АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/6342/15 Справа № 205/408/15 Головуючий у 1 й інстанції - Шавула В.С. Доповідач - Свистунова О.В.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 липня 2015 року м. Дніпропетровськ

Колегія суддів судової палати по цивільним справам апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді Свистунової О.В.

суддів Міхеєвої В.Ю., Ремеза В.А.

за участю секретаря Видюкової Ю.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Дніпропетровську цивільну справу

за апеляційними скаргами ОСОБА_2 та ОСОБА_3

на рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 14 квітня 2015 року

по цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про відшкодування шкоди та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про відшкодування шкоди,-

В С Т А Н О В И Л А :

ПозивачкаОСОБА_3 11 листопада 2014 року звернулась до Ленінського районного суду м. Дніпропетровська з позовом до ОСОБА_2 про відшкодування шкоди (а.с.3-4).

У обґрунтування позовних вимог зазначила, що є власницею 60% нежитлового приміщення, загальною площею 191,8 кв.м., розташованого за адресою: АДРЕСА_1. 29 грудня 2006 року між нею та ОСОБА_2 було укладено договір оренди вищевказаного нежитлового приміщення, відповідно до умов якого строк дії договору сторони погодили до 29 грудня 2007 року, зі сплатою орендної плати у розмірі 50,00 грн. на місяць, як було визначено умовами договору оренди, що укладався між сторонами 01 квітня 2005 року.

Відповідач неналежним чином виконував умови договору щодо сплати орендної плати, у зв'язку із чим, позивачка неодноразово зверталась до суду із позовами про стягнення з нього грошових коштів.

Починаючи з 03.11.2007 року позивачка неодноразово попереджала відповідача про закінчення строку дії договору оренди та про необхідність звільнити займане ним орендоване нерухоме майно, однак до тепер, відповідач так і не виконав вимоги позивачки та продовжує користуватись нежитловим приміщенням безоплатно.

Починаючи з 2008 року по 2012 рік сторони у судовому порядку вирішували спори щодо користування нежитловим приміщенням, загальною площею 191,8 кв.м., розташованого за адресою: АДРЕСА_1.

Позивачка зазначає, що відповідач безпідставно та безоплатно використовуючи її майно, завдав їй значної матеріальної та моральної шкоди.

Враховуючи вищевикладене, позивачка, звернувшись до суду із даним позовом, в якому уточнивши та збільшивши свої вимоги, просила суд стягнути із відповідача на свою користь суму упущеної вигоди у розмірі 353 165,20 грн., неустойку у сумі 8 600,00 грн. та моральну шкоду у сумі 10 000,00 грн.

Відповідач ОСОБА_2, у свою чергу, 22 січня 2015 року звернувся до суду із зустрічною позовною заявою до ОСОБА_3 про відшкодування шкоди (а.с.35-40).

У обґрунтування своїх вимог зазначив, що з квітня 2004 року між ними існували договірні правовідносини, щодо оренди 60/100 частин нежитлового приміщення розташованого за адресою: АДРЕСА_1.

У червні 2007 року ОСОБА_3 запропонувала йому купити 60/100 належних їй частин вищевказаного нежитлового приміщення, у зв'язку із чим, 27.06.2007 року він передав їй в якості завдатку 5 000,00 доларів США, а остання, зобов'язалась продати вищевказане нежитлове приміщення за 160 000 грн. після виготовлення необхідних документів, про що свідчить письмова розписка. Для оформлення документів купівлі-продажу нерухомості, ОСОБА_3 на ім'я ОСОБА_2 оформила довіреність від 26.06.2007 року, яка на підставі заяви ОСОБА_3 була скасована того ж дня.

Згідно письмової розписки від 10.08.2007 року ОСОБА_3 зобов'язалась не брати орендну плату з ОСОБА_2, однак, вже 03.11.2007 року надіслала йому вимогу звільнити приміщення, відмовляючись повернути передані в якості завдатку грошові кошти.

У судовому порядку з ОСОБА_3 було стягнуто на користь ОСОБА_2 аванс в сумі 39 861,50 грн. та судові витрати. В порядку примусового виконання рішення суду ОСОБА_3 у строк до 20.10.2011 року було запропоновано добровільно виплатити на користь ОСОБА_2 грошові кошти у сумі 40 276,00 грн. Однак, лише 01.09.2012 року нею була виконала у повній мірі дана вимога.

Позивач вважав, що ОСОБА_3 неналежним чином виконувала свої зобов'язання щодо виконання рішення суду, щодо виплати коштів, а тому, за період з 15.09.2011 року по 01.09.2012 року має сплатити на його користь пеню в сумі 5 899,53 грн., 3% річних в сумі 1 160,55 грн., а всього 7 060,08 грн.

