АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІВЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 серпня 2015 року м. Чернівці

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Чернівецької області у складі:

головуючого Яремка В. В.

суддів: Галичанського А.Д., Чупікової В. В.,

секретар Тодоряк Г. Д.,

за участю позивача ОСОБА_1, відповідачів ОСОБА_2, ОСОБА_3, їх представника ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про стягнення боргу за договорами позики за апеляційними скаргами ОСОБА_2, ОСОБА_3 на рішення Вижницького районного суду Чернівецької області від 30 червня 2015 року,

встановила:

У червні 2015 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про стягнення боргу за договорами позики.

Зазначав, що 18 березня 2012 року ОСОБА_3 позичив у нього гроші в сумі 4600 гривень, про що зазначив у розписці.

У червні 2012 року та у травні 2013 року ОСОБА_2 позичив у нього гроші в сумі відповідно 2650 та 2100 гривень, про що зазначив у розписках.

Посилаючись на неповернення відповідачем у строк, зазначений у розписках та на його вимогу, ОСОБА_1 просив стягнути заборгованість за договорами позики: з ОСОБА_3 - 4600 гривень, з ОСОБА_2 - 4750 гривень.

Рішенням Вижницького районного суду Чернівецької області від 30 червня 2015 року позов задоволено частково.

Стягнуто на користь ОСОБА_1 заборгованість: з ОСОБА_3 2300 гривень за договором позики від 18 березня 2012 року; з ОСОБА_2 за договорами позики від 18 березня 2012 року, 18 червня 2012 року та від 01 та 18 травня 2013 року - 2550 гривень.

Вирішено питання щодо судових витрат.

В апеляційних скаргах ОСОБА_2, ОСОБА_3 просять рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити.

Посилаються на недоведеність обставин справи, які суд вважав встановленими, невідповідність висновків фактичним обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права.

Колегія суддів, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_3 підлягає відхиленню, а апеляційна скарга ОСОБА_2 задоволенню частково з наступних підстав.

Задовольняючи позов до ОСОБА_3 частково, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач на порушення умов договору не повернув позивачу частини позику у розмірі 2300 гривень.

Згідно зі статтею 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Частиною першою статті 1048 ЦК України передбачено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором (частина перша стаття 1049 ЦК України).

Якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу (частина перша стаття 1050 ЦК України). За змістом частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом

Отже, за своїми правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику.

У разі пред'явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов'язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.

За змістом частин 1, 2 статті 207 і частини другої статті 1047 ЦК України дотримання письмової форми договору позики має місце у тому разі, якщо на підтвердження укладення договору представлена розписка або інший письмовий документ, підписаний позичальником, з якого вбачається як сам факт отримання позичальником певної грошової суми в борг (тобто із зобов'язанням її повернення), так і дати її отримання.

Таким чином, за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору та зміст умов договору, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

Отже, досліджуючи боргові розписки чи інші письмові документи, суди для визначення факту укладення договору, його умов та його юридичної природи з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України повинні виявляти справжню правову природу правовідносин сторін незалежно від найменування документа та залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

Така правова позиція щодо застосування статей 1046, 1047 ЦК України міститься в постановах Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63 цс13, від 2 липня 2014 року у справі № 6-79 цс14, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів.

Пред'являючи позов до ОСОБА_3 про стягнення боргу у сумі 4600 гривень, позивач посилався як на доказ підтвердження отримання указаним відповідачем спірної суми на розписку від 18 березня 2012 року, оригінал якої знаходиться у матеріалах справи (а.с.23).

Зі змісту розписки вбачається, що вона містить підпис вчинений від імені ОСОБА_3 про отримання ним 4600 гривень позики із зобов'язанням повернути борг до 01 липня 2012 року (помилково зазначено до 2112 року).

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Доказом передачі ОСОБА_1 відповідачу ОСОБА_3 грошей є указана розписка.

Водночас відповідач належними та допустимими доказами не спростував факту написання та підписання розписки, відмовився ініціювати питання про призначення у справі почеркознавчої експертизи.

