного договору розробляє кредитодавець.

Основні економічні та правові вимоги виникнення іпотечного боргу мають бути розкриті Кредитодавцем іще до укладення договору про іпотечний борг. Ця інформації має бути оприлюднена ним у письмовій форміі містити: опис усіх грошових зборів і витрат, пов'язаних з установленням іпотеки; принципи визначення плати за договором про іпотечний борг; порядок дострокового виконання основного зобов'язання у разі неплато-спроможності боржника або невиконання боржником своїх зобов'язань за договором про іпотечний борг та юридичні наслідки цього невиконання; право боржника попереджати кредитодавця про можливе невиконання основного зобов'язання; реквізити ліцензії та/або свідоцтва про внесення кредитодавця до Державного реєстру фінансових установ чи Державного реєстру банків; положення про інфляційне застереження.

Встановлена Законодавцем в коментованій нормі Закону передумова обовязкової необхідності для Банку здійснювати встановлення положення про інфляційне застереження, (яке Законодавцем визначено, як спосіб встановлення та узгодження з Іпотекодавцем домовленості про розрахунки індексації інфляційних втрат вартості предмету іпотеки та збереження її реальної вартості),є такою, що перш за все направлена, на необхідність дотримання рівноправя сторін (учасників договору), дотримання справедливого балансу договірних правовідносин та на збереження реальної вартості предмету іпотеки.

В супротивному випадку, відсутність в умовах спірного правочину вище зазначених застережень та домовленостей між сторонами кредитного договору, суттєво порушує баланс договірних правовідносин Позичальника, істотно знецінює вартість предмету іпотеки та значно погіршує становище Іпотекодавця йому на шкоду, що є недопустимим.

Отже, вище наведена правова конструкція норм Законів, надає суду підстави для висновку, що: на дані правовідносини, окрім вимоги ст. 1054 ЦК України, ЗУ «Про захист прав споживачів», ЗУ «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», також поширюється дія норм ЗУ «Про іпотечне кредитування, операції з консолідованим іпотечними боргом і іпотечними сертифікатами», і при укладенні такого виду кредитного договору, Кредитодавець має керуватись правилами та дотримуватись імперативних норм і вимог, встановлених цими Законами; приписи ст.2 Закону № 979-IV, «щодо необхідності та обовязку визначення кредитодавцем саме в кредитному договорі основних економічних та правових вимог виникнення іпотечного боргу, на які міститься посилання в ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» та ч.1 ст.6 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг»(із числа інших обов'язкових умов, що випливають із суті та умов договору), мають бути визначені та розкриті Банком саме в змісті кредитного договору іще до укладення іпотечного договору, шляхом оприлюднення таких відомостей у письмовій формі».

Вище зазначені вимоги, є визначеними законом істотними умовами кредитного договору, укладеного між позичальником і банком, а їх зміст та умови є такими, що можуть вплинути на рішення споживача про необхідність придбання послуги з надання кредиту та являються необхідними і обовязковими для такого виду договорів.

В п.14. Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 30.03.2012 року "Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин" вказано, що при вирішенні спорів про визнання кредитного договору недійсним суди мають враховувати вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема ЦК (статті 215,1048-1052,1054-1055), статті 18-19 Закону України "Про захист прав споживачів".

Відповідно до ч.5 ст.11, ст.18 Закону України "Про захист прав споживачів" до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.

З аналізу матеріалів Договору про надання споживчого Кредиту № 0 від 05.12.2007 року та Додатокової угоди №1 до нього,судом встановлено, що в їх змісті є відсутні встановлені законодавством обов'язкові умови, які необхідні для їх укладення, а саме:

-Не встановлено умов надання кредиту, зокрема про можливі настання валютних ризиків для Позичальника;

-Не встановлено, не розкрито та є відсутніми обовязкові умови, щодо основних економічних і правових вимог виникнення іпотечного боргу, шляхом оприлюднення їх у письмовій формі, іще до укладення такого договору.

