ЧУГУЇВСЬКИЙ МІСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа №636/599/15-ц
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

(заочне)

31 липня 2015 року

Чугуївський міський суд Харківської області у складі:

головуючого - судді - Панаід І.В.

при секретарі - Шиковій К.Р.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, третя особа - ОСОБА_4, про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, визнання договору оренди квартири недійсним та виселення, -

встановив:

Позивач - ОСОБА_1, звернувся до Чугуївського міського суду Харківської області з позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_3, третя особа - ОСОБА_4, про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, визнання договору оренди квартири недійсним та виселення, в якому, з урахуванням уточнених позовних вимог, просив суд, усунути ОСОБА_1 перешкоди у здійсненні права користування та розпорядження належною йому на праві власності 1/2 частиною квартири, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, шляхом виселення ОСОБА_2 та ОСОБА_3, без надання іншого житлового приміщення; визнати договір оренди квартири №01, укладений 12 травня 2014 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 - недійсним; виселити ОСОБА_2 з квартири АДРЕСА_1; виселити ОСОБА_3 з квартири АДРЕСА_1.

В обґрунтування позовних вимог Позивач зазначив, що йому на праві приватної власності належить 1/2 частина квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1. Власником 1/2 частини кватири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1, є ОСОБА_4. У даній квартирі зареєстрований Позивач - ОСОБА_1, ОСОБА_4 та ОСОБА_5. У вищезазначеній квартирі без реєстрації проживають Відповідачі: ОСОБА_2 та ОСОБА_3. В зв'язку з тим, що в квартирі, 1/2 частини якої належить Позивачу на праві власності, проживають Відповідачі, Позивач не може повною мірою реалізувати своє право, встановлене Конституцією України та Законом, на вільне володіння, користування та розпорядження своїм майном. З приводу вищезазначених фактів Позивач неодноразово звертався до Чугуївського РВ ГУМВС України у Харківській області та прокуратури. Однак працівники правоохоронних органів відмовляли йому у відкритті кримінальних проваджень за фактами, які були викладені в заявах тому Позивач вимушений був звернутись до суду.

Позивач ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_6 в судовому засіданні підтримали позовні вимоги в повному обсязі та просили позов задовольнити.

Відповідач 1 - ОСОБА_2, в судове засідання не з'явився, належним чином був повідомлений про час і місце розгляду справи, через канцелярію суду надав письмові заперечення на позов, в яких вважав позов необґрунтованим, оскільки він користується спірною квартирою на підставі договору оренди, який було укладено 12 травня 2014 року, коли позивач не був власником квартири, а тому права позивача не порушені. З цих підстав в задоволенні позову просив відмовити.

Відповідач 2 - ОСОБА_3, в судове засідання не з'явилася, належним чином була повідомлена про час і місце розгляду справи, причини неявки суд не повідомила.

Третя особа - ОСОБА_4 в судове засідання не з'явилася, належним чином була повідомлена про час і місце розгляду справи, причини неявки суд не повідомила.

Суд відповідно до ст. 169 ЦПК України вважає за можливе розглядати справу у відсутності не з'явившихся осіб за наявними доказами справи.

Дослідивши та перевіривши письмові докази по справі, суд вважає позов таким, що підлягає задоволенню.

Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини.

Позивачу - ОСОБА_1, на праві приватної власності належить 1/2 частина квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1, що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності серії НОМЕР_1 від 18 липня 2014 року (а.с. 6).

Власником 1/2 частини кватири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1, є ОСОБА_4.

У даній квартирі, яка належить Позивачу на праві власності, зареєстрований Позивач - ОСОБА_1, ОСОБА_4 та ОСОБА_5, що підтверджується довідкою Комунального житлового ремонтно-експлуатаційного підприємства м. Чугуєва № 20 від 13 січня 2015 року (а.с. 7).

Однак, у вищезазначеній квартирі без реєстрації проживають Відповідачі: ОСОБА_2 та ОСОБА_3, що підтверджується Актом від 13 січня 2015 року (а.с. 8) та не заперечується відповідачами з огляду на подані через канцелярію суду заперечення на позовну заяву (а.с.49). Згоди на вселення вказаних осіб позивач не надавав.

Відповідно до ст. 41 Конституції України Кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

В зв'язку з тим, що в квартирі, 1/2 частини якої належить Позивачу на праві власності, проживають Відповідачі, Позивач не може повною мірою реалізувати своє право, встановлене Конституцією України та Законом, на вільне володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Відповідно ч.3 ст. 116 Житлового кодексу УРСР осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення.

Відповідно до ч.1 ст. 316 Цивільного Кодексу України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Згідно з ч.1 ст. 391 Цивільного Кодексу власник майна має право на усунення перешкод у здійснення ним права користування та розпорядження своїм майном.

Відповідно до положень статей 355, 356, 358, 361 ЦК України, майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою.