Тому доводи апелянта ОСОБА_3 про фальшивість доказу, відсутності його оригіналу є надуманими.

Вказаний апелянт стверджує, що суд першої інстанції як на доказ у справі послався на висновок про результати перевірки Вижницьким РВ УМВС звернення ОСОБА_1, який на думку апелянта є неналежним доказом.

Проте зі змісту ріщення вбачається, що суд першої інстанції не посилався на згаданий документ як на доказ укладення договору позики.

Доводи апелянта про неотримання спірної суми спростовуються також змістом письмових пояснень самого ОСОБА_3 від 15 серпня 2013 року, досліджених в судовому засіданні, які він давав працівнику Вижницького РВ УМВС ще до виникнення спору в суді, в яких він визнавав, що позичав у ОСОБА_1 кошти в сумі 4600 гривень разом зі своїм братом ОСОБА_2

Рішення суду першої інстанції про часткове задоволення позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 позивачем не оскаржується, а підстав для виходу за межі доводів апеляційної скарги ОСОБА_3 колегія суддів не вбачає.

Таким чином, доводи апелянта ОСОБА_3 про безпідставність та недоведеність пред'явленого до нього позову є необґрунтованими, а тому його апеляційну скаргу слід відхилити, а рішення суду першої інстанції в указаній частині слід залишити без змін.

Що ж до рішення суду першої інстанції про часткове задоволення позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2, то на часткове задоволення апеляційної скарги ОСОБА_2 воно підлягає зміні з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 зводяться до стягнення з відповідача боргу за розпискою від 18 червня 2012 року на суму 2650 гривень (а.с.27) та за розпискою від 1 та 18 травня 2013 року на суму 1400 та 700 гривень (а.с.23), всього на суму 4750 гривень.

Вимог про стягнення з ОСОБА_2 боргу за розпискою від 18 березня 2012 року позивач не заявляв.

Задовольняючи частково позов на суму 2550 гривень, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_2 позичив у ОСОБА_1 кошти за розписками, частину коштів у сумі 4500 гривень він повернув ОСОБА_1 у вересні 2014 року, що стверджується розпискою (а.с.26).

Разом з тим, зважаючи на предмет позовних вимог, заявлених до ОСОБА_2 (борг в сумі 4750 гривень), й беручи до уваги, що частину боргу в сумі 4500 гривень відповідач ОСОБА_1 повернув, залишок боргу складає 250 гривень (4750-4500=250), а не 2550 гривень як про це помилково зазначив суд першої інстанції.

Тому на часткове задоволення апеляційної скарги рішення суду першої інстанції щодо часткового задоволення позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договорами позики слід змінити в частині обсягу задоволення вимог.

Позов у цій частині слід задовольнити частково: Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 250 гривень - боргу за договорами позики.

Щодо решти доводів апеляційної скарги ОСОБА_2, то вони є необґрунтованими.

Апелянт посилається на те, що розписку від 18 березня 2012 року він не писав й кошти за нею разом з ОСОБА_3 не отримував.

Проте оскільки вимог про стягнення з ОСОБА_2 боргу за вказаною розпискою позивач не заявляв, то такі твердження апелянта виходять за межі предмету спору.

У справі встановлено, що 18 червня 2012 року позивач надав у борг відповідачу ОСОБА_2 гроші в сумі 2650 гривень терміном до 01 серпня 2012 року, що підтверджується розпискою від 18 червня 2012 року (а. с. 27).

У справі також встановлено, що 1 травня 2013 року позивач позичив відповідачу ОСОБА_2 1400 гривень, а 18 травня 2013 року ОСОБА_1 надав в борг ОСОБА_2 гроші в сумі 700 гривень, що підтверджується розпискою від 1 та 18 травня 2013 року (а. с. 24).

Апелянт вважає вказані розписки неналежними доказами.

Проте вказані документами є письмовими розписками й за своїм змістом підтверджують отримання відповідачем ОСОБА_2 спірних сум.

Змістом письмових пояснень самого ОСОБА_2 від 15 серпня 2013 року, досліджених в судовому засіданні, які він давав працівнику Вижницького РВ УМВС ще до виникнення спору в суді, стверджено, що він визнавав, що позичав у ОСОБА_1 кошти в сумі 2100 гривень та 2650 гривень, які на вимогу позивача зобов'язувався повернути до кінця 2013 року.