-Не встановлено інфляційного застереження та відсутні належні дані і відомості, відносно досягнутої домовленості, про розрахунки індексації інфляційних втрат вартості предмету іпотеки та збереження її реальної вартості.

У відповідності до ст.638 ЦК, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Кредитний договір є неукладеним (не відбувся), коли сторони в належній формі не досягли згоди щодо хоча б однієї його істотної умови, передбаченої законодавцем.

Відповідно до п.8 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», підставою недійсності правочину, відповідно до ч.1 ст.215 ЦК, є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені ст.203 ЦК, саме на момент вчинення правочину. Не може бути визнаний недійсним правочин, який не вчинено. Зокрема, не є укладеним правочин (договори), у яких відсутні встановлені законодавством умови, необхідні для їх укладення (відсутня згода за всіма істотними умовами договору; не отримано акцепт стороною, що направила оферту; не передано майно, якщо відповідно до законодавства для вчинення правочину потрібна його передача тощо).

Отже, оскільки вище вказані обов'язкові відомості не були встановлені та не розкриті відповідачем в кредитному договорі, і докази про це, не були надані суду та є відсутніми, за таких умов, суд прийшов до обґрунтованого та підставного висновку, що кредитний договір не відповідає вимогам чинного законодавства України, а його сторонами, в належній формі не було досягнуто згоди щодо істотних умов договору, передбачених законодавцем .

Разом з тим, судом встановлено, що відповідно до п.1.1.1.3.1. кредитного Договору, Відповідач в порядку та на умовах визначених цим Договором, взяв на себе зобовязання надати Позичальнику грошові кошти в сумі 51 000,00 (п'ятдесят одна тисяча доларів США 00 цнт.), що дорівнює еквіваленту 257 550,00 (двісті п'ятдесят сім тисяч п'ятсот п'ятдесят грн. 00 коп.) гривень за курсом НБУ на день укладання цього Договору, з оплатою за процентною ставкою 12,4 (дванадцять цілих чотири десятих) процентів річних, з кінцевим терміном повернення заборгованості до «04» лютого 2028 року, на умовах визначених цим Договором.

Умовами п.1.2.2, було зобовязано позичальника повертати суму кредиту та сплачувати проценти шляхом сплати ануїтет них платежів у розмірі 575,00 дол.США, в день сплати ануїтетних платежів.

Згідно з п.1.3.3 договору, нарахування процентів за цим Договором здійснюється щомісяця у два етапи за методом «30/360» відповідно до вимог нормативно правових актів Національного банку України та чинного законодавства України.

Умовами п.4.8 кредитного договору,також було зобовязано позичальника застрахувати за свій власний рахунок предмет застави на користь банку в рекомендованій банком страховій компанії, на строк не менше одного календарного року від настання страхових, на випадок пошкодження, втрати або знищення майна.

В умовах п.11.1. Сторони домовились про договірне списання Банком з усіх рахунків Позичальника в національній та іноземній валюті, відкритих в АКІБ «Укрсиббанк», в разі недостатності коштів позичальника на його поточному рахунку 7801.

Згідно з п.п.11.2.2., 11.2.3 договірне списання коштів здійснюється в сумі валюти фактичної заборгованості позичальника за договором та в іншій валюті, еквівалентній сумі коштів у валюті фактичної заборгованості позичальника за договором і витрат банку (збору на обовязкове державне пенсійне страхування тощо), які повязані з купівлею/продажем/обміном (конвертацією) валюти на Міжбанківському валютному ринку України та/або її обміном на Міжнародному валютному ринку, за поточним курсом, що склався на МВРУ та/або МВР на дату здійснення банком її купівлі/продажу/обміну, у випадку, якщо коштів на рахунках позичальника у валюті фактичної заборгованості недостатньо для погашення такої заборгованості, або вони є відсутні.

Отже, виходячи з аналізу наведених умов кредитного договору зокрема, про умови, в частині про договірне списання обслуговування та погашення (повернення) позичальником кредитної заборгованості, які допускають здійснення такого повернення позичальником в іншій валюті, яка не співпадає з валютою фактичної заборгованості позичальника за договором, суд прийшов до висновку та встановив, що погашення такої заборгованості перед банком, позичальник здійснює виходячи зі своїх доходів, які він отримує в національній валюті України гривні.

Відповідно до правила ст. 628 ЦК України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства

Згідно правила ч.1 ст. 1056-1 ЦК України, процентна ставка за кредитом може бути фіксованою або змінюваною. Тип процентної ставки визначається кредитним договором.

Постановою Правління НБУ № 168 від 10.05.2007 року "Про затвердження Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту", які розроблені у відповідності до ст. 11 Закону України "Про захист прав споживачів", затверджено форму детального розпису сукупної вартості кредиту та Правила надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту (надалі - Правила).

У даних Правилах вказані обов'язкові умови із числа інших обов'язкових умов договору, на які міститься посилання в ст.11 Закону України "Про захист прав споживачів", необхідність яких випливає із суті та умов договору, які є істотними та які можуть вплинути на рішення споживача про необхідність придбання послуги з надання кредиту.

Витрати, що складають сукупну вартість кредиту, законодавцем визначено у частині д). п.2 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів», згідно якої сукупна вартість кредиту включає перелік усіх витрат, пов'язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо.

Частиною 2 п. 16. постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 30.03.2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» передбачено що суди повинні з'ясувати виконання банками чи іншими фінансовими установами положення статей 11, 18, 21 Закону України «Про захист прав споживачів», а також пункту 3.8 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою Правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168.

На підставі відповідного клопотання представника Позивача, 30.04.2015 року, судом було призначено проведення судово економічної експертизи експертом «Київської незалежної судово експертної установи».

Клопотанням судового експерта «Київської незалежної судово експертної установи» ОСОБА_4, від 02.07.2015 року, вих. №1482, було затребувано від позивача та відповідача додаткові документи по Договору про надання споживчого Кредиту № 0 від 05.12.2007 року, які необхідні для проведення експертизи. Копію даного клопотання було направлено судом його сторонам.

Зі змісту листа представника відповідача ОСОБА_5 від 17.06.2015 року вбачається, що сторона відповідача відмовляється надавати для дослідження судовому експерту зазначені ним документи та перекладає це, на сторону позивача в звязку із тим, що сторона позивач, виступила ініціатором проведення судово економічної експертизи.

Експертиза проводилась за наявними матеріалами справи, які надані експерту позивачем.

Частиною ст.146 ЦПК України встановлено: У разі ухилення особи, яка бере участь у справі, від подання експертам необхідних матеріалів, документів або від іншої участі в експертизі, якщо без цього провести експертизу неможливо, суд залежно від того, хто із цих осіб ухиляється, а також яке для них ця експертиза має значення, може визнати факт, для з'ясування якого експертиза була призначена, або відмовити у його визнанні.

Отже враховуючи, що проведення судово економічної експертизи має суттєве значення по справі, для встановлення викладених позивачем в позовній заяві обставин, щодо факту введення банком позичальника в оману, при укладенні оспорюваного Договору про надання споживчого Кредиту № 0 від 05.12.2007 року, а також те, що відповідач ухилився від подання експерту необхідних документів, за таких обставин, суд прийшов до висновку та вважає можливим, визнати встановлені експертним дослідженням факти, для зясування яких, було призначено судом проведення судово економічної експертизи.

В судовому засіданні представник відповідача в своїх запереченнях та поясненнях зазначив, що суд, в порушення вимоги щодо територіальності, згідно «Інструкції про призначення та проведення судових експертиз та експертних досліджень та Науково - методичних рекомендацій з питань підготовки та призначення судових експертиз та експертних досліджень», затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 08.10.1998 за № 53/55, призначивши проведення судово економічної експертизи в Київській незалежній судово експертній установі, (тобто, поза межами територіальної зональності місцезнаходження суду) упереджено поставився до сторони відповідача.

Вказані доводи представника відповідача не заслуговують на увагу суду, з огляду на наступне.

