Дата документу Справа №
Апеляційний суд Запорізької області
Справа 22- ц/778/3485/15
ЕУ№ 243/269/15-ц
Головуючий у 1 інстанції:Рудь Т.В.
Суддя-доповідач: Подліянова Г.С.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 серпня 2015 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Запорізької області у складі:

головуючого: Бондаря М.С.

суддів: Подліянової Г.С.

Дашковської А.В.

при секретарі: Мельник З.П.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Слов'янського міськрайонного суду Донецької області від 07 квітня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про розподіл спільного майна подружжя, -

ВСТАНОВИЛА:

У січні 2015 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_4 про розподіл спільного майна подружжя. В позові зазначив, що позивач перебував у шлюбі з відповідачем з 21 листопада 1970 року. Рішенням Слов'янського міськрайонного суду від 15 жовтня 2012 року шлюб між ними розірвано. В період шлюбу сторонами було придбано майно: ? частка квартири АДРЕСА_1, вартістю 7933,50 грн.; домоволодіння, розташоване за адресою: АДРЕСА_2, вартістю 26953,00 грн.; кухонний гарнітур вартістю 3400,00 грн.; кухонний куток, вартістю 2550,00 грн.; пральна машина - автомат, вартістю 3700,00 грн.; газова плита, вартістю 4200.00 грн.; холодильник «Атлант» вартістю 6200,00 грн.; м'які меблі вартістю 6800,00 грн.; телевізор вартістю 1000,00 грн. Уточнивши позовні вимоги позивач просить суд визнати за ним право власності на 1/4 частку квартири АДРЕСА_1 та ? частку домоволодіння, розташованого за адресою: АДРЕСА_2. від решти позовних вимог позивач відмовився.

Рішенням Слов'янського міськрайонного суду Донецької області від 07 квітня 2015 року позов задоволено частково. Визнано за ОСОБА_3, право власності на ? частину квартири АДРЕСА_1. В задоволенні інших позовних вимог - відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду в частині відмови у задоволенні позову ОСОБА_3, подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить змінити рішення суду, позов задовольнити у повному обсязі.

Відповідно до розпорядження Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 2710/38-14 від 02.09.2014 року про зміну територіальної підсудності судових справ у відповідності до Закону України "Про здійснення правосуддя та кримінального провадження у зв'язку з проведенням антитерористичної операції", підсудність даної справи визначено апеляційному суду Запорізької області.

Відповідач ОСОБА_4 , будучи своєчасно та належним чином повідомленою про час і місце розгляду справи, що підтверджується зворотним поштовим повідомленням, що приєднане до справи ( а.с. 90 ), до апеляційного суду не з"явилася, про причини неявки суд не повідомила. Передбачене законом право на участь у судовому засіданні не використала. У відповідності з вимогами ч. 2 ст. 305 ЦПК України неявка сторони, яка сповіщена про день і час розгляду справи не перешкоджає її розглядові.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

На підставі п.п.2,3 ч. 1 ст. 307 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове рішення по суті позовних вимог, або змінити рішення.

Відповідно ст. 309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є: неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими; невідповідність висновків суду обставинам справи; порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права.

Згідно ч. 2 ст. 314 ЦПК України апеляційний суд ухвалює рішення у випадках скасування судового рішення і ухвалення нового або зміни рішення.

Відмовляючи частково в позові суд, виходив із доведеності придбання відповідачем ОСОБА_4 спірного домоволодіння за її особисті кошти, які вона отримала від продажу будинку отриманого нею у спадщину після смерті матері.

Судом встановлено, що з 21 листопада 1970 року сторони перебували в зареєстрованому шлюбі, який було розірвано рішенням Слов'янського міськрайонного суду від 15 жовтня 2012 року ( а.с. 7-8).

Відповідно до договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Слов"янського міського нотаріального округу Донецької області Панченко А.В. та зареєстрованого в реєстрі № 1151, 23 квітня 2001 року ОСОБА_4 придбала 1/2 частки квартири АДРЕСА_3 ( а.с. 5)

Відповідно до договору купівлі-продажу, посвідченого державним нотаріусом другої Слов"янської державної нотаріальної контори Донецької області Грецькою Т.П. та зареєстрованого в рєстрі за № 2115, 20 жовтня 2006 року ОСОБА_4 придбала домоволодіння за адресою АДРЕСА_2 вартістю 9 000 грн. ( а.с. 6).

