Справа № 453/469/15 Головуючий у 1 інстанції: Брона А.Л.
Провадження № 22-ц/783/4140/15 Доповідач в 2-й інстанції: Копняк С. М.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 червня 2015 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючої - судді Копняк С.М.,

суддів: Кабаля І.І., Монастирецького Д.І.,

секретаря - Щербай В.П.,

з участю апелянта - ОСОБА_2,

представника апелянта - ОСОБА_3,

представника позивача - ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою відповідача ОСОБА_2 на рішення Сколівського районного суду Львівської області від 23 квітня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_2, з участю третьої особи Сколівського районного сектору ГУ ДМС України у Львівській області про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні власністю, шляхом визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням та зняття з реєстрації, -

в с т а н о в и л а:

Оскаржуваним рішенням позовні вимоги ОСОБА_5 до ОСОБА_2, з участю третьої особи: Сколівського районного сектору ГУ ДМС України у Львівській області про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні власністю, шляхом визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням та зняття з реєстрації - задоволено.

Визнано ОСОБА_2 такою, що втратила право на користування жилим приміщенням житловим будинком за адресою: АДРЕСА_1.

Зобов»язано Сколівський районний сектор ГУ ДМС України у Львівській області зняти ОСОБА_2 з реєстраційного обліку за адресою: АДРЕСА_1.

Рішення Сколівського районного суду Львівської області від 23 квітня 2015 року оскаржила відповідач ОСОБА_2

В обґрунтування апеляційної скарги посилається на те, що оскаржуване рішення прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права та є таким, що підлягає скасуванню.

Зазначає, що з 06 лютого 2009 року за згодою колишнього власника квартири ОСОБА_6 вона була зареєстрована в АДРЕСА_1. У 2007 році апелянт одружилась з ОСОБА_5 та проживала у будинку як невістка та член сім»ї власника будинку, а також вела спільне господарство та набула право користування цим житлом на підставі ст. ст. 64, 156 ЖК України.

З 06 вересня 2010 року, після смерті ОСОБА_6 вона разом з чоловіком залишились проживати у будинку, продовжували вести спільне господарство. Судом не взято до уваги той факт, що апелянт з ОСОБА_7 були членами сім»ї покійного ОСОБА_6 Після смерті батька, син прийняв спадщину, однак не оформляв таку, будучи прописаний разом з нею. Вважає, що суд також не взяв до уваги той факт, що вирішення питання про наявність правових підстав про виселення особи з житлового будинку залежать, зокрема, від вирішення питання про правомірність набуття права користування такою особою жилим приміщенням, відповідно до норм житлового та цивільного законодавства, Апелянт покликається й на те, що вона робила ремонти, купувала будівельні матеріали, меблі.

Просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог повністю.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення апелянта ОСОБА_2 та її представника ОСОБА_3 в підтримання мотивів, викладених в апеляційній скарзі, пояснення представника позивача ОСОБА_4, проти мотивів, викладених в апеляційній скарзі, перевіривши матеріали справи, межі і доводи апеляційної скарги, колегія суддів прийшла до висновку про часткове задоволення такої, з наступних підстав

За приписами ч. 1 ст. 303 ЦПК України, апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Пленум Верховного Суд України у п.11 Постанови «Про судове рішення у цивільній справі» від 18 грудня 2009 року № 11 роз»яснив, що у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів.

Колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення лише частково відповідає зазначеним вимогам.

Згідно ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Відповідно до положень ст.ст.11, 15 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданих відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Права та обов»язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства. Кожна особа має право на судовий захист.

Судом встановлено, що відповідач ОСОБА_2 зареєстрована та проживає у житловому будинку по АДРЕСА_1 з 06.02.2009 року з дозволу колишнього власника вказаного будинку, яким був батько позивача ОСОБА_6, котрий помер ІНФОРМАЦІЯ_1 року. Після його смерті власником будинку став позивач в порядку спадкування за законом. Дана обставина визнана сторонами і не оспорюється.

На момент реєстрації за вказаною адресою, відповідач ОСОБА_2 перебувала у зареєстрованому шлюбі з позивачем, який було розірвано у 2013 році, про що свідчить копія свідоцтва про розірвання шлюбу.

Рішенням Сколівського районного суду Львівської області від 11.12.2014 року, яке набрало законної сили, за позивачем було визнано право власності на житловий будинок під літ. «А-1» загальною площею 122,3м 2, житловою площею 58,4м 2 з господарськими будівлями та спорудами по АДРЕСА_1 в порядку спадкування за законом після смерті його батька ОСОБА_6, котрий помер ІНФОРМАЦІЯ_1 року

Задовольняючи позовні вимоги в частині усунення перешкод у користуванні та розпорядженням власністю, шляхом визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, суд першої інстанції, з яким погоджується і суд апеляційної інстанції, виходив з того, що статтею 41 Конституції України та ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997 року відповідно до Закону № 475/97-ВР від 17.07.1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року» та Протоколів № 2,4,7,11 до Конвенції, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Відповідно до ч.1 ст.156 ЖК України із змінами та доповненнями, з урахуванням положень ч. 1 ст. 405 ЦК України члени сім»ї власника житла, які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються житловим приміщенням в обсязі, визначеному відповідно до угоди з власником.

З огляду на вказане, право члена сім»ї власника будинку (квартири) користуватися цим житлом існує лише за наявності у власника права приватної власності на це майно, а тому виникнення права членів сім»ї власника житла на користування ним та обсяг цього права залежить від виникнення у власника житла права власності на нього. Таким чином, припинення права власності особи на житло припиняє право членів сім»ї на користування цим житлом, а права членів сім»ї власника будинку (квартири) на об»єкт власності є похідним від права самого власника.

Частина 4 ст.156 ЖК України із змінами та доповненнями передбачає збереження такого права користування житлом лише для членів сім»ї, які припинили сімейні відносини з власником будинку, однак при цьому є важлива умова, а саме збереження права власності на житло цього власника, тобто незмінність власника майна.

Частиною 2 ст.64 ЖК України встановлений перелік членів сім`ї власника житла, яким, зокрема є дружина власника, його діти, батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з власником і ведуть з ним спільне господарство.

У розумінні вимог вищевказаної норми закону, відповідачка на момент реєстрації у спірному будинку у 2009 році не була членом сім`ї власника житлового будинку по АДРЕСА_1, яким був батько позивача, а також не є членом сім`ї теперішнього власника, яким є позивач, оскільки шлюб між позивачем та відповідачкою вже було розірвано на момент оформлення права власності на спірний будинок в порядку спадкування за законом на ім`я позивача.

Ураховуючи наведене, суд першої інстанції прийшов до вірного висновку про те, що оскільки відповідачка не є членом сім`ї власника житлового будинку по АДРЕСА_1, не була членом сім`ї попереднього власника цього будинку, вона не має права користуватися спірним житловим будинком, оскільки таке право надано законом тільки членам сім»ї власника будинку та є похідним від права самого власника за умови незмінності останнього.

Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Згідно із ч.1 ст.156 ЖК України з врахуванням положень ч.1 ст.405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить користуються жилим приміщенням в обсязі, визначеному відповідно до угоди з власником.

Аналіз наведених правових норм свідчить про те, що право члена сім'ї власника будинку (квартири) користуватися цим житлом існує лише за наявності у власника права приватної власності на це майно.

Із зазначеного слід дійти висновку, що виникнення права членів сім'ї власника будинку (квартири) на користування цим будинком та обсяг цих прав залежить від виникнення у власника будинку права власності на цей будинок, а відтак - припинення прав власності особи на будинок припиняє право членів сім'ї на користування цим будинком. Передбачаючи право власника жилого будинку (квартири) на відчуження цих об'єктів, закон не передбачив при цьому перехід прав і обов'язків попереднього власника до нового власника в частині збереження права користування житлом (житлового сервітуту) членів сім'ї колишнього власника у випадку зміни власника будинку (квартири).

Таким чином, права членів сім'ї власника будинку на об'єкт власності є похідними від прав самого власника.

Аналогічні висновки містяться в ухвалах Верховного Суду України у справах: №6-10723св08, № 6-2778св08, №6-55662св10, згідно з якими право члена сім'ї власника будинку (квартири) користуватися цим житлом існує лише за наявності у власника права приватної власності на це майно. Виникнення права членів сім'ї власника будинку на користування будинком та обсяг цих прав залежить від виникнення у власника будинку права власності на цей будинок, а, отже, припинення права власності на будинок припиняє право членів його сім'ї на користування цим будинком. Чинним законодавством України не передбачено перехід прав та обов'язків попереднього власника до нового власника в частині збереження права користування житлом членів сім'ї колишнього власника у випадку зміни власника.

Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Доказами, в розумінні ст. 57 ЦПК України, є будь - які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

Згідно з ч. 3 ст.10, ч.1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Однак, відповідачем ОСОБА_2 не надано жодних належних та допустимих доказів на підтвердження правових підстав користування житловим будинком, який належить на праві власності позивачу ОСОБА_5

Також колегією суддів береться до уваги те, що відповідачка не відносилася до членів сім'ї колишнього власника спірного будинку, і не відноситься до членів сім»ї теперішнього власника спірного будинку, а тому не має передбаченого ст. 405 ЦК України права користування даним будинком.

А відтак, колегія суддів приходить до висновку про те, що в частині задоволення позовної вимоги про визнання ОСОБА_2 такою, що втратила право на користування жилим приміщенням, житловим будинком за адресою: АДРЕСА_1, рішення суду першої інстанції ухвалене на підставі наявних у справі доказів, оцінених судом належним чином кожного окремо на їх достовірність, допустимість та достатність, взаємний зв»язок у їх сукупності, встановлених судом обставин справи. При встановленні зазначених фактів судом першої інстанції не було порушено норм матеріального та процесуального права, правильно визначено характер спірних правовідносин та встановлено дійсні обставини справи, тому рішення про задоволення позовної вимоги в частині визнання ОСОБА_2 такою, що втратила право на користування жилим приміщеннямвідповідає вимогам закону та обставинам справи. Висновки суду в цій частині ґрунтуються на аналізі зібраних у справі доказів.

Доводи апеляційної скарги в цій частині висновків суду не спростовують, а тому підстави для її задоволення та скасування рішення суду першої інстанції в цій частині відсутні.

Однак, колегія суддів не погоджується з висновками суду першої інстанції щодо задоволення позовної вимоги про зняття ОСОБА_2 з реєстраційного обліку за адресою: АДРЕСА_1, виходячи з наступного.

За змістом ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду виключно про: 1) позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) визнання особи безвісно відсутньою; 4) оголошення фізичної особи померлою.

Зазначений закон є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов'язані із зняттям з реєстрації місця проживання, положення ст.7 цього Закону підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов'язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання.

Таким чином, за наявності рішення суду про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням проводиться зняття її з реєстрації місця проживання.

Отже, колегія суддів приходить до висновку, що така позовна вимога, пред»явлена до того ж не до відповідача, а до третьої особи, за відсутності спору між позивачем і третьою особою, є передчасною і не підлягає до задоволення.

Враховуючи наведене, колегія суддів приходить до висновку, що оскаржуване рішення в частині зняття ОСОБА_2 з реєстраційного облікуне відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, оскільки судом першої інстанції не виконано всі вимоги цивільного судочинства, а саме неправильно застосовано норми матеріального права, та порушено норми процесуального права, що відповідно до вимог ст. 309 ЦПК України є безумовною підставою для скасування судового рішення та ухвалення нового рішення про відмову в задоволенні позовної вимоги про зобов»язання зняття з реєстраційного обліку ОСОБА_2

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307 ч.1 п. п.1, 2, 308, 309 ч.1 п.4, ч.2, 313, 314 ч.2,316,317,319 ЦПК України, колегія суддів, -

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Сколівського районного суду Львівської області від 23 квітня 2015 року в частині задоволення позовної вимоги про зобов»язання зняття з реєстраційного обліку скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_5 до ОСОБА_2, з участю третьої особи Сколівського районного сектору ГУ ДМС України у Львівській області про зняття з реєстрації - відмовити.

В решті рішення суду залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржене в касаційному порядку протягом 20-ти днів до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ з дня набрання рішенням апеляційного суду законної сили.

Головуюча Копняк С.М.

Судді: Кабаль І.І.

Монастирецький Д.І.