Згідно з абз.4 ст.4 Закону України «Про судову експертизу», Незалежність судового експерта та правильність його висновку забезпечуються існуванням установ судових експертиз, незалежних від органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування та суду.

Відповідно до правила ч. 1. ст.10 ЦПК України, Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Вимогою ч.1 ст. 60 ЦПК України, встановлено обовязок кожній стороні довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

В судовому засіданні 30.04.2015 року, при заслуховуванні та вирішенні клопотання представника позивача, (щодо призначення проведення судом судово економічної експертизи в незалежній експертній установі від органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування та суду), представник відповідача ОСОБА_2, не висловив та не надав суду жодних пропозицій, щодо переліку інших експертних установ, для ймовірного проведення судово економічної експертизи.

Жодних заяв від представників ПАТ «Укрсиббанк», про відвід експерта, до суду не надходило.

Будь-яких доказів, щодо упередженості судового експерта ОСОБА_4, та доказів необєктивності і неправильності зробленого ним експертного висновку, представником відповідача ОСОБА_2, суду не надано.

Разом з тим, в судовому засіданні 16.07.2015 року, представник позивача ОСОБА_1, запропонував представнику банку ОСОБА_2, заявити клопотання суду про призначення повторної судово економічної експертизи в іншій судово експертній установі. Однак, ОСОБА_2, в категоричній формі відмовився від її проведення.

Отже, за таких умов суд вважає, наведене представником відповідача, щодо упередженості суду та висновку судового експерта голослівним припущенням, яке не ґрунтується на належних і допустимих доказах. А відтак, відхиляє вище наведене представником відповідача припущення, щодо упередженості суду та висновку судового експерта .

З дослідженого судом висновку судового експерта від «03» липня 2015 року, №1265 здобутого як доказ, за клопотанням сторони Позивача, судовим експертом встановлено, що за даними п.1.3.1. договору про надання споживчого кредиту №0 від 05.12.2007р. процентна ставка за використання кредитних коштів становить 12,4% річних.

Реальна процентна ставка за користування кредитом, зазначена в додатку №2 до договору про надання споживчого кредиту №0 від 05.12.2007р. на момент його укладання в розмірі 13,99%, є нижчоювід реальної процентної ставки встановленої під час проведення експертизи 14,03%.

Абсолютне значення подорожчання кредиту (тобто, фактична сума переплати за кредитом) за договором про надання споживчого кредиту №0 від 05.12.2007р., встановлене під час експертизи, фактично складає 93245,64 дол.США (93245,64*5,05=470890,49 грн.), що є більше від розміру передбаченому сторонами на момент укладення кредитного договору в розмірі 92677,15 дол.США (92677,15*5,05=468019,61 грн.).

При виконанні розрахунку в національній валюті, з урахуванням курсу НБУ по відношенню гривні до долара США, за період з 05.12.2007р. по 30.03.2015р. та при застосуванні в наступних періодах офіційного курсу долара США станом на 30.03.2015р., реальна процентна ставка за договором про надання споживчого кредиту №0 від 05.12.2007р. фактично становить 27,96%, що на 13,97% (27,96%-13,99%) перевищує реальну процентну ставку за користування кредитом, передбачену сторонами на момент укладення кредитного договору в розмірі 13,99%.

При виконанні розрахунку в національній валюті, відповідно до умов постанови правління НБУ №168 від 10.05.2007р., з урахуванням курсу НБУ по відношенню гривні до долара США, за період з 05.12.2007р. по 30.03.2015р. та при застосуванні в наступних періодах офіційного курсу долара США станом на 30.03.2015р., абсолютне значення подорожчання кредиту (тобто, фактична сума переплати за кредитом) за договором про надання споживчого кредиту №0 від 05.12.2007р., становить 1110351,55 грн., що на 642331,94 грн. (1110351,55-468019,61) перевищує величину суми абсолютного значення подорожчання кредиту, що передбачена сторонами кредитного договору на момент його укладення в розмірі 468019,61 грн.