Крім того, позивач за зустрічним позовом ОСОБА_2 вважав, що, своїми діями ОСОБА_3 завдала йому збитки у вигляді упущеної вигоди, яка становить, за період з 2009 року по 2012 рік, 60 897,60 грн. А також, значної моральної шкоди, яку ОСОБА_2 оцінює у сумі 5 000,00 грн. Саме зазначені вимоги, позивач за зустрічним позовом - ОСОБА_2, просив суд задовольнити та стягнути з ОСОБА_3 на свою користь грошову суму в розмірі 7 060,08 грн., яка складається з: пені за прострочення зобов'язання за період з 15.09.2011 року по 01.09.2012 року в сумі 5 899,53грн., та 3% річних від простроченої суми боргу в сумі 1 160,55 грн.; крім того: збитки в сумі 60 897,60 грн., моральну шкоду в сумі 5 000,00 грн., витрати на правову допомогу в сумі 4 000,00 грн., судовий збір в сумі 729,57 грн.

Рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 14 квітня 2015 року відмовлено у задоволенні первісних та зустрічних вимог.

У апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить рішення суду першої інстанції змінити та ухвалити нове, яким задовольнити його позовні вимоги у повному обсязі, оскільки, судове рішення ухвалено з порушенням норм матеріального і процесуального права.

У апеляційній скарзі ОСОБА_3 просить рішення суду першої інстанції скасувати в частині відмови у задоволенні її позовних вимог до ОСОБА_2 та ухвалити нове, яким задовольнити її позовні вимоги у повному обсязі, оскільки, судове рішення ухвалено з порушенням норм матеріального і процесуального права.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційних скарг, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційні скарги не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Рішення суду першої інстанції є вірним та таким, що ґрунтується на встановлених судом обставинах та доказах.

Судом першої інстанції було встановлено, що на праві приватної власності ОСОБА_3 належать 60/100 частин нежитлового приміщення, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.105).

Згідно ст.316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Відповідно до ст..317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Згідно ст..319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

01 квітня 2005 року та 01 січня 2006 року між сторонами було укладено договори оренди (а.с.97-99,100-102), відповідно до умов яких орендодавець передає, а орендар приймає в строкове платне володіння та користування приміщення, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1.

Пунктом 3.1. договорів оренди, розмір орендної плати сторонами визначено в розмірі 50,00 грн.

У період часу з 2008 року по 2012 рік спірні питання, що виникали між сторонами щодо нерухомого майна, а саме: нежитлового приміщення, розташованого за адресою: АДРЕСА_1, вирішувались в судовому порядку (а.с.5-9,10-12,13-14,15-16,17-20,21-22,70-72).

Згідно рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 10.03.2011 року, частково зміненого рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 15.09.2011 року, яке залишене без змін ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 22.05.2012 року (а.с.17-20,21-22), встановлено, що 29 грудня 2006 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 у простій письмовій формі було укладено договір оренди нежитлових приміщень загальною площею 191,8 кв.м., розташованих за адресою: АДРЕСА_1, які належать на праві приватної власності ОСОБА_3

Відповідно до договору оренди від 29.12.2006 року строк його дії сторони визначили до 29.12.2007 року. Орендна плата становила 50,00 грн. на місяць. Також, даним договором передбачено, що у випадку відсутності заяви жодної із сторін про відмову від договору за місяць до спливу встановленого у договорі строку, він вважається продовженим на той же самий строк та на тих самих умовах, які передбачені договором.

З липня 2007 року ОСОБА_2 припинив сплачувати орендну плату за договором оренди від 29.12.2006 року, та разом з тим, відповідно письмової розписки, ОСОБА_3, починаючи з 10.08.2007 року зобов'язалась не брати орендну плату з ОСОБА_2 (а.с.45).

Відповідно до ч.3 ст.61 ЦПК України, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

На підставі рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 10.03.2011 року, яке частково змінено рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 15.09.2011 року із ОСОБА_3 в порядку примусового виконання рішення суду стягнуто на користь ОСОБА_2 аванс у розмірі 39 861,50 грн. та судові витрати в сумі 415,00 грн., а всього 40 276,50 грн., яке ОСОБА_3 виконала в добровільному порядку перерахувавши 01.09.2012 року на користь ОСОБА_2 грошові кошти в сумі 40 000,00 грн. (а.с.48,49).

Так, відповідно до ст..22 ЦК України, особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі.

Виходячи із вищезазначеної норми закону, можна зробити висновок, що майнова шкода (збитки) - це виражене в грошовій сумі будь-яке зменшення наявного майна та інше ураження майнового інтересу однієї особи, заподіяне протиправною дією іншої особи.

