Справа № 369/258/15 Головуючий у І інстанції Дубас Т. В.
Провадження № 22-ц/780/3841/15 Доповідач у 2 інстанції ОСОБА_1
Категорія 38 25.06.2015
РІШЕННЯ

Іменем України

25 червня 2015 року колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Київської області в складі:

головуючого судді Даценко Л.М.,

суддів Савченка С.І., Білоконь О.В.,

при секретарі Токар Т.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 13 травня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_2 до відділу державної виконавчої служби Києво-Святошинського районного управління юстиції у Київській області про призначення зберігачем спадкового майна,

встановила:

У січні 2015 року ОСОБА_2 звернувся до Києво-Святошинського районного суду Київської області з даним позовом, посилаючись на те, що згідно постанови серія АА № 300548 про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 16 лютого 2007 року накладено арешт на все майно, що належить боржнику ОСОБА_3 вартістю 282720 грн.

Разом з тим державний виконавець в порушення Закону України «Про виконавче провадження» не надав йому копію акта опису та не призначив зберігача майна, на яке накладено арешт. Через що арештоване майно розкрадається, приховується та знищується злодіями, що поселилися в арештований будинок.

11 березня 2014 року Києво-Святошинський районний суд своєю ухвалою скасував постанову державного виконавця від 21.03.2013 року про повернення виконавчого документу стягувачу та зобовязав ВДВС вчинити дії щодо спадкового майна. ВДВС рішення та ухвали суддів не виконують в тому числі і щодо збереження спадкового майна.

З метою зупинення приховування, знищення та розкрадання арештованого майна та виконання рішення суду позивач просив зобовязати ВДВС Києво-Святошинського РУЮ призначити позивача зберігачем спадкового майна та надати йому копію опису майна. Крім того, просив виселити злодіїв з арештованого будинку.

16.04.2015 року та 05.05.2015 року позивач подав до суду заяву про застосування ч. 2 ст. 387 ЦПК України, в якій просив визнати бездіяльність ВДВС Києво-Святошинського РУЮ неправомірною. Зобовязати ВДВС Києво-Святошинського РУЮ надати йому як стягувачу копію опису арештованого майна, призначити його зберігачем спадкового, а власне і його майна. Поновити йому пропущений строк, так як справа розглядається ще з 2013 року. (а. с. 58).

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 13 травня 2015 року в позові відмовлено.

У апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить скасувати рішення суду першої інстанції, справу вирішити в суді апеляційної інстанції без його присутності, посилається на порушення судом норм матеріального і процесуального права.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

За змістом ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення.

Якщо поза увагою доводів апеляційної скарги залишилась очевидна незаконність або необґрунтованість рішення суду першої інстанції у справах окремого провадження, апеляційний суд перевіряє справу в повному обсязі.

Відповідно до вимог ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд повинен вирішити, зокрема, такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувались вимоги і заперечення та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; які правові норми підлягають застосуванню до цих правовідносин.

Ухвалене судом рішення зазначеним вимогам не відповідає, оскільки суд належним чином не встановив характер правовідносин сторін, зміст позовних вимог та правові норми, які підлягали застосуванню до цих правовідносин.

Вирішуючи даний спір, суд першої інстанції обґрунтовував свої висновки тим, що в даному випадку відповідно до вимог ст. 16 ЦК України та ст. 383 ЦПК України позивачем не вірно обраний спосіб захисту порушених його прав, а тому поданий ним позов в межах заявлених ним позовних вимог задоволенню не підлягає.

Однак, з такими висновками суду першої інстанції повністю погодитись неможливо, оскільки вони не відповідають обставинам справи та вимогам закону.

За правилами ч. 1 ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження» майно, на яке накладено арешт, за винятком майна, зазначеного в частині восьмій статті 57 цього Закону, передається на зберігання боржникові або іншим особам (далі - зберігач), призначеним державним виконавцем, під розписку в акті опису. Копія акта опису майна видається боржнику, стягувачу, а в разі якщо обов'язок зберігання майна покладено на іншу особу, - також зберігачу.

Відповідно до вимог ч. ч. 1 та 2 ст. 26 ЦПК України у справах позовного провадження особами, які беруть участь у справі, є сторони, треті особи, представники сторін та третіх осіб. У справах наказного та окремого провадження особами, які беруть участь у справі, є заявники, інші заінтересовані особи, їхні представники.

Згідно ст. 383 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їх права чи свободи.

Відповідно до вимог ст. 387 ЦПК України за результатами розгляду скарги суд постановляє ухвалу. У разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов'язує державного виконавця або іншу посадову особу державної виконавчої служби задовольнити вимогу заявника та усунути порушення або іншим шляхом поновлює його порушені права чи свободи.

Якщо оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність були прийняті або вчинені відповідно до закону, в межах повноважень державного виконавця або іншої посадової особи державної виконавчої служби і права чи свободи заявника не було порушено, суд постановляє ухвалу про відмову в задоволенні скарги.

Судом першої інстанції встановлено, що рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 02 листопада 2006 року стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 заборгованість в розмірі 257000 грн.

Постановою Державної виконавчої служби у Києво-Святошинському районі № 412/5 від 16.02.2007 року відкрито виконавче провадження по примусовому виконанню виконавчого листа № 2-2816, виданого Києво-Святошинським районним судом 02.11.2006 року про стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 257000 грн. (а. с. 5).

Згідно постанови серія АА № 300548 про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 16 лютого 2007 року з метою забезпечення виконання рішення Києво-Святошинського районного суду накладено арешт на все майно, що належить на праві власності ОСОБА_3, та заборонено відчуження будь-якого майна, яке належить ОСОБА_3

Як убачається з листа Головного управління юстиції у Київській області від 27.06.2014 року № С-1392/02.2, ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 05.08.2009 року у виконавчому проваджені замінено боржника ОСОБА_3 її правонаступником ОСОБА_5

15 березня 2012 року постановою державного виконавця Федоренко К.В. відкрито виконавче провадження.

ОСОБА_2 звертався до державного виконавця із заявами про наявність у боржника спадкового житлового будинку, що знаходиться у м. Боярка по вул. Хрещатик, 97-А та з клопотанням призначити його зберігачем спадкового майна.

З листа № 1579ю/1692 від 08 травня 2012 року КП « Бюро технічної інвентаризації Києво-Святошинської районної ради Київської області» вбачається, що за даними електронного реєстру прав власності на нерухоме майно та даних БТІ станом на 07 травня 2012 року за ОСОБА_5 право власності на нерухоме майно не зареєстровано.

Згідно акту державного виконавця від 22 серпня 2012 року встановлено, що державним виконавцем з виходом за адресою вул. Хрещатик, 97-А у місті Боярка Києво-Святошинського району майна боржника, на яке може бути звернено стягнення, не виявлено.

Згідно ухвали Києво-Святошинського районного суду Київської області від 11 березня 2014 року скасовано постанову державного виконавця відділу ДВС Києво-Святошинського районного управління юстиції у Київській області від 21.03.2013 року про повернення виконавчого документу стягувачу та зобовязано ВДВС Києво-Святошинського районного управління юстиції у Київській області вжити всіх необхідних заходів, встановлених законом, для примусового виконання рішення суду, зокрема щодо перевірки наявності у боржника майна, на яке можливо звернути стягнення, а саме спадкового майна, отриманого у спадщину. (а. с. 7)

Згідно розяснень п. 2 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судових рішень у цивільних справах» від 07.02.2014 року № 6 при розгляді справ за скаргами сторін виконавчого провадження на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби суди повинні керуватися положеннями Конституції України , пункту 1 статті 6, статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (РИМ, 4.XI.1950), статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК ), законами України: від 23 лютого 2006 року № 3477-IV "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", від 24 березня 1998 року № 202/98-ВР "Про державну виконавчу службу", від 21 квітня 1999 року № 606-XIV "Про виконавче провадження" (у редакції Закону України від 4 листопада 2010 року № 2677-VI) (далі - Закон про виконавче провадження), іншими нормативно-правовими актами, які регулюють примусове виконання судових рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини, тощо.

У пункті 13 даної постанови розяснено, що скарга має відповідати загальним вимогам щодо форми та змісту позовної заяви, передбаченим положеннями ЦПК, та містити відомості, зазначені в пунктах 3 - 5 частини сьомої статті 82 Закону про виконавче провадження, зокрема зміст оскаржуваних рішень, дій чи бездіяльності державного виконавця або іншої посадової особи державної виконавчої служби та норму закону, яку порушено, а також обставини, якими заявник обґрунтовує свої вимоги.

Якщо скарга за формою і змістом не відповідає таким вимогам, то застосовуються положення статті 121 ЦПК.

У разі відсутності спеціальної норми щодо вирішення певних питань, що виникають при розгляді скарг на рішення, дії або бездіяльність посадових осіб державної виконавчої служби, при розгляді таких скарг мають застосовуватися положення ЦПК, якими врегульовано аналогічні питання, а саме: стаття 122 ЦПК - про відкриття провадження у справі; статті 26, 27, 45 ЦПК - щодо кола осіб, які беруть участь у справі, їхніх прав та обов'язків; статті 74 - 77 ЦПК - про судові виклики та повідомлення; глави 4 розділу III ЦПК - про судовий розгляд; глав 1, 2 розділу V ЦПК - щодо апеляційного та касаційного оскарження судових рішень тощо.

У пунктах 17 та 18 даної постанови Пленум розяснив, що згідно зі статтею 26 ЦПК сторона виконавчого провадження, яка звернулася до суду зі скаргою, бере участь в її розгляді як заявник, а інші учасники цього провадження, прав і обов'язків яких безпосередньо стосується розгляд і вирішення цієї скарги, - як заінтересовані особи.

Справи за скаргами на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи посадової особи державної виконавчої служби розглядаються судом за загальними правилами ЦПК з особливостями, встановленими статтею 386 ЦПК, за участю державного виконавця або іншої посадової особи державної виконавчої служби, рішення, дії або бездіяльність якої оскаржуються. До участі у справі як заінтересованої особи залучається інша сторона виконавчого провадження, оскільки судовим рішенням може бути вирішено питання про її права чи інтереси.

За результатами розгляду скарги на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби суд постановляє ухвалу, яка має відповідати вимогам статей 210, 213, 387 ЦПК.

Виходячи зі змісту статті 387 ЦПК, у разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов'язує державного виконавця або іншу посадову особу державної виконавчої служби задовольнити вимогу заявника та усунути допущені порушення або іншим шляхом поновлює його порушені права чи свободи. Наприклад, суд може зобов'язати державного виконавця або іншу посадову особу державної виконавчої служби здійснити певні виконавчі дії, якщо він ухиляється від їх виконання без достатніх підстав.

При цьому суд не має права зобов'язувати зазначених осіб до вчинення тих дій, які згідно із Законом про виконавче провадження можуть здійснюватися лише державним виконавцем або відповідною посадовою особою державної виконавчої служби, наприклад, постановити ухвалу про зупинення виконавчого провадження у випадках, передбачених статтями 37 - 38 Закону про виконавче провадження, проте може привести визначений державним виконавцем строк зупинення провадження у відповідність із законом шляхом його скорочення (частина третя статті 39 Закону про виконавче провадження).

Якщо оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність було прийнято або вчинено відповідно до закону, у межах повноважень суб'єкта оскарження і права чи свободи заявника не було порушено, суд постановляє ухвалу про відмову в задоволенні скарги. При цьому, визнаючи доводи скарги необґрунтованими і відмовляючи в її задоволенні, суд має зазначити в ухвалі, у зв'язку з чим і на підставі яких саме норм закону він дійшов такого висновку.

Відмовляючи в задоволенні позову з тих підстав, що позивачем не вірно обраний спосіб захисту порушених його прав, суд першої інстанції не звернув уваги на те, що позивач відповідно до вимог ст. ст. 27, 31 ЦПК України уточнив позовні вимоги і у квітні-травні 2015 року подав до суду дві заяви, в яких просив суд застосувати ст. 387 ЦПК України, тобто позивач скористався своїм правом на звернення до суду із скаргою на бездіяльність державної виконавчої служби під час виконання заочного рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 2 листопада 2006 року і подав дану скаргу відповідно до положень ст. 383 ЦПК України.

Також суд в порушення вимог ст. ст. 213-214 ЦПК України не зясував та не перевірив, на яке саме належне на праві власності боржнику ОСОБА_6 майно накладено арешт та оголошено заборону на його відчуження постановою державного виконавця від 16 лютого 2007 року, що є суттєвим для вирішення даної скарги.

Крім того, відмовляючи в позові, суд першої інстанції не звернув уваги на положення вищезазначених норм процесуального права та розяснень Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ та на те, що до участі у справі як заінтересованої особи не залучена інша сторона виконавчого провадження боржник ОСОБА_5, оскільки судовим рішенням може бути вирішено питання про її права чи інтереси.

Однак, усунення зазначених порушень норм процесуального права належить виключно до компетенції суду першої інстанції, виходячи з положень ч. 1 ст. 304 ЦПК України, згідно вимог якої справа розглядається апеляційним судом за правилами, встановленими для розгляду справи судом першої інстанції, з винятками і доповненнями, встановленими главою ЦПК України про апеляційне провадження.

Главою 1 Розділу V ЦПК України, яка регулює апеляційне провадження, передбачено два випадки, коли сторони можуть реалізувати диспозитивні права щодо розпорядження своїми процесуальними способами захисту: відмова позивача від позову та мирова угода сторін, передбачені ст. 306 ЦПК України, унаслідок чого рішення суду на підставі ст. ст. 205 і 310 ЦПК України підлягає скасуванню із закриттям провадження у справі. Тобто, на стадії апеляційного провадження вчинення інших процесуальних дій неможливо.

Таким чином, оскільки суд першої інстанції всупереч вимогам ст. ст. 26, 383 ЦПК України не вирішив питання про залучення боржника ОСОБА_5 до участі у справі як заінтересованої особи, оскільки судовим рішенням може бути вирішено питання про її права чи інтереси, а судом апеляційної інстанції на стадії апеляційного провадження вчинення таких процесуальних дій не передбачено Главою 1 Розділу V Апеляційне провадження ЦПК України, то колегія суддів дійшла висновку про часткове задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду першої інстанції з ухваленням нового рішення про відмову в позові відповідно до вимог ст. ст. 303, 309 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 309, 314, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія судів, -

вирішила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволити частково.

Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 13 травня 2015 року скасувати і ухвалити нове рішення.

У задоволенні позову ОСОБА_2 до відділу державної виконавчої служби Києво-Святошинського районного управління юстиції у Київській області про призначення зберігачем спадкового майна відмовити повністю.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий

Судді