РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11.08.2015 року Провадження №2/425/741/15

Справа №425/1562/15-ц

місто Рубіжне Луганської області

Рубіжанський міський суд Луганської області у складі:

головуючого судді Мирошникової О.Ш.,

за участю секретаря Кулішової О.С.,

за участю позивача ОСОБА_1, розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Рубіжне Луганської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу, -

встановив:

19 травня 2015 року до Рубіжанського міського суду Луганської області звернулася ОСОБА_1 з позовом до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу. В обґрунтування позову позивач посилається на те, що між нею та відповідачем 10.08.2012 року було укладено шлюб, від шлюбу сторони мають неповнолітнього сина ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, який проживає з позивачем. Під час спільного проживання у позивача з відповідачем не склалися відносини, зявилися сварки, внаслідок чого подальше спільне життя і збереження шлюбу стало суперечити інтересам позивача, у звязку з чим з листопада 2014 року позивач припинила з відповідачем шлюбні стосунки та вони перестали вести спільне господарство.

В судовому засіданні позивач позов підтримує, просить розірвати шлюб та залишити їй шлюбне прізвище «Шарапова». Додатково в судовому засіданні надала пояснення, що після припинення введення спільного господарства з листопада 2014 року чоловік продовжував проживати в квартирі разом з позивачем та дитиною, між подружжям продовжували виникати сварки, чоловік її бив та свідком цього був малолітній син. Залишаючись проживати в квартирі позивача та користуючись усім, відповідач комунальні послуги не сплачує, обовязки по дому не виконує, нічого не ремонтує, не прибирає, не виносить сміття, грошей на побутові потреби не дає, також не дає коштів на утримання позивача та спільного сина. Позивач також зазначила, що примиритися з чоловіком не бажає, вважає подальше спільне життя неможливим. Крім того, позивач заперечувала проти того, щоб дитина залишилася проживати з чоловіком, додатково зазначила, що її чоловік оформлює документи для виїзду за кордон до Литви, та можливо він припускає, що їх син буде проживати з матірю відповідача, проте, враховуючи вік його матері та її фінансові можливості, то доглядати за дитиною у відповідача та його матері не буде можливості. Разом з тим, позивач заявила, що не має наміру перешкоджати спілкуванню між її чоловіком та його матірю та їх спільним малолітнім сином.

02.07.2015 року відповідач подав до суду письмові заперечення проти розірвання шлюбу, в яких зазначив, що позивач в порушення ст. 109 СК України не надала суду письмовий договір щодо досягнення згоди відносно забезпечення інтересів спільного сина, не зазначає в позові чи розглядала позивач питання щодо переоформлення на відповідача відпустки по догляду за дитиною до трьох років, намагаючись зберегти шлюбні відносини та щодо спільних прав і обовязків подружжя відносно матеріального забезпечення сімї, також позивач замовчала що, відповідач за висновками лікарів є непрацездатним. Позивачем не надано відповіді з ким буде знаходитися спільний син під час праці позивача, оскільки вона планує вихід на роботу за її словами у лютому 2016 року, також не заявлено позивачем вимог щодо права на утримання позивача під час її відпустки по догляду за дитиною до трьох років. Разом з цим, відповідач в запереченнях вказує, що шлюбні відносини фактично припинені і він не має наміру примушувати позивача до виконання сімейних обовязків, але враховуючи, що відповідач не зобовязує позивача брати участь у витратах на його лікування, не ухиляється від виконання сімейного обовязку, намагається піклуватися про сина, має ставити питання щодо місця проживання сина, дійти згоди з позивачем щодо забезпечення інтересів сина не вбачається можливим, то прийняття рішення суду за позовом позивача може вважатися передчасним та буде порушувати рівність прав та обовязків батьків щодо дитини і суперечити інтересам дитини щодо виховання та розвитку, тому відповідач просить прийняти рішення про місце проживання спільного сина в родині відповідача (а.с. 17-18).

До заперечень відповідача було додано його заяву про розгляд справи за його відсутністю (а.с. 51).

Відповідач 03.08.2015 року через канцелярію суду надав клопотання про залучення зустрічної позовної заяви та зустрічну позовну заяву про поділ спільного майна подружжя, 11.08.2015 року під час судового засідання відповідач заявив клопотання про залучення зустрічної позовної заяви, в задоволенні якого судом було відмовлено та відповідно до ч. 4 ст. 10 ЦПК України розяснено відповідачу його право на звернення до суду за захистом своїх прав в загальному порядку, після чого відповідач допустив порушення порядку під час судового засідання, зокрема, почав поводитися зухвало, розмовляти на підвищених тонах, перебивати головуючого, за що до нього було застосовано попередження, після цього відповідач до закінчення розгляду справи покинув судове засідання.

Відповідно до ч. 2 ст. 11 ЦПК України особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Відповідно до ч. 2 ст. 158 ЦПК України особа, яка бере участь у справі, має право заявляти клопотання про розгляд справи за її відсутністю.

Враховуючи, що відповідач скористався правом заявити клопотання про розгляд справи за його відсутністю, а позивач вважала за можливе продовжити розгляд справи після того як відповідач покинув судове засідання, суд приходить до висновку про можливість розгляду справи та ухвалення рішення про задоволення позову в повному обсязі з наступних підстав.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 та ОСОБА_1 перебувають у шлюбі, який зареєстровано 10.08.2012 року, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії 1-ЕД № 144165, виданим Відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Рубіжанського міського управління юстиції у Луганській області 10.08.2012 року, актовий запис № 141 (а.с. 3).