Судом також встановлено, що відповідач ОСОБА_2 06 вересня 2014 року повернув позивачу гроші в сумі 4500 гривень, що підтверджується розпискою від 06 вересня 2014 року (а.с.26).

В суді апеляційної інстанції апелянти як на доказ повернення коштів позивачу посилалися на письмові пояснення матері позивача від 15 серпня 2013 року, наданих працівнику Вижницького РВ УМВС, в яких вона стверджувала, що на початку 2013 року відповідачі передали їй для сина 1000 гривень.

Проте цей доказ не свідчить про повернення боргу відповідачами саме за спірними договорами позики, укладеними з позивачем.

Відповідно до вимог статті 545 ЦК України кредитор, прийнявши виконання зобов'язання, повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі.

Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов'язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає.

Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов'язку.

У разі відмови кредитора повернути борговий документ або видати розписку боржник має право затримати виконання зобов'язання. У цьому разі настає прострочення кредитора.

Статтею 527 ЦК України передбачено зобов'язання боржника виконати свій обов'язок, а кредитора - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов'язання чи звичаїв ділового обороту, а також право кожної із сторін у зобов'язанні вимагати доказів того, що обов'язок виконується належним боржником або виконання приймається належним кредитором чи уповноваженою на це особою, і ризик наслідків непред'явлення такої вимоги.

У справі, яка переглядається, встановлено, що відповідачі видали розписки позивачу як боргові документи, що підтверджує укладення договору позики та прийняття кожним із них відповідних зобов'язань. Зокрема, відповідачі зобов'язувалася повернути борг, а позивач - прийняти виконання особисто, оскільки інше не встановлено договором.

У справі відсутні довіреність, якою мати позивача чи інші особи уповноважувалися отримувати грошові кошти за договорами позики, як і відсутні розписки про отримання коштів саме для позивача.

Передаючи кошти через осіб та особам, які не є стороною договору позики, відповідачі не скористалася своїм правом на затримання виконання зобов'язання до повернення боргового документа та не зверталася з такою вимогою безпосередньо до позивача.

Оригінали розписок відповідачів про отримання ними спірних сум знаходилися на час пред'явлення позову у позивача, вони приєднані до справи.

Тому доводи апелянтів про повернення ними частини позичених коштів в сумі 1000 гривень є недоведеними.

У зв'язку зі зміною судового рішення, відповідно до ч. 5 ст. 88 ЦПК України підлягає зміні розподіл судових витрат.

Так, позивачем сплачено при поданні позову 243 гривень 60 коп. судового збору, з яких 119 гривень 85 коп. - за подання позову до ОСОБА_3, 123 гривні 75 коп. - до ОСОБА_2

Позов до ОСОБА_3 задоволено на суму 2300 гривень, що складає 50 %.

Тому з ОСОБА_3 на користь позивача слід стягнути 59 гривень 93 коп. - витрат зі сплати судового збору (50% від 119,85).

Враховуючи, що позов до ОСОБА_2 задоволено на 5,26% з нього на користь позивача слід стягнути 6 гривень 50 коп. - витрат зі сплати судового збору (5,26% від 123,75).

На підставі наведеного та керуючись п. 2 ч. 1 ст. 307, пп. 1, 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України, колегія суддів

вирішила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Вижницького районного суду Чернівецької області від 30 червня 2015 року щодо часткового задоволення позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договорами позики змінити в частині обсягу задоволення вимог.

Позов у цій частині задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 250 (двісті п'ятдесят) гривень - боргу за договорами позики.

Розподіл судових витрат змінити.

Стягнути на користь ОСОБА_1 витрати зі сплати судового збору: з ОСОБА_3 - 59 (п'ятдесят дев'ять) гривень 93 коп., з ОСОБА_2 - 6 (шість) гривень 50 коп.

У решті рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий В. В. Яремко

Судді : А.Д. Галичанський

В. В. Чупікова