Справа №591/8321/14-ц Головуючий у суді у 1 інстанції - ОСОБА_1
Номер провадження 22-ц/788/1060/15 Суддя-доповідач - ОСОБА_2
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 липня 2015 року м.Суми

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Сумської області в складі:

головуючого-судді - Бойка В. Б.,

суддів - Кононенко О. Ю. , Шевченка В. А.

за участю секретаря судового засідання -

ОСОБА_3,

розглянувши апеляційну скаргу ОСОБА_4 на заочне рішення Зарічного районного суду м. Суми від 19 грудня 2014 року

в цивільній справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю « Сумитеплоенерго» до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за надані послуги,

В С Т А Н О В И Л А :

В листопаді 2014 року ТОВ « Сумитеплоенерго » ( далі ТОВ ) звернулось до Зарічного районного суду м. Суми з даним позовом, свої вимоги мотивує тим, що ОСОБА_4 є співвласником квартири АДРЕСА_1, проживає за вказаною адресою, користується послугами з централізованого опалення та гарячого водопостачання. Однак вчасно та в повному обсязі за отримані послуги не сплачувала, у звязку з чим за період з 01 вересня 2010 року по 30 червня 2014 року виникла заборгованість в розмірі 2 921 грн. 79 коп., яку в просить стягнути з відповідача на свою користь.

Заочним рішенням Зарічного районного суду м. Суми від 19 грудня 2014 року позовні вимоги ТОВ задоволено, стягнуто з ОСОБА_4 борг за надані послуги з централізованого опалення та гарячого водопостачання в сумі 2 921 грн. 79 коп.

Вирішено питання щодо судових витрат.

В січні 2015 ОСОБА_4 звернулась до суду з заявою про перегляд заочного рішення від 19 грудня 2014 року. Ухвалою Зарічного районного суду м. Суми від 22 квітня 2015 року заяву ОСОБА_4 про перегляд заочного рішення ухваленого по даній справі залишено без задоволення.

В апеляційній скарзі ОСОБА_4, посилаючись на порушення норм процесуального права та невідповідність висновків суду обставинам справи, просять скасувати рішення суду та ухвалити нове, яким в задоволенні позовних вимог відмовити.

Вказує, судом безпідставно стягнуто з неї 134 грн. 10 коп. за гаряче водопостачання, оскільки на момент звернення ТОВ до суду з даним позовом борги за даний вид послуг відсутні. Вважає, що нарахування ТОВ абонплати та плата за послуги з теплопостачання за двоставковим тарифом не є обґрунтованим, а суд першої інстанції вийшов за межі позовних вимог, ухвалюючи рішення в цій частині. Зазначає, що стягнуто борг, що виник за 2010-2014 роки, проте у вказаній квартирі вона зареєстрована лише з 2012 року. Не погоджується також і з сумою судового збору, яка була присуджена до стягнення.

Окрім того, вважає, що судом порушені її право на захист своїх прав та інтересі, так як про дату судового засідання вона не була належним чином повідомлена.

Заслухавши пояснення апелянта та її представника, які підтримали доводи апеляційної скарги, пояснення представників ТОВ, які проти її задоволення заперечують, дослідивши матеріали справи, матеріали справи №2-554/12 та справи №591/5239/14-ц провадження №2-н/585/1220/14 Зарічного районного суду м. Суми, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Згідно зі ст. 213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам рішення місцевого суду відповідає не у повному обсязі.

Як вбачається із матеріалів справи, ОСОБА_4 являється співвласником квартира АДРЕСА_2.

На підставі рішення виконкому Сумської міської ради №1338-МР від 03 серпня 2005 року ТОВ було передано в оренду цілісний майновий комплекс по виробництву, транспортуванню теплової енергії, а рішенням виконавчого комітету Сумської міської ради №720 від 27 грудня 2005 року позивача визначено виробником і виконавцем послуг населенню теплопостачання і гарячого водовідведення в межах території обслуговування та транспортування і передачі теплової енергії, а також зобовязано керуватись тарифами встановленими рішенням виконавчого комітету Сумської міської ради.

Окрім того, згідно рішення виконавчого комітету Сумської міської ради від 20 травня 2011 року визначено ТОВ виробником та виконавцем послуг з централізованого опалення та гарячого водопостачання в межах території обслуговування згідно з додатком 2.

Отже, з серпня 2005 року і по сьогоднішній день ТОВ у встановленому законом порядку визначений надавачем житлово-комунальних послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води.