Квартира АДРЕСА_1 належить на праві спільної часткової власності ОСОБА_1 та ОСОБА_4 в рівних долях. Право власності зареєстроване за позивачем 18.07.2014 року, проте право власності на ? частину спірної квартири було визнано за позивачем рішенням Чугуївського міського суду Харківської області від 11.11 2013 року по справі №636/3161/13-ц. (а.с.100-102). Як вбачається з даного рішення суду, право власності на ? частку квартири було визнано за позивачем в порядку розподілу спільно нажитого майна подружжя. Відповідно до положень статей 60, 68 Сімейного кодексу України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині і чоловікові на праві спільної сумісної власності і розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Отже, незалежно від реєстрації за позивачем права власності на ? частки спірної квартири на виконання рішення суду у справі №636/3161/13-ц, спірна квартира була об'єктом спільної власності двох осіб: ОСОБА_4 та ОСОБА_1, за спільною згодою яких мало здійснюватись розпорядження таким майном. Про вказане рішення суду ОСОБА_4 було відомо, так як вона була відповідачем у вказаній справі, проте остання без відома ОСОБА_1 уклала договір оренди квартири.

Відповідно до положень ст.ст. 759, 761 ЦК України, за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов'язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк. Право передання майна у найм має власник речі або особа, якій належать майнові права.

Згідно ст. 810 ЦК України, за договором найму (оренди) житла одна сторона - власник житла (наймодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (наймачеві) житло для проживання у ньому на певний строк за плату.

За приписами статей 316, 317, 319, 321 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

З наведеного вбачається, що ОСОБА_4, уклавши договір оренди квартири будучи співвласником цієї квартири, не мала достатнього обсягу повноважень на розпорядження всією квартирою, оскільки за змістом положень ст. 361 ЦК України співвласник має право самостійно розпорядитися лише своєю часткою у праві спільної часткової власності. Розпорядження майном, що належить співвласникам на праві спільної сумісної власності здійснюється за їх взаємною згодою.

Згідно ст. 150 ЖК Української РСР, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Відповідно до ст. 155 ЖК Української РСР, жилі будинки (квартири), що є у приватній власності громадян, не може бути в них вилучено, власника не може бути позбавлено права користування жилим будинком (квартирою), крім випадків, установлених законодавством Союзу РСР і Української РСР.

Отже, враховуючи, що Позивач є співвласником квартири, укладений ОСОБА_4 договір оренди цієї квартири в цілому, порушує право власності ОСОБА_1 на частину належної йому квартири, позбавляє права користування та обмежує у здійсненні належних власникові прав.

Відповідно до вимог ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу (ст.ст. 204, 215 ЦК України).

Оскільки на момент укладення договору оренди ОСОБА_4 не мала достатнього обсягу повноважень на розпорядження майном спільної власності - квартирою за адресою: АДРЕСА_1, договір оренди №01, укладений 12 травня 2014 року, не узгоджується з положеннями ст.ст. 759, 761, 810 ЦК України щодо розпорядження майном особою, яка повинна мати достатній обсяг повноважень на передачу майна в оренду, а отже такий договір суперечить вимогам ч.1 ст.203 ЦК України.

За змістом ст. 158 ЖК Української РСР, наймач користується жилим приміщенням у будинку (квартирі), що належить громадянинові на праві приватної власності, відповідно до договору найму жилого приміщення. Договір найму жилого приміщення укладається між власником будинку (квартири) і наймачем у письмовій формі з наступною реєстрацією у виконавчому комітеті місцевої Ради народних депутатів або в органі управління, що ним утворюється. Договір повинен містити вказівку на предмет договору, строк, на який він укладається, визначати права і обов'язки наймодавця і наймача та інші умови найму.

Згідно ст. 169 ЖК Української РСР, у разі припинення договору найму жилого приміщення в будинку (квартирі), що належить громадянинові на праві приватної власності, наймач і особи, які проживають разом з ним, зобов'язані звільнити жиле приміщення, а в разі відмовлення - підлягають виселенню в судовому порядку без надання іншого жилого приміщення.

У відповідачів відсутні права на житло та право на проживання у ньому, оскільки спірний договір оренди суперечить вимогам чинного законодавства України, що зумовлює виселення відповідачів з займаного приміщення.

На підставі викладеного, всебічно, повно та об'єктивно дослідивши надані сторонами докази, оцінивши їх за своїм внутрішнім переконанням, перевіривши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність та взаємозв'язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку про необхідність задоволення позовних вимог.

Питання щодо розподілу судових витрат суд вирішує в порядку ст. 88 ЦПК України.

Керуючись статтями 3, 4, 8, 10, 11, 15, 57-60, 169, 209, 212-215, 223 Цивільного процесуального кодексу України, -

вирішив:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, третя особа на стороні відповідача, яка не заявляє самостійні вимоги на предмет спору - ОСОБА_4, про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження майном і виселення, - задовольнити.

Визнати недійсним договір оренди від 12 травня 2014 року №01 квартири за адресою: АДРЕСА_1, укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_2.

Усунути ОСОБА_1 перешкоди у здійсненні права користування та розпорядження належною йому на праві власності ? частиною квартири, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, шляхом виселення ОСОБА_2 та ОСОБА_3 без надання іншого житлового приміщення.

Виселити ОСОБА_2 з квартири АДРЕСА_1.

Виселити ОСОБА_3 з квартири АДРЕСА_1.

Стягнути з ОСОБА_2 і ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 витрати по сплаті судового збору у сумі 243,60грн. (двісті сорок три гривні 60коп.) в рівних частинах по 121,80 грн. (сто двадцять одна гривня 80 коп.) з кожного.

Апеляційна скарга на рішення суду подається позивачем до Апеляційного суду Харківської області через суд першої інстанції протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Заочне рішення може бути переглянуто судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом десяти днів з дня отримання його копії.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя -