Номер провадження: 22-ц/785/6166/15
Головуючий у першій інстанції Огренич І. В.
Доповідач Панасенков В. О.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23.07.2015 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі:

головуючого - судді Панасенкова В.О.

суддів: Парапана В.Ф.,

Громіка Р.Д.,

при секретарі: Добряк Н.І.,

за участю: представника позивача ОСОБА_3, - ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Київського районного суду м. Одеси від 25 травня 2015 року за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_5 про зменшення розміру аліментів та за зустрічним позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_3 про збільшення розміру аліментів,

в с т а н о в и л а:

21 листопада 2012 року ОСОБА_5 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_3 про збільшення розміру аліментів, обґрунтовуючи вимоги тим, що рішенням Київського районного суду м. Одеси від 27 лютого 2009 року по цивільній справі №2-1277/2009 встановлено, що відповідач ОСОБА_3 є батьком ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, й з нього на її користь стягнуті аліменти на утримання дитини в розмірі 1700 грн., починаючи з 30 вересня 2008 року й до ІНФОРМАЦІЯ_7. Після припинення відносин вона з дитиною вимушена проживати у найманій квартирі, вона не може працевлаштуватись, перебуває на утриманні своєї матері, тому розмір аліментів, які сплачує відповідач не достатній. В той же час відповідач приховує дійсний розмір свого доходу, його матеріальний стану значно поліпшився, в жовтні 2010 року він придбав дорогий автомобіль, тому вона вважає, що відповідач має можливість сплачувати аліменти на утримання сина в розмірі 6000 грн. щомісяця.

Посилаючись на ці обставини та на ст. ст. 180, 182, 192 СК України, позивачка ОСОБА_5 просила суд збільшити розмір аліментів на утримання сина до 6000 грн. (т.1, а.с. 1-2).

Відповідач ОСОБА_3 проти позову заперечував й 19 грудня 2012 року звернувся до суду із зустрічним позовом про зменшення розміру аліментів, мотивуючи тим, що у зв'язку з економічною кризою його матеріальний стан значно погіршився й він не має можливості сплачувати аліменти в розмірі 1700 грн.

Посилаючись ці обставини, ОСОБА_3 просив суд зменшити розмір аліментів, які стягуються із нього на користь ОСОБА_5 на підставі рішення Київського районного суду м. Одеси від 27 лютого 2009 року, з 1700 грн. до 800 грн. щомісячно і до досягнення дитиною повноліття (т.1, а.с. 20-21, т. 2, а.с. 1-3).

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 2 липня 2013 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Одеської області від 31 жовтня 2013 року, у задоволенні позовів ОСОБА_5 та ОСОБА_3 відмовлено (т.1, а.с. 70-71, 118-123).

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 20 серпня 2014 року касаційна скарга ОСОБА_5 відхилена, касаційна скарга ОСОБА_3 задоволена частково, рішення Київського районного суду м. Одеси від 2 липня 2013 року та ухвала апеляційного суду Одеської області від 31 жовтня 2013 року в частині вирішення зустрічного позову скасовані, справа в цій частині передана на новий розгляд до суду першої інстанції.(т.1, а.с. 198-201).

При новому розгляді справи в суді першої інстанції, 25 листопада 2014 року ОСОБА_5 знов звернулась до суду з позовом про збільшення розміру аліментів з 1700 грн. до 6000 грн. з зазначених вище підстав (т.2, а.с. 10-11).

Ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 25 травня 2015 року позов ОСОБА_3 та позов ОСОБА_5 об'єднані в одне провадження (т.2, а.с. 87).

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 25 травня 2015 року у задоволенні первісного позову ОСОБА_3 та зустрічного позову ОСОБА_5 відмовлено (т.2, а.с. 88-89).

В апеляційній скарзі позивач ОСОБА_3 просить скасувати рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні первісного позову й ухвалити нове рішення, яким задовольнити його вимоги про зменшення розміру аліментів до 800 грн., мотивуючи тим, що судом першої інстанції порушені норми матеріального та процесуального права, а саме, судом не враховано, що його матеріальний стан погіршився, оскільки з економічною кризою він вимушений був змінити місце роботи й отримує заробітну плату в розмірі 1870 грн. щомісяця, ніякого додаткового доходу немає, підприємницької діяльністю не займається, крім того він утримує неповнолітню дочку ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_2 (т.2, а.с. 91-94).