Відповідно до ч. 1 ст. 32 Закону України « Про житлово-комунальні послуги », плата за житлово-комунальні послуги нараховується щомісячно відповідно до умов договору в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України. Розмір плати за комунальні послуги розраховується виходячи з розміру затверджених цін/тарифів та показань засобів обліку або за нормами, затвердженими в установленому порядку.

Рішеннями виконавчого комітету Сумської міської ради від 10 жовтня 2008 року №488, від 26 січня 2010 року №41 та від 28 грудня 2010 року №830 були затверджені тарифи на послуги з централізованого опалення та централізованого постачання гарячої води, що надаються на базі міського цілісного майнового комплексу по виробництву та транспортуванню тепла та електроенергії ТОВ « Сумитеплоенерго » для населення, які діяли в спірний період ( а.с. 15-17 ).

Як вбачається з оборотної відомості, станом на 30 червня 2014 року за вищевказаною адресою існувала заборгованість за гаряче водопостачання в сумі 134 грн. 10 коп. та 2787 грн. 69 коп. абонентської плати ( а.с. 711 ).

Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції виходив з встановленого законом обовязку ОСОБА_4, як співвласника житла, сплачувати за отримані послуги з централізованого опалення та гарячого водопостачання, а тому суд дійшов висновку про обґрунтованість вимог позивача.

Проте з таким висновком суду у повній мірі погодитись не можна з наступних підстав.

Відповідно до ст.ст. 319 та 322 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власність зобов'язує. Власник зобов'язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом.

За змістом ст. 360 ЦК України, співвласник відповідно до своєї частки у праві спільної часткової власності зобов'язаний брати участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна, у сплаті податків, зборів ( обов'язкових платежів ), а також нести відповідальність перед третіми особами за зобов'язаннями, пов'язаними із спільним майном.

Відповідно до ст. 19 Закону України « Про житлово-комунальні послуги », у разі, коли жиле приміщення належить особі на праві власності, то учасником правовідносин з приводу надання житлово-комунальних послуг щодо такого приміщення є саме така особа.

Суд першої інстанції вирішив спір без урахування вимог цього закону та без з'ясування кола співвласників квартири щодо утримання якої виник спір.

Власниками квартири АДРЕСА_3 є ОСОБА_4, якій належить 1/2 частини квартири, ОСОБА_5 та ОСОБА_6, яким належать по 1/4 частини квартири відповідно. Вказане підтверджується договором купівлі-продажу квартири від 22 грудня 2006 року та витягом про державну реєстрацію прав КП « Сумське міське БТІ ».

Пунктом 10 Правил користування приміщеннями житлових будинків і гуртожитків, затверджених Постановою КМУ від 08 жовтня 1992 року №572 ( в редакції постанови КМУ від 24.02.2006 року №45 ) передбачено, що за послуги з централізованого опалення, з утримання житлових будинків і споруд та прибудинкових територій - за встановленими тарифами відповідно до опалюваної та загальної площі приміщення, яким користується власник, співвласник, наймач (орендар).

З наведених норм вбачається, що ОСОБА_4, ОСОБА_5 та ОСОБА_6, як співвласники квартири, несуть витрати за її утримання у відповідності до розміру їх часток в цьому майні. Зазначені обставини залишилися поза увагою суду першої інстанції.

Отже, колегія суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції щодо розміру заборгованості відповідачки перед ТОВ за надані останнім послуги.

Зокрема, як вбачається з змісту позовної заяви, ТОВ просило стягнути заборгованість за надані послуги, яка виникла в період з 01 вересня 2010 року по 30 червня 2014 року, до складу якої входила в тому числі 134 грн. 10 коп. заборгованості за гаряче водопостачання.

Проте, згідно оборотної відомості по особовому рахунку, відкритому за вищевказаною адресою ( а.с. 7 - 11), в червні 2014 року за гаряче водопостачання борг на початок місяця становив 178 грн. 80 коп., що було сплачено, а 134 грн. 10 коп., які просить стягнути ТОВ, нараховані за поточний місяць.

Пунктом 17 Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення та типового договору про надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затверджених постановою КМУ від 21 липня 2005 року №630 передбачено, що Розрахунковим періодом для оплати послуг є календарний місяць. Плата за послуги вноситься не пізніше 20 числа місяця, що настає за розрахунковим, якщо договором не встановлено інший строк.

Таким чином, нараховані в червні 2014 року 134 грн. 10 коп. мали бути сплачені споживачами послуг не пізніше 20 липня 2014 року.

Відповідно до наданих відповідачем повідомлень про нарахування за послуги ( а.с. 64-65 ), в період з серпня по грудень 2014 року борг за гаряче водопостачання по спірній квартирі відсутній. Мешканцями, сплачувалися лише поточні платежі, що нараховувались за дані місяці.

Відтак, враховуючи те, що станом на дату подачі позову до суду, борг за гаряче водопостачання за червень 2014 року був відсутній, тому судом першої інстанції безпідставно присуджено до стягнення 134 грн. 10 коп.

Окрім того, судом першої інстанції не враховано також, що заборгованість по абонплаті в сумі 1 105 грн. 52 коп., що існувала станом на 31 серпня 2010 року та включена до суми боргу, вже було стягнуто рішенням Зарічного районного суду м. Суми від 02 лютого 2012 року.

За таких обставин, заборгованість по абонплаті, яка виникла за період з 01 вересня 2010 року по 30 червня 2014 року ( з урахуванням внесених в січні, лютому, травні та червні 2013 року платежів на загальну суму 684 грн. 99 коп. ), становить 1 682 грн. 17 коп., а не 2 787 грн. 69 коп., як помилково визначив місцевий суд.

З урахуванням викладеного, у відповідності до частки ОСОБА_4 в праві власності на квартиру щодо якої виник спір з питань оплати послуг з централізованого опалення та гарячого водопостачання, з відповідачки належить стягнути 841 грн. 09 коп. ( 1 682 грн. 17 коп. / 2 ) заборгованості по абонплаті.

Вимоги про стягнення сум боргу з інших співвласників квартири ТОВ не заявлялося. Такі вимоги, у майбутньому, можуть бути предметом окремого позову.

Слід зазначити також, що неодноразовим здійсненням платежів по абонплаті, а також поданням до ТОВ заяви про реструктуризацію боргу ( а.с. 94 ) співвласники квартири вчинили дії, які свідчать про визнання ними боргу, а також мають наслідком переривання строків позовної давності.

Колегія суддів не погоджується з доводами апеляційної скарги щодо незаконності нарахування абонплати з огляду на таке.

Як уже зазначалось, тарифи на послуги з централізованого опалення та централізованого постачання гарячої води, що надаються на базі міського цілісного майнового комплексу по виробництву та транспортуванню тепла та електроенергії ТОВ для населення, які діяли в спірний період, були погоджені рішеннями виконавчого комітету Сумської міської ради від 10 жовтня 2008 року №488, від 26 січня 2010 року №41 та від 28 грудня 2010 року №830.

Рішення Виконавчого комітету Сумської міської ради № 488 від 10.10.2008 р. « Про тарифи на послуги з теплопостачання, що надаються на базі цілісного майнового комплексу по виробництву та транспортуванню тепла та електричної енергії ТОВ «Сумитеплоенерго» закріплено, що для нарахування плати для населення на послуги з теплопостачання ( виробництво, транспортування, та постачання теплової енергії на послуги централізованого опалення та постачання гарячої води ) встановлено двоставковий тариф, який складається з плати за приєднане теплове навантаження і плати за спожиту енергію. Плата за приєднане теплове навантаження нараховується як при відсутності, так і при наявності теплолічільника щомісяця протягом року за тарифом, встановленим в грн. за 1 КВ.М. опалювальної площі.

Формування тарифів на теплову енергію, її виробництво, транспортування постачання, послуги з централізованого опалення і постачання гарячої води здійснювалось відповідно до Порядку формування тарифів на виробництво, транспортування, постачання теплової енергії та послуги з централізова опалення і постачання гарячої води, затвердженого постановою КМУ від 10 липня 2006 року №955. Постановою КМУ від 01 червня 2011 року №869 « Про забезпечення єдиного підходу до формування тарифів на житловокомунальні послуги» затверджено аналогічний Порядок формування тарифів на теплову енергію, її виробництво, транспортування та постачання, послуги з централізованого опалення і постачання гарячої води.

Тарифи на теплову енергію в розрахунку за 1 Гкал затверджуються Національною комісією, що здійснює державне регулювання у сфері комунальних послуг.

У відповідності до п.п. 2) п. а) ч. 1 ст. 28 Закону України « Про місцеве самоврядування в Україні », встановлення в порядку і межах, визначених законодавством, тарифів на побутові, комунальні ( крім тарифів на теплову енергію, централізоване водопостачання та водовідведення, які встановлюються національною комісією, що здійснює державне регулювання у сфері комунальних послуг), транспортні та інші послуги, належить до повноважень виконавчих органів міської ради.