Щомісячні платежі, що передбачені умовами кредитного договору про надання споживчого кредиту №0 від 05.12.2007р. на момент його укладення, становили: від 317,42 дол.США (1602,95 грн.) до 768,93 дол.США (3883,09 грн.), (див. колонку 2 Додатку 1, 2 експертизи).

При здійсненні Позичальником платежів за офіційним курсом НБУ по відношенню до долара США, відповідно до умов постанови правління НБУ №168 від 10.05.2007р., в період з 05.12.2007р. по 30.03.2015р. та при застосуванні в наступних періодах офіційного курсу долара США станом на 30.03.2015р., щомісячні платежі по договору про надання споживчого кредиту №0 від 05.12.2007р. складають від 2794,26 грн. до 12424,22 грн.

Також, Експертом було встановлено, що внаслідок документального недотримання Додатку до «Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту» (Затверджених Постановою Правління НБУ №168 від 10.05.2007р.), оформлення додатку №2 «Графік платежів, визначення сукупної вартості кредиту» містить неузгоджені та суперечливі дані щодо погашення кредиту, а саме: дані, які викладені в колонці 2 «Сума платежу за розрахунковий період» за своїм змістом не відповідають цифровим показникам, зазначеним у колонці.

Доводи представника відповідача про те, що висновок експерта не містить додатку № 3, на який експерт посилається не заслуговують на увагу суду, з огляду на наступне.

В судовому засіданні встановлено і учасниками процесу не заперечується, що висновок експерта надійшов на адресу суду в прошитому і пронумерованому вигляді на 20- ти аркушах, при цьому до експертизи додано два додатки додаток № 1 та додаток № 2. Додаток № 1 містить дослідження абсолютного подорожчання кредиту та реальної ставки за договором про надання споживчого кредиту в національній валюті, а Додаток № 2 містить дослідження абсолютного подорожчання кредиту та реальної ставки за договором про надання споживчого кредиту в іноземній валюті. З аналізу експертного висновку вбачається, що експерт здійснив описку, вказавши додаток № 3, так як викладені висновки експерта містяться в додатку № 1, вказану обставину, представник відповідача не заперечив, за таких обставин, суд приходить до переконання, що висновок експерта містить відповіді на всі поставлені судом питання і містить обґрунтування у відповідних додатках, а описка в номері додатку, не є підставою для визнання висновку експерта неповним, а тому суд оцінює вказаний висновок експерта, як належний і допустимий доказ по справі.

Викладені судовим експертом відповіді на поставлені судом питання, надані ним в категоричній формі. Відповідач не надав суду жодних письмових доказів, які б ставили під сумнів або спростовували зазначений висновок судового експерта. А відтак, в суда немає підстав для сумніву в обєктивності, всебічності та обгрунтованості виконаної ним експертизи, яку приймає як доказ, наведених позивачем обставин.

Отже, суд вважає, що даним експертним висновком підтверджується, що відповідач скористався тим, що позивачу об'єктивно бракувало знань необхідних для здійснення правильного вибору при підписанні оспорюваного договору і він був введений в оману при отриманні кредитних послуг, а відповідач, в порушення вимог ЗУ "Про захист прав споживачів" не надав позивачу відомості , які потрібні клієнту при укладенні кредитного договору та не зазначив їх в його змісті .

Разом з тим, на підставі встановлених судовим експертом обставин, суд прийшов до висновку, що документальне оформлення ПАТ «Укрсиббанк» кредиту за Договором про надання споживчого кредиту №0 від 05.12.2007р., не відповідає всім вимогам Закону та нормативно - правовим актам України, які регулюють питання кредитних правовідносин.

На думку суду, встановлені судовим експертом розбіжності, являються такими, що поліпшують умови банку, який розробляв спірний кредитний договір та додаток №1 до нього. А отже, з дослідженого судом висновку експертизи, суд приходить до висновку, що під час укладання договору, банк приховав від позичальника повну та обєктивну інформацію щодо кінцевої сукупної вартості кредиту, чим ввів позичальника в оману, щодо реальної відсоткової ставки та кінцевої загальної суми кредиту, яку сплатив би позичальник банку, погашаючи кредит у порядку, визначеному графіком погашення заборгованості.

Отже, виходячи з положень ст.ст. 203,215,230,548 ЦК України, суд приходить до висновку про те, що в момент підписання кредитного договору між сторонами, позивач був введений в оману відповідачем щодо істотних умов договору, ціни та відсоткової ставки.

А тому, волевиявлення позивача на укладання кредитного договору у вигляді та розмірах, які фактично встановлені шляхом експертного дослідження, суперечили її волевиявленню на його укладання саме на таких умовах.

У відповідності до ст. 638 ЦК, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

В п.14. Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 30.03.2012 року, «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» вказано: «При вирішенні спорів про визнання кредитного договору недійсним суди мають враховувати вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема ЦК (статті 215,1048-1052,1054-1055), статті 18-19 Закону України «Про захист прав споживачів».

Згідно ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів» нечесна підприємницька практика включає будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману. Підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору.

Частиною 6 ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів» встановлено: Правочини, здійснені з використанням нечесної підприємницької практики, є недійсними.

Частиною 1 ст. 230 ЦК України передбачено, що якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (ч. 1 ст. 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Відповідно до п.20 Постанови №9 Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину.

Висновок судово-економічної експертизи підтверджує, що під час укладення кредитного договору Банк приховав від позичальника повну та об'єктивну інформацію щодо кінцевої сукупної вартості кредиту та вказав у угоді занижені значення показників суттєвих умов договору, чим фактично ввів позичальника в оману щодо реальної відсоткової ставки та кінцевої загальної суми кредиту, яку сплатив би позичальник банку, погашаючи кредит у порядку, визначеному графіком погашення заборгованості. Вищенаведене приховування важливої, обєктивної та необхідної інформації від позичальника перед підписанням договору та невідповідність встановлених між сторонами у договорі умов до фактично встановлених з метою встановлення завищених процентів за користування кредитом та отримання прихованого прибутку, суд вважає таким, що свідчить про наявність умислу в діях відповідача.

Отже, виходячи з вище наведеної обставини та у зіставленні до вимоги ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів», суд дійшов правомірного висновку, що спірний кредитний договір було укладено Банком, з використанням нечесної підприємницької практики, яка є забороненою коментованою нормою Закону.

Відповідно до положень ч.1 ст.21 Закону України «Про захист прав споживачів» права споживача вважаються в будь-якому разі порушеними, якщо при реалізації продукції будь-яким чином порушується право споживача на свободу вибору продукції, принцип рівності сторін договору, учасником якого є споживач, будь-яким чином (крім випадків, передбачених законом) обмежується право споживача на одержання необхідної, доступної, достовірної та своєчасної інформації про відповідну продукцію, та ціну продукції визначено неналежним чином. В зв'язку із цим, суд вважає, що підлягає до задоволення позовна вимога про визнання порушеним права позивача як споживача фінансових послуг.

Окрім того, в судовому засіданні представником відповідача було заявлено клопотання, про застосування судом строків позовної давності.

Згідно з ч.1 ст.261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

В п.28 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року №9 «про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», судам наголошено, що перебіг позовної давності, щодо вимог про визнання правочинів недійсними обчислюється не з моменту вчинення правочину, а відповідно до ч.1 ст.261 ЦК України від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Зазначене свідчить, що змістом цієї норми, для визначення початку перебігу позовної давності має значення не тільки безпосередня обізнаність особи про порушення її прав, а й обєктивна можливість цієї особи знати про обставини порушення її прав.

При цьому, момент обізнаності позичальника, про порушення його прав або можливість такої обізнаності, слід розглядати через призму його фактичної обізнаності оскільки, норма ч.1 ст.261 ЦК містить презумпцію обізнаності особи про стан своїх субєктивних прав. Саме такий правовий висновок висловив Верховний Суд України, в Постанові від 29 жовтня 2014 року, при перегляді цивільної справи № 6-152цс14, з підстав неоднакового застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що потягло за собою ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах, яка згідно з ч.1 ст. 360-7 ЦПК України, є обовязковою до застосування судами України.