В запереченні на апеляційну скаргу відповідачка ОСОБА_5 просить скаргу відхилити у зв'язку з безпідставністю її доводів.

Заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги позивача ОСОБА_3, пояснення на апеляцію представника позивача ОСОБА_3 - ОСОБА_4, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, апеляційна скарга позивача підлягає задоволенню за таких підстав.

Таким чином, в апеляційному порядку переглядається рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні первісного позову ОСОБА_3 про зменшення розміру аліментів.

Судом першої інстанції встановлено, що рішенням Київського районного суду м. Одеси від 27 лютого 2009 року по цивільній справі №2-1277/2009 встановлено, що відповідач ОСОБА_3 є батьком ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, й з нього на його користь стягнути аліменти на утримання дитини в розмірі 1700 грн., починаючи з 30 вересня 2008 року й до ІНФОРМАЦІЯ_7 (т.1, а.с. 22-23).

Дитина проживає з матір'ю, відповідачкою ОСОБА_5

Відповідно до ст. 180 СК України батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Згідно із ч. 3 ст. 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі.

Частина перша статті 192 СК України передбачає можливість зменшення або збільшення за рішенням суду розміру аліментів, визначених за рішенням суду або за домовленістю між батьками, за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров'я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

Відмовляючи у задоволенні первісного позову, суд першої інстанції виходив з того, що обставини, на які посилається позивач ОСОБА_3 були враховані при ухваленні рішення суду першої інстанції про стягнення аліментів, позивачем не було надано доказів у підтвердження зміни у матеріальному або сімейному стані. Суд не прийняв до уваги його посилання на зміну матеріального становища, оскільки він сплачує кожний місць на навчання сина 4000 грн.

Проте, з таким висновком суду першої інстанції погодитись неможливо, виходячи з наступного.

Враховуючи зміст ст. ст. 181, 192 СК України, розмір аліментів, визначений за рішенням суду, не вважається незмінним. Отже, у зв'язку із значним покращенням матеріального стану платника аліментів інший з батьків може подати до суду заяву про збільшення розміру аліментів. Значне погіршення матеріального стану платника аліментів може бути підставою для звернення з вимогою про зменшення розміру аліментів.

Частиною 1 статті 182 СК України передбачено, що при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров'я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 4) інші обставини, що мають істотне значення.

У пунктах 17 та 23 постанови №3 Пленуму «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» від 15 травня 2006 року Верховний Суд України роз'яснив, 17, що за відсутності домовленості між батьками про сплату аліментів на дитину той із них, з ким вона проживає, вправі звернутися до суду з відповідним позовом. Згідно з ч. 3 ст. 181 СК аліменти на дитину присуджуються в частці від заробітку (доходу) її матері, батька (ст. 183 цього Кодексу) або в твердій грошовій сумі (ст. 184 СК ) і виплачуються щомісячно.

Вирішуючи питання щодо розміру аліментів, суд повинен ураховувати: стан здоров'я, матеріальне становище дитини і платника аліментів; наявність в останнього інших

неповнолітніх дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, повнолітніх дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення.

Розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж зазначений у ч. 2 ст. 182 СК. При цьому необхідно мати на увазі, що зміна законодавства в частині визначення мінімального розміру аліментів на одну дитину не є підставою для перегляду постановлених раніше судових рішень про їх стягнення. Що ж до максимального розміру аліментів, які стягуються з боржника, то відповідно до ч. 3 ст. 70 Закону України від 21 квітня 1999 р. № 606-XIV "Про виконавче провадження" він не повинен перевищувати 50 відсотків заробітної плати цієї особи.

Відповідно до ст. 192 СК розмір аліментів, визначений судовим рішенням або за домовленістю між батьками, суд може змінити за позовом платника або одержувача аліментів у зв'язку зі зміною матеріального чи сімейного стану, погіршення чи поліпшення здоров'я когось із них.

У разі пред'явлення до особи, яка вже сплачує аліменти, позову про стягнення їх на дитину (дітей) від іншої матері або утримання на інших осіб суд має вчинити передбачені ч. 3 ст. 36 ЦПК дії щодо залучення одержувача аліментів до участі у справі.

Якщо дитина перебуває на утриманні держави, територіальної громади або юридичної особи, розмір аліментів може бути зменшено за заявою батьків, уповноваженого цієї громади чи особи і за згодою органу опіки та піклування.

У новому розмірі аліменти сплачуються з дня набрання рішенням законної сили.

Відповідно до ст. ст. 10, 60 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно із частинами 3, 4 ст. 212 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводить мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

Статтею 179 ЦПК України встановлено, що предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи (причини пропуску строку позовної давності тощо) і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Для встановлення у судовому засіданні фактів, зазначених у частині першій цієї статті, досліджуються показання свідків, письмові та речові докази, висновки експертів.

Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

Статтями 58, 59 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до ч. 1 ст. 64 ЦПК України письмовими доказами є будь-які документи, акти, довідки, листування службового або особистого характеру або витяги з них, що містять відомості про обставини, які мають значення для справи.

В порушення положень ст. ст. 10, 60, 179, 212, 213, 214 ЦПК України суд першої інстанції не перевірив належним чином обставини, що мають значення для правильного вирішення справи щодо зміни матеріального стану позивача ОСОБА_3, та не надав правильної оцінки наявним у справі доказам, у тому числі доказам наданим позивачем у підтвердження своїх вимог.

Частиною 2 ст. 303 ЦПК України передбачено, що апеляційний суд досліджує докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами.

У абзацах 1,2, 7,8 п. 14 постанови №12 «Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку» від 24 жовтня 2008 року Верховний Суд України роз'яснив, що відповідно до статті 303 ЦПК апеляційний суд при перевірці законності й обґрунтованості рішення суду першої інстанції не має права виходити як за межі доводів апеляційної скарги, так і за межі вимог, заявлених у суді першої інстанції, крім випадків, передбачених частинами третьою та четвертою цієї статті.

За змістом пункту 6 частини третьої статті 295, частини другої статті 303 та пункту 1 частини першої статті 309 ЦПК апеляційний суд може встановлювати нові обставини, якщо їх наявність підтверджується новими доказами, що мають значення для справи (з урахуванням положень про належність і допустимість доказів), які особа не мала можливості подати до суду першої інстанції з поважних причин, доведених нею, або які неправомірно не були цим судом прийняті та досліджені, або доказами, які судом першої інстанції досліджувались із порушенням установленого порядку.

Про прийняття та дослідження нових доказів, як і відмову в їх прийнятті, апеляційний суд зобов'язаний мотивувати свій висновок в ухвалі при обговоренні заявленого клопотання (частина друга статті 208, частина перша статті 212, частина перша статті 304 ЦПК).

Дослідження нових доказів провадиться, зокрема, у таких випадках: якщо докази існували на час розгляду справи судом першої інстанції, але особа, яка їх подає до апеляційного суду, з поважних причин не знала й не могла знати про їх існування; докази існували на час розгляду справи в суді першої інстанції і учасник процесу знав про них, однак з об'єктивних причин не міг подати їх до суду; додаткові докази, які витребовувалися раніше, з'явилися після ухвалення рішення судом першої інстанції; суд першої інстанції неправомірно виключив із судового розгляду подані учасником процесу докази, що могли мати значення для вирішення справи; суд першої інстанції необґрунтовано відмовив учаснику процесу в дослідженні доказів, що могли мати значення для вирішення справи (необґрунтовано відмовив у призначенні експертизи, витребуванні доказів, якщо їх подання до суду для нього становило певні труднощі тощо); наявні інші поважні причини для їх неподання до суду першої інстанції у випадку відсутності умислу чи недбалості особи, яка їх подає, або вони не досліджені судом унаслідок інших процесуальних порушень.

Колегія суддів вважає, що у даному випадку докази були досліджені судом першої інстанції з порушенням норм процесуального права, тому апеляційний суд має законні підстави для встановлення обставин, що мають значення для справи, та дослідження й оцінки наявних у справі доказів.

Відповідно до принципів змагальності та диспозитивності цивільного процесу позивач ОСОБА_3 був зобов'язаний довести в судовому засіданні ті обставини, на які він посилався як на підставу свого позову, а саме те, що його матеріальний стан після стягнення з нього аліментів за рішенням суду від 27 лютого 2009 року погіршився.

Так, при первісному та при новому розгляді справи позивач ОСОБА_3 стверджував, що після стягнення аліментів його матеріальний стан значно погіршився, оскільки у зв'язку з економічною кризою він вимушений був змінити місце роботи й отримує заробітну плату в розмірі 1870 грн. щомісяця, ніякого додаткового доходу немає, підприємницької діяльністю не займається, крім того він утримує неповнолітню дочку ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_2.

На підтвердження підстав позову ОСОБА_3 надав копію трудової книжки, з якої вбачається, що позивач ОСОБА_3 з 27 вересня 2011 року працює дорожнім майстром в Товаристві з обмеженою відповідальністю «Рутбауер» (т.1, а.с. 64-66),

довідки про заробітну плату в ТОВ «Рутбауер» від 07 листопада 2012 року та від 11 лютого 2013 року, з яких вбачається, що його дохід з 01 грудня 2011 року по 30 листопада 2012 року становить 2255 грн. щомісяця та після відрахування податків і зборів та утримання аліментів - 5413 грн. або 451,08 грн. щомісяця (5413 грн. : 12 міс.), з 01 серпня 2012 року по 31 січня 2013 рік його дохід складає 2225 грн. щомісяця та після відрахування податків і зборів - 1847, 75 грн. щомісяця (без утримання аліментів) - т. 1, а.с. 27, 28, 40,

відомості з центральної бази даних Державного реєстру фізичних осіб Державної податкової служби України про суми виплачених доходів за період з жовтня 2012 року по березень 2013 року включно, викладених у довідці ДПІ у Приморському районі м. Одеси №721/17-05 від 03 червня 2013 року, з якої вбачається за період з 01 жовтня 2012 року по 31 грудня 2012 року отримав дохід у розмірі 6765 грн. та з 01 січня 2013 року по 31 березня 2013 року - 6765 грн., позивач ОСОБА_3 перебуває на обліку як суб'єкт підприємницької діяльності у ДПІ Приморського району м. Одеси у стані «21» - ліквідаційна процедура за рішенням суду (т. 1, а.с. 63), а також дані ДПІ у Біляївському районі Одеської області від 21 жовтня 2013 року, з якої також вбачається, що за вказаний період він отримав дохід у розмірі 6765 грн. (т.1, а.с. 109-109),

довідку ДПІ у Приморському районі м. Одеси від 29 жовтня 2013 року, з якої вбачається, що відомостей про те, що ОСОБА_3 працює за сумісництвом в інших підприємствах немає (т.1, а.с. 112).

Скасовуючи рішення Київського районного суду від 02 липня 2013 року та ухвалу апеляційного суду Одеської області від 31 жовтня 2013 року, касаційний суд в ухвалі від 20 серпня 2014 року виходив з того, що судові рішення попередніх інстанції не відповідають вимогам ст. ст. 213, 214 ЦПК України, а саме судом апеляційної інстанції не враховано те, що «обставини щодо погіршення матеріального стану платника аліментів, в тому числі протягом лютого 2009 року-січня 2010 року, були предметом розгляду іншої справи, яка судами вирішена (рішення Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 10 жовтня 2012 року). Не визначившись із предметом доказування, суд апеляційної інстанції передчасно залишив без змін рішення суду першої інстанції в частині вирішення позову ОСОБА_3».

Надалі касаційний суд зазначив в ухвалі те, що «суд першої інстанції, відмовляючи у позові про зменшення розміру аліментів, у порушення вимог цивільно-процесуального законодавства, виходив з того, що ОСОБА_3 не спростував твердження ОСОБА_5 про одержання ним інших доходів, не зазначених у наданих довідках.