Згідно ст..1166 ЦК України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Відповідно до ст..623 ЦК України, боржник, який порушив зобов'язання, має відшкодувати кредиторові завдані цим збитки. Розмір збитків, завданих порушенням зобов'язання, доказується кредитором. Збитки визначаються з урахуванням ринкових цін, що існували на день добровільного задоволення боржником вимоги кредитора у місці, де зобов'язання має бути виконане, а якщо вимога не була задоволена добровільно, - у день пред'явлення позову, якщо інше не встановлено договором або законом. Суд може задовольнити вимогу про відшкодування збитків, беручи до уваги ринкові ціни, що існували на день ухвалення рішення. При визначенні неодержаних доходів (упущеної вигоди) враховуються заходи, вжиті кредитором щодо їх одержання.

Відповідно до вимог ч. 4 ст. 623 ЦК України, при визначенні неодержаних доходів (упущеної вигоди) необхідно враховувати заходи, вжиті кредитором щодо їх одержання.

Відповідно до п. 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» від 27.03.1992 року, шкода, заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню повному обсязі, особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв'язок та є вина зазначеної особи.

Отже, якщо кредитор не вжив достатніх заходів направлених на запобігання виникнення збитків чи зменшення збитків то шкода з боржника не стягується. Кредитор, який вимагає відшкодування збитків, має довести факт: неправомірність поведінки особи; наявність шкоди; причинний зв'язок між протиправною поведінкою та шкодою, що є обов'язковою умовою відповідальності та виражається в тому, що шкода має виступати об'єктивним наслідком поведінки заподіювача шкоди; вина заподіювача шкоди, за виключенням випадків, коли в силу прямої вказівки закону обов'язок відшкодування завданої шкоди покладається на відповідальну особу незалежно від вини. З іншого боку, боржник має право доводити відсутність своєї вини.

Так, не заважаючи на покладений обов'язок доказування, згідно вимог ст..60 ЦПК України, сторони - позивач за первісним та відповідач за зустрічним позовами - ОСОБА_3, позивач за зустрічним та відповідач за первісним позовами - ОСОБА_2, взагалі не довели ні суду першої, ні апеляційної інстанції, які саме заходи були ними вжиті задля запобігання виникнення чи зменшення збитків завданих винною стороною, не доведено неправомірність поведінки особи; наявність шкоди; причинний зв'язок між протиправною поведінкою та шкодою, а також, в свою чергу сторонами не надано жодних доводів у підтвердження того, що вони могли і повинні були отримати визначені в позові доходи і тільки неправомірні дії відповідача стали єдиною і достатньою причиною, яка позбавила їх можливості отримати прибуток, тому підстави для застосування положень ч.4 ст.623 ЦК України взагалі відсутні.

Згідно до ст..23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Відповідно до п.2,3 ч.2 ст.23 ЦК України, моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна.

Під моральною шкодою, згідно Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.95 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

За змістом зазначених положень, єдиною підставою цивільно-правової відповідальності за заподіяння моральної шкоди - є правопорушення, яке включає в себе: шкоду, протиправну поведінку заподіювача шкоди, причинний зв'язок між ними, а також вину заподіювача шкоди.

Аналізуючи доводи ОСОБА_3 та ОСОБА_2 щодо завданої їм внаслідок неправомірних дій моральної шкоди, суд першої інстанції правильно дійшов висновку, що дані вимоги є безпідставними та необґрунтованими, у зв'язку із чим позовні вимоги в даній частині задоволенню не підлягають.

Таким чином, оцінюючи здобуті по справі докази за внутрішнім переконанням щодо їх належності, допустимості, достовірності, а також достатності і взаємності зв'язку у сукупності, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про недоведеність та безпідставність вимог позовних ані за первісним позовом, ані за зустрічним, так як сторони не довели та не надали належних доказів у підтвердження законності та обґрунтованості своїх вимог, тому суд обґрунтовано відмовив у задоволенні первісного позову ОСОБА_3 та зустрічного позову ОСОБА_2 у повному обсязі.

З урахуванням викладеного вище, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції.

Інші доводи апеляційних скарг не спростовують правильність висновків у рішенні суду, протирічать вимогам законодавства, яке регулює спірні правовідносини, матеріалам справи, зводяться до переоцінки доказів по справі.

Судом першої інстанції у досить повному обсязі з'ясовані права та обов'язки сторін, обставини справи, доводи сторін перевірені і їм дана належна оцінка, справа розглянута у рамках позовних вимог та на підставі доказів, наданих сторонами.

Враховуючи викладене та конкретні обставини справи, встановлено, що судове рішення відповідає вимогам норм матеріального і процесуального права і тому, колегія апеляційного суду вважає, що згідно до ст. 308 ЦПК України правових підстав для скасування рішення не вбачає, а тому, доводи апеляційних скарг підлягають відхиленню, а рішення суду першої інстанції залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 209, 303, 307, 308, 314, 315 ЦПК України колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційні скарги ОСОБА_2 та ОСОБА_3 - відхилити.

Рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 14 квітня 2015 року - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення і протягом двадцяти днів може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий О.В.Свистунова

Судді В.Ю.Міхеєва

В.А.Ремез