Пунктом 39 Порядку, затвердженого постановою КМУ від 10 липня 2006 року №955 визначено, що теплопостачальними організаціями в установленому порядку встановлюються двоставкові тарифи на надання послу централізованого опалення.

Згідно п. 2 вищевказаного порядку, двоставковий тариф - тариф на виробництво, транспортування, постачання теплової енергії та послуги з централізованого опалення і постачання гарячої води, який складається з річної абонентської плати ( вартості обслуговування одиниці теплового навантаження об'єкта тепло споживання ), яка компенсує умовно-постійну частину тарифу, та вартості одиниці реалізованої теплової енергії, послуг з централізованого опалення і постачання гарячої води, яка компенсує умовно-змінну частину тарифу;

Отже дві частини двоставкового тарифу з урахуванням податків, встановлених законодавством, складають повну вартість теплової енергії на послуги теплопостачання. Абонплата є складовою частиною даних послуг, а не додатковою платою за послуги теплопостачання.

Пунктом 1) ч. 1 ст. 13 Закону України « Про житлово-комунальні послуги » встановлено, що послуги з централізованого опалення та централізованого постачання гарячої води належать до комунальних послуг.

Повноваження органів місцевого самоврядування у сфері житлово-комунальних послуг визначені ст. 7 Закону України « Про житлово-комунальні послуги », до них в тому числі належать встановлення цін/тарифів на житлово-комунальні послуги.

Таким чином, рішення про встановлення тарифів ТОВ прийняті виконавчим комітетом Сумської міської ради в межах повноважень та у спосіб передбаченні Законом України «Про місцеве самоврядування в Україні», Законом України «Про житлово комунальні послуги».

Згідно роз'яснень щодо розподілу обов'язків між НКРЕ та органами місцевого самоврядування наведені у листі НКРЕ від 17.09.2010 р. № 5881/23/17-10 « Щодо розподілу обов'язків », згідно якого встановлення тарифів на послуги з централізованого опалення та централізованого постачання гарячої води кінцевим споживачам належить до повноважень органу місцевого самоврядування ( а.с. 141-144 ).

Не погоджуючись з позицією ТОВ, апелянт посилається в т.ч. і на постанову НКРЕ України №1761 від 14.12.2010 року, якою для позивача встановлено єдиний тариф на теплову енергію. У зв»язку із зазначеним, на думку апелянта, виконавчий комітет не мав права встановлювати двоставковий тариф на послугу з централізованого опалення. Між тим, колегія суддів вважає необґрунтованими дані доводи, оскільки вони спростовуються розпорядженням КМУ №229-р від 26.04.2007 року, який зобов'язав міністерство з питань житлово-комунального господарства разом з місцевими органами виконавчої влади вжити заходів до запровадження двоставкових тарифів на послуги теплопостачання.

Колегія суддів зазначає, що механізм формування тарифів на виробництво, транспортування, постачання теплової енергії на послуги з централізованого опалення і постачання гарячої води визначено Порядком, затвердженим постановою КМУ №955 від 10.07.2006 року, а для ліцензіатів НКРЕ - Порядком формування тарифів на теплову енергію, її виробництво, транспортування та постачання, затвердженого постановою НКРЕ №242 від 17.02.2011 року « Про затвердження Порядку формування тарифів на теплову енергію, її виробництво, транспортування та постачання ». Зазначеними Порядками передбачено, що підприємства застосовують двоставкові тарифи на надання послуг з централізованого опалення, затверджені в установленому порядку.

Вищевказаною постановою НКРЕ для ТОВ було встановлено загальний розмір тарифу на теплову енергію, а не єдиний чи двоставковий тариф, як про це зазначає апелянт.

На виконання постанови НКРЕ виконавчий комітет Сумської міської ради, в межах наданих йому повноважень, і встановлював для позивача двоставковий тариф на послуги з централізованого опалення, який за своїм граничним рівнем не перевищує розмір тарифу, встановленого НКРЕ. Вказані дві частини двоставкового тарифу з урахуванням податків, встановлених законодавством, складають повну вартість теплової енергії на послуги теплопостачання. Абонплата є складовою частиною даних послуг, а не додатковою платою за послуги теплопостачання.

Крім того, слід зазначити також, питання законності рішень виконавчого комітету Сумської міської ради 10 жовтня 2008 року №488 та від 28 грудня 2010 року №830, правомірності їх застосування неодноразово були предметом оцінки судових органів. Копії цих судових рішень долучені до матеріалів справи.