Помилково вважаючи пояснення ОСОБА_5 доказом, який мав бути спростований ОСОБА_3, суд першої інстанції не визначився, що є належними і допустимими доказами погіршення матеріального стану платника аліментів, і як розподіляються обов'язки з доведення обставин, що є підставами позову, та ухвалив рішення, яке законним і обґрунтованим в частині вирішення зустрічного позову визнати не можна».

Згідно із ч. 4 ст. 338 ЦПК України висновки і мотиви, з яких скасовані рішення є обов'язковими для суду першої чи апеляційної інстанції при новому розгляді справи.

У абзаці 5 п. 22 постанови № 10 Пленуму «Про судову практику розгляду цивільних справ у касаційному порядку» від 14 червня 2012 року Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ зазначав, що висновки та мотиви, з яких скасовано рішення, є обов'язковими для суду першої чи апеляційної інстанції при новому розгляді справи. Висновками та мотивами, з яких скасовано рішення, необхідно вважати положення мотивувальної та резолютивної частин ухвали суду касаційної інстанції щодо наявності передбачених статтею 338 ЦПК підстав для скасування судового рішення і передачі справи на новий розгляд та їх кваліфікації процесуальним законодавством як таких. Зокрема, до таких висновків і мотивів не може бути віднесено питання про достовірність чи недостовірність того чи іншого доказу; про перевагу одних доказів над іншими.

Колегія суддів вважає, що приведені касаційним судом мотиви є обов'язковими й для суду першої інстанції, який не врахував їх при вирішенні спору й для суду апеляційної інстанції, який переглядає це рішення в апеляційному порядку, щодо перевірки підстав позову ОСОБА_3

Не погоджується колегія суддів із висновком суду першої інстанції про те, що обставини, на які посилається позивач ОСОБА_3 були враховані при ухваленні рішення суду першої інстанції про стягнення аліментів, а саме, щодо перебування на утриманні позивача ОСОБА_3 його дочки ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_2, за таких підстав.

Відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Як роз'яснено у п. 7 постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» оскільки обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ лише в тому разі, коли в них беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, чи їх правонаступники (ч. 3 ст. 61 ЦПК України), то в інших випадках - ці обставини встановлюються на загальних підставах.

Під судовим рішенням, зазначеним у ч. 3 ст. 61 ЦПК України, мається на увазі будь-яке судове рішення, яким справа вирішується по суті, яке ухвалює суд у порядку цивільного

судочинства (рішення, в тому числі й заочне, або ухвала, а також судовий наказ), у порядку господарського судочинства - відповідно до Господарського процесуального кодексу України, у порядку адміністративного судочинства - відповідно до Кодексу адміністративного судочинства України.

Однак як вбачається з рішення Київського районного суду м. Одеси від 27 лютого 2009т року по цивільній справі №2-1277/2009 рік за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_3 про визнання батьківства та стягнення аліментів, при визначенні розміру аліментів на утримання сина судом не враховувалось наявність на утриманні відповідача дочки ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_2, тому ці висновки суду першої інстанції є помилковими.

Є хибним й висновок суду першої інстанції про те, що суд не прийняв до уваги посилання позивача ОСОБА_3 на зміну матеріального становища, оскільки він сплачує кожний місць на навчання сина 4000 грн., оскільки позивач постійно стверджував в судовому засіданні те, що син потребує особливого ставлення у зв'язку з деякими особливостями розвитку, тому навчається у приватній школі з повним вихованням та наявністю спеціалістів необхідних для розвитку дитини, й його батьки добровільно сплачують на користь онука за навчання 4000 грн. щомісяця, що не заперечується відповідачкою ОСОБА_8

Приймає до уваги колегія суддів й те, що позивач ОСОБА_3 добровільно сплачує відповідачці додаткові витрати на розвиток здібностей дитини та його хвороби, що підтверджується наявними у справі доказами, а також наданою представником позивача ОСОБА_3 нотаріально посвідчено заявою ОСОБА_5, з якої вбачається, що остання надала згоду на проживання сина ОСОБА_6 з батьком ОСОБА_3 на період з 17 червня 2015 року по 01 листопада 2015 року, та отримала від ОСОБА_3 матеріальну допомогу в розмірі 22500 грн.

