АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Справа № 22 -ц-796/124/2015 р. Головуючий в 1 інстанції- Чала А.П.
Доповідач - Барановська Л.В.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

«07» квітня 2015 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду м. Києва в складі

Головуючого - Барановської Л.В.

Суддів - Качана В.Я., Рейнарт І.М.

при секретарі Мікітчак А.Л.

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Святошинського районного суду м. Києва від 18.06.2014 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1, 3-тя особа: ОСОБА_3 про поділ спільної сумісної власності подружжя, виключення майна зі спільної сумісної власності та визнання майна особистою приватною власністю та за самостійним позовом третьої особи ОСОБА_3 до ОСОБА_2, ОСОБА_1 про встановлення факту проживання однією сім'єю чоловіка і жінки без реєстрації шлюбу, визнання майна спільною сумісною власністю і його поділ.

Заслухавши доповідь судді Барановської Л.В., пояснення осіб, які з'явились в судове засідання, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів,-

В С ТА Н О В И Л А :

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 18.06.2014 року позовні вимоги задоволено частково.

Поділено спільну сумісну власність подружжя: ОСОБА_2 і ОСОБА_1, а саме: квартиру АДРЕСА_1, автомобіль «Lexus LX 470», 2006 р. випуску.

Визнано за ОСОБА_2, що зареєстрований в АДРЕСА_1, право власності в порядку поділу спільного майна подружжя на наступне майно: на Ѕ частину квартири АДРЕСА_1, на Ѕ частину автомобіля «Lexus LX470», 2006 р. випуску.

Визнано за ОСОБА_1, що зареєстрована в АДРЕСА_1, право власності в порядку поділу спільного майна подружжя на наступне майно: на Ѕ частину квартири АДРЕСА_1, на Ѕ частину автомобіля «Lexus LX 470», 2006 р. випуску.

Визнано особистою приватною власністю ОСОБА_2 наступне майно:

- земельну ділянку площею 0,0995 га, що знаходиться в АДРЕСА_2, ;

- житловий будинок (літ.А-2), загальною площею приміщень 218,7 кв.м. (загальна площа 283,8 кв.м., житлова площа 95,3 кв.м.), тераса (літ. А-2), загальна площа основи 21,8 кв.м., гараж (Літ.Б), загальна площа основи 65,0 кв.м., хвіртка (Літ№1), ворота (Літ.2), огорожа (Літ№3), свердловина (Літ№ l), побудований на земельній ділянці площею 0,0995 га, що знаходиться в АДРЕСА_2.

В решті вимог основного, зустрічному позові і самостійному позові відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить змінити рішення суду, ухвалити нове рішення, яким задовольнити її позовні вимоги в повному обсязі та визнати за нею також право власності на Ѕ частину земельної ділянки пл. 0,0995 га, що знаходиться в АДРЕСА_2 та визнати право власності на Ѕ частину житлового будинку, що знаходиться на зазначеній земельній ділянці, посилаючись на те, що суд не дав належної оцінки доказам, неповно з'ясував обставини справи.

Апеляційна скарга ОСОБА_1 задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 і ОСОБА_1 перебували в зареєстрованому шлюбі з 09.02.2000 р.

06.09.2013 р. шлюб між ними розірвано відповідно до рішення Святошинського районного суду м. Києва (а.с.8)

Від шлюбу сторони мають трьох малолітніх дітей: дочку ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2, ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_4, ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_3

Відповідно до Договору купівлі-продажу квартири від 23.03.2009 р. ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є співвласниками в рівних частках квартири АДРЕСА_1

Відповідно до договору купівлі-продажу земельної ділянки від 29.10.2011р. ОСОБА_2 набув у власність земельну ділянку площею 0,0995 га, що знаходиться по АДРЕСА_2 з цільовим призначенням: для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (а.с. 15 - копія договору), на підставі якого він 23.01.2012р. отримав Державний акт на право власності на земельну ділянку (а.с. 16 - копія).

На вказаній земельній ділянці самочинно побудований житловий будинок, площею 283,8 кв.м. (Літ. А-2), тераса, площею 21,8 кв.м. (Літ. А-2), гараж, площею 65,0 кв.м. (Літ. Б), що підтверджується технічним паспортом (а.с. 17-20 копія).

Станом на час розгляду справи вказаний будинок в експлуатацію не введений.

12.06.2010р. на підставі біржової угоди ОСОБА_2 придбав автомобіль «LEXUS LX470», 2006 p. випуску, про що 15.06.2010р. отримав свідоцтво про реєстрацію ТЗ, право керування яким має ОСОБА_1 (а.с. 12).

Позивачка і її представник стверджували, що ОСОБА_2 і ОСОБА_1 вели спільне господарство до квітня 2013р., представник відповідача стверджувала, що сторони припинили ведення спільного господарства в кінці 2009 р. - початку 2010р., при цьому представник третьої особи зазначала про те, що ОСОБА_2 і ОСОБА_3 познайомились у вересні 2009р., а проживали разом і вели спільне господарство з січня 2010р.

З матеріалів справи вбачається, що в рішенні Святошинського районного суду м.Киева від 06.09.2013р. про розлучення сторін зазначено про те, що ОСОБА_1 час припинення ведення нею і відповідачем як подружжя спільного господарства вказувала квітень 2013р., а ОСОБА_2 вказував, що спільне господарство вони не ведуть з кінця 2009р. - початку 2010р.

