У х в а л а

іменем україни

03 червня 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України

з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,
суддів:Закропивного О.В.,Журавель В.І.,
Хопти С.Ф., Штелик С.П.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_6 до товариства з додатковою відповідальністю «Страхова компанія «Укоопгарант», товариства з додатковою відповідальністю «Страхова компанія «Кредо», ОСОБА_7, Золотоніського РАЙСТ про стягнення суми страхового відшкодування, визнання неправомірними дій та рішень страховиків, за касаційною скаргою ОСОБА_6 на рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 23 жовтня 2014 року та рішення апеляційного суду Черкаської області від 14 січня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У червні 2014 року ОСОБА_6 звернувся до суду із вказаним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що 25 грудня 2013 року о 16 год. 40 хв. він, керуючи своїм транспортним засобом Nissan Navara, державний номерний знак НОМЕР_1, в м. Черкаси на перехресті вул. Смілянська та вул. Леніна, зупинився для того, щоб пропустити пішохода. У цей час, ОСОБА_7, керуючи автомобілем ГАЗ-3307, державний номерний знак НОМЕР_2, яке належать Золотоніське РАЙСТ, не дотримався безпечної дистанції та скоїв зіткнення з автомобілем ВАЗ-21093, державний номерний знак НОМЕР_3, під керуванням ОСОБА_8, що зупинився попереду, внаслідок чого автомобіль ВАЗ-2103 скоїв зіткнення з автомобілем позивача. Після звернення до ТДВ «СК «Кредо», яке застрахувало цивільну відповідальність ОСОБА_8, вказане товариство відмовило позивачу у виплаті страхового відшкодування і рекомендувало звернутися до страхової компанії особи, яка винна у вчиненні дорожньо-транспортної пригоди.

Постановою Соснівського районного суду м. Черкаси від 29 січня 2014 року винним у вчинені адміністративного правопорушення передбаченого ст. 124 КУпАП визнано ОСОБА_7, цивільна відповідальність якого застрахована в ТДВ «СК «Укоопгарант».

Посилаючись на те, що внаслідок вказаної дорожньо-транспортної пригоди його автомобіль отримав механічні пошкодження і йому спричинено матеріальну шкоду на загальну суму 8317 грн 85 коп. і завдано моральної шкоди, позивач, з урахуванням уточнених позовних вимог, просив суд задовольнити позов та стягнути солідарно з відповідачів страхове відшкодування у розмірі 8317 грн 85 коп.; визнати дії та рішення ТДВ «СК «Кредо» щодо відмови позивачу у виплаті страхового відшкодування неправомірними; визнати бездіяльність ТДВ «СК «Укоопгарант» неправомірною; стягнути з ТДВ «СК «Кредо» моральну шкоду в розмірі 5 тис. грн; стягнути з ТДВ «СК «Укоопгарант» моральну шкоду в розмірі 5 тис. грн; вирішити питання про розподіл судових витрат.

Рішенням Соснівського районного суду м. Черкаси від 23 жовтня 2014 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ТДВ «СК «Укоопгарант» на користь ОСОБА_6 в рахунок відшкодування моральної шкоди 8317 грн 85 коп.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Черкаської області від 14 січня 2015 року рішення суду першої інстанції скасовано.

Ухвалено нове рішення, яким у позові відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_6, посилаючись на порушенням судами норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права, просить скасувати оскаржені судові рішення та передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга підлягає задоволенню на таких підставах.

Судами встановлено, що 25 грудня 2013 року о 16 год. 40 хв. ОСОБА_6, керуючи своїм транспортним засобом Nissan Navara, державний номерний знак НОМЕР_1, в м. Черкаси на перехресті вул. Смілянська та вул. Леніна, зупинився для того, щоб пропустити пішохода. У цей час, ОСОБА_7, керуючи автомобілем ГАЗ-3307, державний номерний знак НОМЕР_2, яке належать Золотоніське РАЙСТ, не дотримався безпечної дистанції та скоїв зіткнення з автомобілем ВАЗ-21093, державний номерний знак НОМЕР_3, під керуванням ОСОБА_8, що зупинився попереду, внаслідок чого автомобіль ВАЗ-2103 скоїв зіткнення з автомобілем позивача.

Постановою Соснівського районного суду м. Черкаси від 29 січня 2014 року ОСОБА_7 визнано винним у вчинені адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП, та застосовано адміністративне стягнення у вигляді штрафу в сумі 340 грн.

26 лютого 2014 року ОСОБА_6 звернувся з заявою до ТДВ «СК «Кредо» про виплату страхового відшкодування.

Листом від 03 березня 2014 року №Э.37.7.0.0/305 ТДВ «СК «Кредо» ОСОБА_6 відмовлено у виплаті страхового відшкодування та рекомендовано звернутись в страхову компанію, яка застрахувала цивільну відповідальність винуватця дорожньо-транспортної пригоди ОСОБА_7

13 березня 2014 року ОСОБА_6 звернувся до ТДВ «СК <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/ed_2014_10_14/pravo1/T022947.html?pravo=1> «Укоопгарант» із заявою про виплату страхового відшкодування.

Судами установлено, що Золотоніське РАЙСТ повідомило ТДВ «СК «Укоопгарант» про дорожньо-транспортну пригоду, що сталася 25 грудня 2013 року, інспектор страхової компанії був присутній на місце пригоди і страховій компанії було відомо про обставини дорожньо-транспортної пригоди.

Задовольняючи позов частково та стягуючи суму страхового відшкодування ТДВ «СК «Укоопгарант» і відмовляючи у позові в іншій частині, суд першої інстанції виходив з того, що шкода має бути відшкодована винуватцем дорожньо-транспортної пригоди ОСОБА_7, цивільна відповідальність якого застрахована у ТДВ «СК «Укоопгарант». Оскільки вимоги закону щодо повідомлення страховика про вказану дорожньо-транспортну пригоду сторонами виконані, то сума страхового відшкодування підлягає стягненню із указаної страхової компанії.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції й ухвалюючи нове рішення, суд апеляційної інстанції виходив із того, що на підтвердження заподіяної матеріальної шкоди позивачем надано рахунок ТОВ «Метка» від 26 грудня 2013 року, однак позивач не надав будь-яких доказів про сплату ним суми вказаної шкоди, а тому позовні вимоги не підлягають задоволенню.

Вказаний висновок суду апеляційної інстанції суперечить вимогам закону й матеріалам справи.

Згідно з положеннями ч. 1 ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Відповідно до ч. 1, 2 та 3 ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно із ч. 1 ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ч. 2 та 3 ст. 60 ЦПК України докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Звертаючись до суду із позовом, ОСОБА_6 на підтвердження майнової шкода, завданої у результаті вказаної дорожньо-транспортної пригоди надав суду відповідний доказ - рахунок № НОМЕР_4 ТОВ «Метка» від 28 грудня 2013 року, згідно з яким сума майнової шкоди становить 8317 грн 85 коп, яку позивач просив стягнути на свою користь з відповідачів.

Тому, висновок суду апеляційної інстанції про те, що позивач не надав доказів на підтвердження суми завданої йому матеріальної шкоди є помилковими. Відсутність доказів оплати відповідного рахунку за ремонт пошкодженого автомобіля не свідчить, що матеріальна шкода позивачу не завдана.

Також, колегія суддів Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, що з висновками суду першої інстанції також не можна погодитись повністю.

Відповідно до статті 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Вказаним вимогам закону оскаржені судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій не відповідають з огляду на наступне.

Так, заслуговують на увагу доводи касаційної скарги відносно того, що судами першої та апеляційної інстанцій помилково не застосовано до спірних правовідносин положення закону щодо відшкодування шкоди, завданої внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки.

Відповідно до ч. 2 ст. 1188 ЦК України якщо внаслідок взаємодії джерел підвищеної небезпеки було завдано шкоди іншим особам, особи, які спільно завдали шкоди, зобов'язані її відшкодувати незалежно від їхньої вини.

Положеннями п. 8 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01 березня 2013 року № 4 «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» роз'яснено, що суди мають розрізняти випадки, коли внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки шкоди завдано самим володільцям цих джерел, від випадків, коли шкоди завдано іншим особам. У цьому випадку особи, які спільно завдали шкоди, зобов'язані її відшкодувати незалежно від їхньої вини (частина друга статті 1188 ЦК). При цьому солідарний боржник, який відшкодував спільно завдану шкоду, має право вимагати з кожного з інших завдавачів шкоди частку виплаченого потерпілому відшкодування. Оскільки боржник, який виконав солідарне зобов'язання, має право зворотної вимоги, тобто стає кредитором за регресним зобов'язанням до інших боржників, розподіл відповідальності солідарних боржників один перед одним (визначення часток) за регресним зобов'язанням здійснюється на загальних підставах за правилами статті 1191 ЦК, тобто у розмірі, що відповідає ступеню вини кожного з боржників.

Оскільки судами першої та апеляційної інстанцій, у порушення вимог статей 212-214, 303, 316 ЦПК України, не враховані вказані вимоги норм матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, не встановлені та не перевірені обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, відповідно до статті 338 ЦПК України ухвалені у справі судові рішення підлягають скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст.ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_6 задовольнити.

Рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 23 жовтня 2014 року та рішення апеляційного суду Черкаської області від 14 січня 2015 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник
Судді:О.В. Закропивний
В.І. Журавель
С.Ф. Хопта
С.П. Штелик