Аналізуючи зазначені положення закону, роз'яснення Пленуму Верховного Суду України «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» від 15 травня 2006 року, «Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку» від 24 жовтня 2008 року «Про судове рішення у цивільній справі» від 18 грудня 2009 року, Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику розгляду цивільних справ у касаційному порядку» від 14 червня 2012 року, враховуючи вказані обставини справи та оцінуючи докази, надані сторонами у справі кожний окремо й у їх сукупності, колегія суддів приймає до уваги докази, надані, позивачем ОСОБА_3, й вважає, що в судовому засіданні доведено те, що матеріальний стан позивача ОСОБА_3 погіршився у зв'язку з змішенням його доходу та утриманням його дочки ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_2.

Згідно статті 27 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року, яка набула чинності для України з 27.09.1991 року, «держави-учасники визнають право кожної дитини на рівень життя необхідний для фізичного, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батько (-ки) несуть основну відповідальність забезпечення умов життя, необхідних для розвитку дитини, в межах своїх здібностей і фінансові можливостей».

За загальним правилом кожна особа має право на захист свого цивільного права лише в разі його порушення, невизнання або оспорювання (частина перша статті 15 ЦК України, частина перша статті 3 ЦПК України).

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів. А також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або держави та суспільні інтереси (ст. ст. 45, 46 ЦПК України).

У абзаці 2 п. 11 постанови № 14 Пленуму «Про судове рішення у цивільній справі» від 18 грудня 2009 року Верховний Суд України роз'яснив, що, оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів та осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси (частини перша та друга статті 3 ЦПК), то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це.

Таким чином, суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або ос порені права, свободи та інтереси цих осіб, і залежно від встановленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Аналізуючи зазначені норми права, роз'яснення Пленуму Верховного Суду України, з'ясовуючи вказані обставини та оцінюючи належність, допустимість, достовірність наявних у справі доказів кожний окремо й у їх сукупності, колегія суддів приймає їх до уваги й вважає, що в судовому засіданні позивачем ОСОБА_3 доведено те, що відповідачка не визнає та оспорює його права.

За таких обставин, вирішуючи спір, суд першої інстанції обґрунтовано виходив з того, що з урахуванням стану здоров'я, матеріальне становище дитини і платника аліментів, наявність в останнього інших неповнолітніх дітей, розмір аліментів має становити 800 грн., тому є законні підстави для зменшення розміру аліментів на утримання сина ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, з 1700 грн. до 800 грн. щомісяця, починаючи з 23 липня 2015 року до ІНФОРМАЦІЯ_7.

Отже, вимоги ОСОБА_3 підлягають задоволенню в повному обсязі.

Помилкове застосування судом першої інстанції положень ч. 1 ст. 182 та ч. 1 ст. 192 СК України та неправильне застосування норм процесуального права, а саме, ст. ст. 10, 60, 179, 2121, 213, 214 ЦПК України, у відповідності до п. 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України є підставою для зміни рішення суду першої інстанції й ухвалення нового рішення про задоволення первісного позову ОСОБА_3.

Керуючись ст. ст. 303, 307 ч. 1 п. 3, 309 ч. 1 п. 4, 313, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області,

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити, рішення Київського районного суду м. Одеси від 25 травня 2015 року змінити й ухвалити нове рішення.

Позов ОСОБА_3 до ОСОБА_5 про зменшення розміру аліментів задовольнити.

Зменшити розмір аліментів, які підлягають стягненню з ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_3, уродженця м. Одеси, реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1, зареєстроване місце проживання, АДРЕСА_2 (місце проживання - АДРЕСА_1,) на користь ОСОБА_5, зареєстроване місце проживання, АДРЕСА_3, на утримання сина ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, за рішенням Київського районного суду м. Одеси від 27 лютого 2009 року, з 1700 грн. до 800 грн., починаючи з 23 липня 2015 року й до ІНФОРМАЦІЯ_7.

Рішення суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржено в касаційному порядку до суду касаційної інстанції протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили рішенням.

Судді апеляційного суду

Одеської області: В.О. Панасенков

В.Ф. Парапан

Р.Д. Громік