Справа № 462/5600/14-ц
УХВАЛА

04 червня 2015 року Залізничний районний суд м. Львова у складі:

головуючого судді Колодяжного С.Ю.

при секретарі Обертас Н.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду у м.Львові заяву ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення Залізничного районного суду м.Львова від 17 грудня 2014 року у справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Ідея Банк» до ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3 і ОСОБА_4, третя особа орган опіки та піклування Залізничної районної адміністрації Львівської міської ради, про звернення стягнення на предмет іпотеки і виселення,

встановив:

ОСОБА_1 звернулася до суду із заявою, в якій просить скасувати заочне рішення Залізничного районного суду м.Львова від 17.12.2014 року та призначити справу до розгляду в загальному порядку. Свої вимоги обґрунтовує тим, що в судові засідання вона не могла зявитися оскільки була вагітна, з кінця вересня 2014 року перебувала під пильним наглядом лікарів, 29.10.2014 року народила третю дитину, 30.10.2014 року її виписали з пологового будинку, однак стан її здоровя був поганий. Про такі обставини вона неодноразово повідомляла суд. З листопада 2014 року її діти почали один за одним хворіти, зокрема, 16.12.2014 року захворів її старший син, ІНФОРМАЦІЯ_1, тому в період з 16.12.2014 року по 23.12.2014 року вона змушена була знаходитись вдома та займатись лікуванням дитини. За таких обставин була позбавлена можливості повідомити суд письмово про те, що не може прибути в судове засідання 17.12.2014 року. Вважає, що рішення суду від 17.12.2014 року порушує права її трьох малолітніх дітей, які після виконання такого рішення будуть позбавлені житла, та не відповідає положенням Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті».

Суд, ухвалив заяву розглядати без участі осіб, які беруть участь у справі, оскільки такі належним чином були повідомлені про час, день та місце розгляду заяви, проте в судове засідання не зявились та про причини неявки не повідомили, а у відповідності до ч.1 ст.231 ЦПК України неявка осіб, належним чином повідомлених про час і місце засідання, не перешкоджає розгляду заяви.

Дослідивши подану заяву, додану до такої документи, матеріали справи, суд прийшов до висновку, що заява про перегляд заочного рішення не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Зі змісту ст.228 ЦПК України вбачається, що заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом десяти днів з дня отримання його копії.

Відповідно до ст.232 ЦПК України заочне рішення підлягає скасуванню, якщо судом буде встановлено, що відповідач не зявився в судове засідання та не повідомив про причини неявки з поважних причин і докази, на які він посилається, мають істотне значення для правильного вирішення справи.

Таким чином, законом визначено, що суд може скасувати ухвалене ним заочне рішення лише за наявності одночасно двох підстав, визначених у ст.232 ЦПК України, зокрема, якщо буде встановлено, що відповідач не з'явився в судове засідання та не повідомив про причини неявки з поважних причин і докази, на які він посилається, мають істотне значення для правильного вирішення справи. При цьому, для скасування заочного рішення необхідно переконатись, чи є достатні для цього підстави, передбачені законодавством, та провести оцінку поважності причин неповідомлення відповідачем про причини своєї неявки в судове засідання, в якому ухвалено заочне рішення, і оцінити надані відповідачем докази на предмет їх істотного значення для правильного вирішення справи.

Судом встановлено, що заочним рішенням Залізничного районного суду м.Львова від 17.12.2014 року позов ПАТ «Ідея Банк» задоволено частково, звернуто стягнення на предмет іпотеки, згідно з іпотечним договором від 09.02.2011 року, що укладений з ОСОБА_1, на квартиру АДРЕСА_1, загальною площею 44,5 кв.м та житловою площею 27,7 кв.м, що належить ОСОБА_1 на праві власності, шляхом продажу предмету іпотеки на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження, передбаченої Законом України «Про виконавче провадження», встановивши спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів з початковою ціною продажу, визначеною в ході виконавчого провадження субєктом оціночної діяльності/незалежним експертом відповідно до вимог чинного законодавства, з метою задоволення вимог ПАТ «Ідея Банк» на загальну суму 157275,40 грн. В задоволенні вимоги за позовом про виселення зареєстрованих у даній квартирі осіб відмовлено (а.с. 65-67).

Із матеріалів справи вбачається, що відповідач ОСОБА_1 в судове засідання, призначене на 09.10.2014 року, не зявилась, повідомивши, що у звязку з очікуванням пологів не може прибути в суд (а.с.42). З огляду на п.2 ч.1 ст.169 ЦПК України суд відклав розгляд справи на 14.11.2014 року, про що належним чином була повідомлена відповідач ОСОБА_1 (а.с.48), проте в судове засідання не зявилася. 17.11.2014 року вона представила суду копію свідоцтва про народження сина ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2, і повідомила, що народження дитини було причиною неявки в судове засідання. Разом з тим, ОСОБА_1 в наступне судове засідання 17.12.2014 року також не зявилася, будучи належним чином повідомленою про час та місце проведення такого (а.с.58), заяви про розгляд справи за її відсутності не подала, про причини неявки не повідомила.

Як видно із рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення, ОСОБА_1 та інші відповідачі у даній справі ще 25.11.2014 року отримали повідомлення про призначене на 17.12.2014 року судове засідання.

В заяві про перегляд заочного рішення відповідач ОСОБА_1 покликається на те, що не зявилась в судове засідання 17.12.2014 року у звязку з хворобою дитини, про що подала довідку сімейного лікаря від 23.12.2014 року.

Між тим, згідно з вимогами ч.2 ст.77 ЦПК України сторони та інші особи, які беруть участь у справі, зобовязані повідомляти суд про причини неявки у судове засідання. У разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що сторони та інші особи, які беруть участь у справі, не зявилися в судове засідання без поважних причин.

Суд не бере до уваги доводи відповідача про те, що вона не мала можливості повідомити суд, що не зможе зявитися в судове засідання 17.12.2014 року, оскільки суду не надано належних доказів на підтвердження таких покликань, а твердження про те, що повідомлення вона отримала напередодні 17.12.2014 року не відповідає матеріалам справи.

З огляду на наведене, суд вважає, що відповідач належно повідомлялась про час та місце розгляду справи, їй було достовірно відомо про розгляд справи у суді, про зміст заявлених до неї позовних вимог, оскільки отримала копію позовної заяви з додатками до такої, однак вона тривалий час, протягом якого розглядалась справа, в судові засідання не зявлялась, без поважних причин не повідомила причини неявки в судове засідання 17.12.2014 року.

При цьому, суд звертає увагу на те, що скасувати ухвалене ним заочне рішення можливо лише за наявності одночасно двох підстав, визначених у ст.232 ЦПК України, зокрема, якщо буде встановлено, що відповідач не з'явився в судове засідання та не повідомив про причини неявки з поважних причин і докази, на які він посилається, мають істотне значення для правильного вирішення справи.

Разом з тим, відповідачем не надано жодних доказів, що могли мати істотне значення для правильного вирішення справи.

Суд критично ставиться до покликань відповідача про те, що в даному випадку підлягає застосуванню Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», оскільки із положень даного Закону вбачається, що протягом дії цього Закону: не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із статтею 4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно із статтею 5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобовязань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, однак 09.02.2011 року між ОСОБА_1 та ПАТ «Плюс Банк», правонаступником якого є ПАТ «Ідея Банк», укладено кредитний договір №20.00.000049, згідно якого банк надав ОСОБА_1 іпотечний кредит в сумі 96000 грн.

Крім цього, оняття мораторій у цивільному законодавстві визначається як відстрочення виконання зобов'язання (пункт 2 частини першої статті 263 ЦК України), що повною мірою відповідає лексичному значенню відповідного слова, яке розкривається в тлумачному словнику української мови.

Отже, мораторєм є відстрочення виконання зобов'язання, а не звільнення від його виконання. Отже, установлений вказаним Законом України мораторій на стягнення майна, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті, не передбачає втрату кредитором права на звернення стягнення на предмет іпотеки (застави) у випадку невиконання боржником зобов'язань за договором, а лише тимчасово забороняє примусово стягувати (відчужувати без згоди власника).

Також, згідно з пунктом 4 Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» протягом дії цього Закону інші закони України з питань майнового забезпечення кредитів діють з урахуванням його норм.

Оскільки вказаний Закон не зупиняє дію решти нормативно-правових актів, що регулюють забезпечення зобов'язань, то й не може бути мотивом для відмови в позові, а є правовою підставою, що унеможливлює вжиття органами і посадовими особами, які здійснюють примусове виконання рішень про звернення стягнення на предмет іпотеки та провадять конкретні виконавчі дії, заходів, спрямованих на примусове виконання таких рішень стосовно окремої категорії боржників чи іпотекодавців, які підпадають під дію його положень на період чинності цього Закону.

Рішення ж суду в частині звернення стягнення на предмет іпотеки на час дії Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» не підлягає виконанню.

Саме до цього зводяться правові висновки, викладені в постанові Верховного Суду України від 27 травня 2015 року № 6-57цс15.

Відповідно до вимог ст. 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Зі змісту ст.10 ЦПК України вбачається, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Виходячи з наведеного, суд приходить до переконання, що ОСОБА_1 не навела жодних аргументів, які б спростовували рішення суду, і не надали суду будь-яких доказів, які мають істотне значення для правильного вирішення справи, а тому, з огляду на вимоги ч.1 ст.232 ЦПК України, підстав для скасування заочного рішення Залізничного районного суду м.Львова від 17.12.2014 року і призначення справи до розгляду в загальному порядку немає.

Керуючись ст.ст. 208-210, 231, 232 ЦПК України, суд

ухвалив:

Заяву ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення Залізничного районного суду м.Львова від 17 грудня 2014 року залишити без задоволення.

Розяснити відповідачу, що залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення не є перешкодою оскарження заочного рішення в загальному порядку, а саме до апеляційного суду Львівської області через Залізничний районний суд м.Львова, шляхом подання апеляційної скарги в десятиденний строк з дня отримання копії даної ухвали.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя: (підпис)

З оригіналом згідно.

Суддя: Колодяжний С.Ю.