Позивачка ОСОБА_1 тричі в різні роки зверталась до суду з позовом про розірвання шлюбу зі ОСОБА_2, але позовні заяви залишались без розгляду за клопотанням позивачки.

Так в позовній заяві до Святошинського районного суду м. Києва від 28.02.2011р. ОСОБА_1 крім іншого, вказано, що ОСОБА_2 не забезпечує сім»ю належним чином, має фактичні шлюбні стосунки з іншою жінкою, шлюб фактично існує лише формально, оскільки з листопада 2010р. вони не ведуть спільного господарства та не підтримують шлюбних стосунків, матеріально відповідач її не забезпечує (а.с. 116-117).

Оцінивши покази свідків в їх сукупності, тексти позовних заяв ОСОБА_1 про розірвання шлюбу, подані до суду в різні роки суд прийшов до правильного висновку, що першою датою, яку самостійно, без стороннього впливу вказувала позивачка ОСОБА_1 в позові про розірвання шлюбу від 28.02.2011 р., як час припинення ведення нею і чоловіком спільного господарства це листопад 2010 р.

Враховуючи вищевикладене суд прийшов до обґрунтованого висновку, що датою припинення ведення сторонами спільного господарства слід вважати листопад 2010 р., оскільки доказів, які б доводили існування між ними сім»ї та спільного бюджету в наступний час взаємовідносин в матеріалах справи відсутні.

Таким чином на час припинення ведення сторонами спільного господарства, тобто листопад 2010 р., наявним було наступне майно: 1) квартира АДРЕСА_1, яка придбана згідно договору купівлі -продажу квартири від 23.03.2009 р. сторонами в рівних частках - по Ѕ кожний, 2 )автомобіль «Lexus LX 470», 2006 р. випуску, що придбаний ОСОБА_2 згідно біржової угоди від 12.06.2010 р., які суд визнав спільною сумісною власністю сторін як подружжя відповідно до правил частини 1 ст.60 СК України.

З урахуванням всіх обставин справи суд мав підстави для поділу між сторонами вказаного майна.

Відповідно до п. 30 Постанови №11 Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21.12.2007р. з наступними змінами і доповненнями вказано, якщо під час окремого проживання подружжя після фактичного припинення шлюбних відносин спільне майно членами не придбавалося, суд відповідно до ч.6 ст.57 СК України може визнати особистою приватною власністю дружини, чоловіка майно, набуте кожним них за цей період та за вказаних обставин і провести поділ тільки того майна, що було їхньою спільною власністю до настання таких обставин.

Судом встановлено, що спірна земельна ділянка за вищевказаною адресою придбана ОСОБА_2 згідно договору купівлі-продажу земельної ділянки від 29.10.2011 р., на підставі якого 23.01.2012 р. виданий Державний акт на право власності на земельну ділянку, тобто вже після фактичного припинення ведення з позивачкою спільного господарства та спільних відносин під час їх окремого проживання.

За таких обставин суд прийшов до обґрунтованого висновку, що вказану земельну ділянку слід визнати особистою приватною власністю ОСОБА_2

Спірний будинок по АДРЕСА_2 не прийнятий до експлуатації та не має державної реєстрації, а тому має статус самочинного будівництва.

Між тим згідно правової позиції Верховного Суду України в справі №6-37 ЦС 13 від 15.05.2013 р., яка є джерелом права, вказано, що незавершений будівництвом будинок може бути визнаний об'єктом права спільної сумісної власності подружжя із визначенням часток.

Таким чином Верховний Суд України визнає за можливе виникнення права власності на об'єкт незавершеного будівництва при вирішенні спору про поділ спільного майна подружжя.

Як вбачається з матеріалів справи, що спірний житловий будинок побудований відповідачем ОСОБА_2 на земельній ділянці, яка є його особистою приватною власністю і під час окремого з позивачкою проживання, у зв*язку із чим є особистою приватною власністю відповідача відповідно до правил частин 1, 2 ст.375 ЦК України і частини 6 ст.57 СК України, але має статус самочинного майна і є по суті недобудованим, у зв*язку із чим суд правильно вважав за можливе застосовувати вказану вище правову позицію Верховного Суду України до спірних правовідносин та визнав за ОСОБА_2 право особистої приватної власності на незавершений будівництвом будинок по АДРЕСА_2

Крім того, згідно Звіту №508/11 з визначення готовності спірного будинку (т.2 а.с.56-67) готовність будинку загальною площею 218,7 кв.м., який розташований за адресою : АДРЕСА_2 згідно таблиці 3 складає 85,20% .

Щодо встановлення юридичного факту проживання ОСОБА_2 і ОСОБА_3 однією сім'єю без шлюбу в період часу після розлучення ОСОБА_2 зі ОСОБА_1, суд обґрунтовано вважав, що встановлення такого юридичного факту не тягне за собою ніяких правових наслідків і не може привести до застосування ст. 74 СК України , враховуючи те, що відсутня мета встановлення цього юридичного факту, оскільки за вказаний проміжок часу будь-якого спірного майна набуто не було.

Суд повно та всебічно з'ясував дійсні обставини справи, дав належну оцінку доказам і прийшов до обґрунтованого висновку про часткове задоволення позовних вимог і зустрічних позовних вимог та відмови у задоволенні самостійного позову.

Доводи апеляційної скарги висновків рішення суду не спростовують .

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307, 308, 315, 317 ЦПК України, колегія суддів,-

У х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити, рішення Святошинського районного суду м. Києва від 18.06.2014 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий

Судді