Зокрема, Вищий адміністративний суд України залишаючи 17.06.2015 року без задоволення касаційну скаргу ОСОБА_7 на постанову Зарічного районного суду м. Суми від 12.10.2011 року, по справі за її позовом до виконавчого комітету Сумської міської ради про визнання незаконним та скасування рішення виконавчого комітету Сумської міської ради №830 від 28 грудня 2010 року, прийшов до висновку, що міська рада наділена відповідними повноваженнями щодо прийняття рішень про встановлення цін ( тарифів ) на житлово-комунальні послуги.

До таких же висновків прийшли і інші інстанційні суди по вищевказаних справах.

Отже, в силу положень ч. 3 ст. 61 ЦПК України, питання законності рішень виконавчого комітету Сумської міської ради 10 жовтня 2008 року №488 та від 28 грудня 2010 року №830 встановлені судовими рішеннями, що набрали законної сили, відтак не підлягають доказуванню при розгляді справи, що переглядається.

Слід зазначити також, що посилання ОСОБА_4 на рішення тимчасової адміністративної колегії Антимонопольного комітету України від 27 листопада 2013 року є безпідставним. Зокрема, пункти 24 даного рішення щодо порушення ТОВ п. 2 ст. 50, ч. 1 ст. 13 Закону України « Про захист економічної конкуренції », накладення на ТОВ штрафу та зобовязання припинення порушень, визнано протиправним та скасовано постановою Сумського окружного адміністративного суду від 18 березня 2014 року, яке набрало законної сили.

З матеріалів справи вбачається, що ТОВ отримало від Державної інспекції з контролю за цінами в Сумській області висновки №№195-203 від 13.10.2010 року щодо розрахунку економічно обґрунтованих планових витрат на виробництво житлово-комунальних послуг. Даними висновками встановлено, що розрахунки планових витрат ТОВ на виробництво теплової енергії від котелень, транспортування та постачання теплової енергії від Сумської ТЕЦ та котелень є економічно обґрунтованими.

Щодо порядку та розміру сплати ТОВ судового збору, колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.

У відповідності до ч. 2 ст. 99 ЦПК України, у разі відмови в прийнятті заяви про видачу судового наказу або в разі скасування судового наказу внесена сума судового збору стягувачу не повертається. У разі пред'явлення стягувачем позову до боржника у порядку позовного провадження сума судового збору сплаченого за подання заяви про видачу судового наказу зараховується до суми судового збору, встановленої за позовну заяву.

Оскільки судовий наказ, виданий за заявою ТОВ про стягнення з ОСОБА_4 заборгованості за надані послуги за спірний період, скасовано ухвалою Зарічного районного суду м. Суми від 18 серпня 2014 року, тому сплачений ТОВ судовий збір в сумі 121 грн. 80 коп. зараховується до суми судового збору, встановленої за позовну заяву.

З урахуванням викладеного, в межах заявлених ТОВ в суді першої інстанції вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла до висновку, що рішення суду згідно з пунктами 1), 3) та 4) ч. 1 ст. 309 ЦПК України, підлягає зміні з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позову.

Рішення суду підлягає зміні також і в частині судових витрат.

Відповідно до ч.ч. 1 та 5 ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.

Якщо суд апеляційної інстанції, не передаючи справу на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки позов ТОВ було задоволено частково, на 29%, колегія суддів вважає за необхідне стягнути з відповідача 70 грн. 64 коп. ( 243,60 грн. *29% ) судового збору за розгляд справи в суді першої інстанції.

З урахуванням часткового задоволення апеляційної скарги відповідача ( на 71% від оспорюваної суми ), належить стягнути з ТОВ на користь апелянта 86 грн. 48 коп. (121,80 грн. *71% ) судового збору за розгляд справи в суді апеляційної інстанції.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 312-315 ЦПК України, колегія суддів

В И Р І Ш И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити частково.

Заочне рішення Зарічного районного суду м. Суми від 19 грудня 2014 року в даній справі змінити.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю « Сумитеплоенерго » 841 гривню 09 копійок заборгованості за надані послуги та 70 гривень 64 копійки судового збору за розгляд справи в суді першої інстанції.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю « Сумитеплоенерго » на користь ОСОБА_4 86 гривень 48 копійок судового збору за розгляд справи в суді апеляційної інстанції.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржено в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий

Судді