Від шлюбу подружжя мають спільного малолітнього сина ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, що підтверджується копією свідоцтва про народження І-ЕД № 299157, виданим Відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Рубіжанського міського управління юстиції у Луганській області 27.02.2014 року (а.с. 4).

Відповідно ст. 24 Сімейного кодексу України шлюб має ґрунтуватись на вільній згоді жінки та чоловіка.

Відповідно до ч. 3, 4 ст. 56 Сімейного кодексу України кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини, примушування подружжя до припинення шлюбних відносин чи їх збереження є неприпустимим і є порушенням права на свободу та особисту недоторканість.

У відповідності до ст. 112 Сімейного кодексу України шлюб розривається, якщо судом буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечить інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що має істотне значення.

Судом було вжито заходів для примирення подружжя та надано сторонам строк для примирення та налагодження відносин, проте не зважаючи на те, що сторони припинивши сімейні відносини, продовжували проживати в одній квартирі, сторони не примирилися, тобто вжитті судом заходи виявилися неефективними.

Згідно пункту 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21.12.2007 року № 10, якщо після закінчення призначеного судом строку примирення подружжя не відбулося і хоча б один з них наполягає на припиненні шлюбу, суд вирішує справу по суті.

Суд не приймає пояснення позивача про побиття її відповідачем, оскільки доказів цього до справи не надано.

В судовому засіданні встановлено, що сторони припинили сімейне життя з листопада 2014 року, поновлювати сімейні відносини та примиритися не бажають, це підтвердила в судовому засіданні позивач, також відповідач в своїх запереченнях зазначив про відсутність у нього намірів примушувати позивача до виконання сімейних обов'язків, позивач в судовому засіданні наполягає на розірванні шлюбу, тому суд приходить до висновку, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу буде суперечить інтересам позивача.

У відповідності до ст. 112 Сімейного кодексу України шлюб розривається, якщо судом буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечить інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що має істотне значення.

Відповідно ст. 110 Сімейного кодексу України суд може розірвати шлюб за позовом одного із подружжя.

Обставин, передбачених ч. 2 ст. 110 Сімейного кодексу України щодо предявлення позову протягом вагітності дружини, зі справи не вбачається.

Таким чином, враховуючи, що між позивачем та відповідачем припинені шлюбні стосунки, спільне господарство сторони не ведуть, примиритися та наладити стосунки сторони не бажають та позивач наполягає на розірвання шлюбу, суд приходить до висновку про можливість розірвання шлюбу між сторонами.

Судом відхиляються заперечення відповідача стосовно порушення позивачем вимог ст. 109 СК України в частині ненадання письмового договору щодо досягнення згоди відносно забезпечення спільної дитини, оскільки положення ст. 109 СК України застосовуються при подачі до суду спільної заяви подружжя, яке має дітей. В даному випадку позивач звернулася до суду відповідно до ст.ст. 110, 112 СК України.

З спільною заявою в порядку ст. 109 СК України про розірвання шлюбу подружжя до суду не зверталися.

Відповідно ч. 1 ст. 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом.

В судовому засіданні 03.08.2015 року відповідач зазначив, що фактично проживає разом з позивачем та малолітнім сином за адресою: АДРЕСА_1, про що також в судових засіданням заявляла і позивач.

За таких обставин, у суду немає підстав вирішувати питання стосовно місця проживання малолітньої дитини сторін, оскільки даний спір вирішується виключно у випадку окремого проживання мати та батька дитини.

Отже, враховуючи той факт, що позивач, відповідач та їх малолітній син проживають в одній квартирі, вимоги відповідача щодо визначення місця проживання малолітнього сина в родині батька є передчасними.

Разом з цим, суд в порядку ч. 4 ст. 10 ЦПК України розяснює сторонам, що вони мають право звернутися до суду шляхом подання позовної заяви про визначення місця проживання малолітньої дитини у випадку настання обставин, встановлених у ст. 161 СК України.

Також, в судовому засіданні відповідачу було розяснено судом про його право звернутися до суду з позовом про вирішення спору про поділ майна, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно ст. 113 СК України особа, яка змінила своє прізвище у звязку з реєстрацією шлюбу, має право, зокрема, після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем.

Позивач, реалізуючи зазначене право, після розірвання шлюбу просить залишити їй шлюбне прізвище «Шарапова», ця вимога також підлягає до задоволення.

Оскільки рішення ухвалено на користь позивача, суд відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України присуджує їй з відповідача понесені та документально підтверджені судові витрати у вигляді судового збору у розмірі 243,60 гривень.

Керуючись ст.ст. 10, 11, 88, 212-215, 218 ЦПК України, суд -

вирішив :

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу задовольнити повністю.

Шлюб між ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_3, зареєстрований Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Рубіжанського міського управління юстиції у Луганській області 10.08.2012 року, актовий запис № 141 від 10.08.2012 року розірвати.

Після розірвання шлюбу ОСОБА_1 залишити шлюбне прізвище «Шарапова».

Відповідно до ч. 2 ст. 115 Сімейного кодексу України, копію рішення суду, після набрання ним законної сили, надіслати до відділу державної реєстрації актів цивільного стану Рубіжанського міського управління юстиції.

Стягнути з ОСОБА_2, місце проживання: ІНФОРМАЦІЯ_4, на користь ОСОБА_1, місце проживання: ІНФОРМАЦІЯ_5, судові витрати, які складаються з судового збору у розмірі 243,60 гривень (Двісті сорок три гривні 60 копійок).Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Луганської області через суд першої інстанції шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня проголошення рішення.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя О.Ш. Мирошникова