В судовому засіданні судом встановлено, що позичальник ОСОБА_3, укладаючи кредитний договір, піддався завірянням працівників банку, щодо цілковитій та фактичній відповідності викладених банком в змісті кредитного договору даних, відомостей і цифрових показників.

І тільки, після фактичного ознайомлення 14.01.2015 року, зі змістом складеного його довіреною особою ОСОБА_1, розрахунку економічного дослідження, ОСОБА_3, фактично дізнався про введення його в оману банком, при укладенні ним Договору про надання споживчого Кредиту № 0 від 05.12.2007 року.

З огляду на це, суд відхиляє дане клопотання відповідача, про застосування строків позовної давності.

Окрім того, в судовому засіданні представником відповідача було заявлено інше клопотання, про накладення судом арешту на заставне майно,згідно ч.2 ст. 1057-1 ЦК України, в разі визнання судом кредитного договору недійсним.

Частиною 2 ст. 10571 ЦК України зазначено, що суд, визнаючи недійсним кредитний договір, у якому виконання зобов'язання позичальника забезпечено заставою майна позичальника або поручителя, за заявою кредитодавця накладає арешт на таке майно.

Судом встановлено, що коментовану норму ЦК, було доповнено законом України №5405-VI від 02.10.2012 року, який набув чинності 04.11.2012 року,тобто після укладення Договору про надання споживчого Кредиту № 0 від 05.12.2007 року.

Відповідно до ст.5 ЦК України, акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності.

У відповідності до норми ст.58 Конституції України, цей закон від 2012 року, не має зворотної дії в часі як такий, що погіршує становище особи позичальника.

В такому разі, суд, приходить до висновку, що дія норми ст. 1057-1 ЦК України, поширюється виключно на кредитні договори та договори застави, які укладені після набрання ним чинності тобто, після 04.11.2012 року. Отже, передбачений ст. 1057-1 ЦК України арешт, не може бути застосований.

Суд, заслухавши пояснення представника відповідача та заперечення представника позивача, прийшов до висновку, про відмову в задоволенні заявленого представником відповідача клопотання, про накладення арешту на таке майно.

Відповідно до ч.1 ст.236 ЦК недійсний правочин є недійсним з моменту його вчинення.

Згідно п.7 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009 року, виконання чи невиконання сторонами зобовязань, які виникли з правочину, має значення лише для визначення наслідків його недійсності.

Таким чином, зважаючи на вище викладене та враховуючи висновок експерта, суд вважає доведеним, що при укладенні кредитного договору позивача було введене в оману щодо фактичних істотних умов кредитного договору (зокрема, щодо його ціни та загальної вартості), а тому позовна вимога про визнання його недійсним підлягає до задоволення.

Відповідно до ст. 88 ЦПК України підлягає стягненню з відповідача судовий збір.

На підставі викладеного, керуючись , ст.ст. 10, 60, 88, 212, 214-215, 294 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_3 до Акціонерного комерційного інноваційного банку «УкрСиббанк» в особі Рівненського відділення АКІБ «УкрСиббанк» про захист порушеного права споживача фінансових послуг, визнання Договору про надання споживчого кредиту № 0 від 05 грудня 2007 року недійсним - задоволити повністю.

Визнати порушеним право ОСОБА_3 , споживача фінансових послуг банку.

Визнати недійсним Кредитний договір № 0 від 05 грудня 2007 року, укладений між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» (АКІБ «УкрСиббанк»), код ЄДРПОУ 0980775, правонаступником якого є - Публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк», та громадянином України ОСОБА_3 , Ідентифікаційний номер за ДРФО НОМЕР_1.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк», в прибуток держави 243,60 грн.( двісті сорок три грн. 60 коп) судового збору.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Апеляційного суду Рівненської області через суд першої інстанції. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом

Суддя Рівненського міського суду Н.Г.Кучина