Судом також встановлено, що 18 листопада 2005 року ОСОБА_4 продала, а ОСОБА_7 та ОСОБА_8 придбали у спільну часткову власність житловий будинок з господарськими будовами та спорудами за АДРЕСА_4, який належав ОСОБА_4 на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, виданного першою Слов"янською деравною нотаріальною конторою 28.10.2005 року на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Слов"янського міського нотаріального окру у Донецької області Панченко А.В. та зареєстрованого в реєстрі № 3921. Згідно із цим договором житловий будинок було продано за ціною 15 400 грн. (а.с. 33).

В оскарженій частині рішення суду першої інстанції не є таким, що відповідає вимогам ст. ст. 212-215 ЦПК України щодо законності, обґрунтованості рішення суду, встановлення наявності обставин ні підтвердження вимог і заперечень та застосування до спірних правовідносин належних норм матеріального права.

Положеннями ст. 60 СК України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, ч. 3 ст. 368 ЦК України ), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом (п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя").

За змістом ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є, зокрема й майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Оскільки законодавцем презюмується виникнення права спільної сумісної власності щодо майна, набутого подружжям у шлюбі, то обов'язок з доведення тієї обставини, що майно, придбане у шлюбі, є особистою власністю одного з подружжя, покладений на останнього.

Натомість зазначена обставина залишилася поза увагою суду першої інстанції.

Як установлено судом, спірне домоволодіння було придбана на ім"я ОСОБА_4 12.10.2006 року, тобто за час шлюбу сторін.

Відповідно до ч. ч. 1, 4 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Всупереч вимогам ст. ст. 10,60 ЦПК України, які зобов'язують відповідача на засадах змагальності доводити свої заперечення проти позову переконливими, належними та припустимими доказами, таких доказів не надано ані до суду першої, ані апеляційної інстанції.

Висновок суду про те, що відповідачка купила спірне домоволодіння за кошти, які вона отримала від продажу житлового будинку, який належав їй в порядку спадкування за законом суд не мотивував, на підставі яких доказів дійшов такого висновку; а взяв до уваги лише пояснення самої відповідачки, отже, такий висновок ґрунтується на припущеннях.

Суду не надано договору, укладеного між сторонами, який би свідчив, що те чи інше майно придбавається в особисту власність та за особисті кошти.

Сам по собі факт продажу ОСОБА_4 житлового будинку від 18 листопада 2005 року, який належав останній на праві особистої приватної власності ( отриманий в порядку спадкування за законом) та купівля спірного домоволодіння 20 жовтня 2006 року, тобто майже через рік, не може бути безумовною підставою для визнання особистої приватної власності на спірне домоволодіння за ОСОБА_4

Оскільки стаття 60 СК України визначає, що існує презумція спільної сумісної власності, доки особа не доведене протилежного, а відповідач не надала належних та допустимих доказів про те, що спірне домоволодіння куплено нею саме за кошти, які вона отримала від продажу будинку, який належав їй особисто, тому у суду не було законних підстав для відмови у задоволенні позову ОСОБА_3 в частині поділу спірного домоволодіння .

За наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд вбачає, що суд першої інстанції неповно з'ясував обставини, що мають значення для справи, ухвалив рішення, яке не у повному обсязі відповідає нормам матеріального і процесуального права, а тому наявні підстави для задоволення апеляційної скарги та ухвалення нового рішення, яким рішення у вказаній частині підлягає скасуванню з ухваленням у цій частині нового рішення про задоволення позову. В решті рішення підлягає залишенню без змін.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 309, 313, 314, 316, 317 ЦПК України, колегія суддів,

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення Слов'янського міськрайонного суду Донецької області від 07 квітня 2015 року у цій справі в частині відмови у задоволенні позову ОСОБА_3 про виділення та визнання права власності на 1/2 частини домоволодіння розташованого за адресою АДРЕСА_2 - скасувати.

В цій частині ухвалити нове рішення. Виділити ОСОБА_3 в рахунок поділу спільного майна подружжя 1/2 частину домоволодіння за адресою АДРЕСА_2 . Визнати за ОСОБА_3 право власності на 1/2 частину домоволодіння за адресою АДРЕСА_2 .

В решті рішення Слов'янського міськрайонного суду Донецької області від 07 квітня 2015 року у цій справі залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня проголошення.

Головуючий:

Судді: