Провадження № 22-ц/780/3491/15 Доповідач у 2 інстанції Олійник В. І.
Категорія 47 23.06.2015
УХВАЛА

Іменем України

23 червня 2015 року колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Київської області в складі:

Головуючого - судді Олійника В.І.,

суддів: Сліпченка О.І., Іванової І.В.,

при секретарі Петленко І.О.,

розглянувши матеріали цивільної справи за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 20 квітня 2015 року в справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 та ОСОБА_4 про встановлення факту проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу, про поділ спільного майна подружжя, визнання недійсним договору дарування, -

в с т а н о в и л а :

У грудні 2014 року ОСОБА_2 звернувся до суду з вказаним позовом до ОСОБА_3 про встановлення факту проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу та поділ спільного майна подружжя, посилаючись на те, що він від вересня 2009 року до лютого 2014 року проживав з ОСОБА_3 як чоловік та дружина без реєстрації шлюбу і вів разом з нею спільне господарство та мав спільний побут.

У даний період він та ОСОБА_3 за спільні кошти побудували житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1. Будівництво будинку здійснювалось з вересня 2010 року та було закінчено восени 2013 року. Право власності було зареєстровано за ОСОБА_3

Крім цього позивач зазначав, що він спільно з ОСОБА_3 нажив вольєр для собаки, 2 сміттєві металеві баки, кухонний гарнітур, кухонний куточок, посудомийну машину БОШ, холодильник ЛІБХЕР, морозильну камеру, бензинову електростанцію, насосну станцію, 2 столи під телевізор та полку для взуття.

Також 03 лютого 2015 року він отримав витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстрів до 2013 року щодо об'єкту нерухомого майна, а саме: спірного будинку, і йому стало відомо, що ОСОБА_3 подарувала цей будинок 04 жовтня 2013 своєму синові ОСОБА_4.

Вважав, що так як спірний будинок є їх з ОСОБА_3 спільним сумісним майном, розпорядження ним повинно було здійснюватись ОСОБА_3 і з його дозволу, викладеного у письмовій формі та посвідченого нотаріально, але цього виконано не було: відповідач виключно з власної ініціативи віддарувала спірний будинок співвідповідачу, що вважає підставою для визнання цього правочину недійсним.

Крім того, у судовому засіданні позивачем зазначалось, що у них з відповідачкою були нормальні відносини, вони проживали як подружжя від 2009 року, побудували будинок, по будівництву замовлення робив відповідач ОСОБА_4, підписи на квитанціях належать йому (позивачу), і на будівництво спірного будинку відповідач ОСОБА_4 дав 86 000 грн.

У ході судового розгляду позивач позивач доповнивши позовні вимоги просив встановити факт проживання однією сім'єю його та ОСОБА_3 від вересня 2009 року до лютого 2014 року, визнати будинок за адресою: АДРЕСА_1, та земельну ділянку, на якій розміщений цей будинок, вольєр для собаки, 2 сміттєві металеві баки, кухонний гарнітур, кухонний куточок, посудомийну машину БОШ, холодильник ЛІБХЕР, морозильну камеру, бензинову електростанцію, насосну станцію, 2 столи під телевізор та полку для взуття об'єктами права спільної сумісної власності їх подружжя (ОСОБА_2 та ОСОБА_3), здійснити поділ спільного майна подружжя, визнати за ним право власності на 1/2 частку будинку та земельну ділянку, на якій розташований цей будинок, і виділити наступне майно: вольєр для собаки вартістю 5000 грн., 1 сміттєвий бак металевий вартістю 4000 грн., посудомийну машину БОШ вартістю 3800 грн., холодильник ЛІБХЕР вартістю 8000 грн., морозильну камеру вартістю 3600 грн., полку для взуття вартістю 500 грн., визнати недійсним договір дарування №1-1943 від 04 жовтня 2013 спірного будинку, посвідчений державним нотаріусом Києво-Святошинської районної державної нотаріальної контори Київської області Панікар В.М.

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 20 квітня 2015 року відмовлено в задоволенні позовних вимог.

В апеляційній скарзі з підстав порушення судом норм матеріального і процесуального права ставиться питання про скасування рішення і ухвалення нового, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно відхилити, виходячи з наступних підстав.

Судом встановлено, що 12 листопада 2001 відповідач ОСОБА_3 на підставі договору дарування, посвідченого приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Федотовою О.В. за реєстровим №8361, набула у власність земельну ділянку площею 0,0601 га, надану для обслуговування та будівництва житлового будинку та господарських будівель і розміщену за адресою: АДРЕСА_1.

01 квітня 2009 року відділом РАЦС Ківерцівського РУЮ Волинської області за актовим записом №36 було зареєстровано розірвання шлюбу ОСОБА_2 та ОСОБА_3, що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу серії НОМЕР_1 від 01 квітня 2009 року.

Від 19-го до 27 вересня 2009 року позивач перебував за межами України, а саме - у Польщі.

30 березня 2012 року на ім'я відповідача ОСОБА_3 було видано державний акт серії НОМЕР_2 на право власності на земельну ділянку площею 0,0601 га, надану для обслуговування та будівництва житлового будинку та господарських будівель та розміщену за адресою: АДРЕСА_1, зареєстрований у Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за №01391.

25 жовтня 2012 року від імені ОСОБА_3 в Інспекції державного архітектурно-будівельного контролю у Київській області було зареєстровано за №КС2 повідомлення про початок виконання будівельних робіт на земельній ділянці площею 0,0601 га, наданій для обслуговування та будівництва житлового будинку та господарських будівель та розміщеній за адресою: АДРЕСА_1.

26 липня 2013 року за №КС95 на ім'я відповідачки ОСОБА_3 було видано декларацію про готовність об'єкту до експлуатації, відповідно до якої вирішено вважати закінчений будівництвом житловий будинок готовим до експлуатації.

4 жовтня 2013 року на підставі договору дарування житлового будинку, посвідченого державним нотаріусом Києво-Святошинської районної державної нотаріальної контори Панікар В.М. за реєстровим №1-1943, відповідачка ОСОБА_3 віддарувала відповідачу ОСОБА_4 житловий будинок. З огляду на витяг №10252425 від 4 жовтня 2013 року право власності на спірний житловий будинок було зареєстровано у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно на ім'я відповідача ОСОБА_4

Як вбачається зі змісту даного правочину спірний будинок належав відповідачці ОСОБА_3 на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно, виданого 3 вересня 2013 року Реєстраційною службою Києво-Святошинського РУЮ Київської області за індексним №8879916 та зареєстрованого в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.

Також 4 жовтня 2013 року на підставі договору дарування земельної ділянки, посвідченого державним нотаріусом Києво-Святошинської районної державної нотаріальної контори Панікар В.М. за реєстровим №1-1948, відповідачка ОСОБА_3 віддарувала відповідачу ОСОБА_4 земельну ділянку площею 0,0601 га, надану для обслуговування та будівництва житлового будинку та господарських будівель і розміщену за адресою: АДРЕСА_1. Право власності на дану земельну ділянку було зареєстровано у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно на ім'я відповідача ОСОБА_4

Належність на час розгляду даної справи на праві власності спірного житлового будинку відповідачу ОСОБА_4 підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №33072034 від 3 лютого 2015 року.

Наявні в матеріалах справи товарні чеки, видаткові накладні та інші розрахункові та товарні документи, суд вірно не взяв до уваги, так як з них не можливо встановити ідентичність зазначених в них товарів із заявленими ОСОБА_2 у позові.

Щодо фото, що містяться у матеріалах справи, то з них не вбачається ні часу їх виготовлення, ні наявності між сторонами ОСОБА_2 та ОСОБА_3 саме сімейних відносин.

Згідно ст.41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Громадяни для задоволення своїх потреб можуть користуватися об'єктами права державної та комунальної власності відповідно до закону. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Пунктом 6 Рішення Конституційного суду України від 3 червня 1999 року №5-рп/99 встановлено, що до членів сім'ї належать особи, що постійно мешкають разом та ведуть спільне господарство. Ними можуть бути не тільки близькі родичі, але й інші особи, які не перебувають у безпосередніх родинних зв'язках. Обов'язковою умовою для визнання їх членами сім'ї є факт спільного проживання, ведення спільного господарства, наявність спільних витрат, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт тощо.

Відповідно до ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

За ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Статтею 355 ЦК України визначено, що майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом.

Згідно з ч.4 ст.368 ЦК України майно набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім'ї є їхньою спільною сумісною власністю.

Згідно з ч.ч.1, 2 ст.369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників. У разі вчинення одним із співвласників правочину щодо розпорядження спільним майном вважається, що він вчинений за згодою всіх співвласників. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена.

Майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, є власністю кожного з них.

Відповідно до ст.3 СК України, сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки. Сім'я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також інших підстав, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства.

Пунктом 1 ч.1 ст.57 СК України визначено, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею (ним) до шлюбу.

Згідно зі ст.60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

За ст.74 CК України якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними, на майно, яке є об'єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, котрі не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.

З урахуванням рекомендацій, викладених у п.20 Постанови Пленуму Верховного Суду України №11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», при застосуванні ст.74 СК України, що регулює поділ майна осіб, які проживають у фактичних шлюбних відносинах, судам необхідно враховувати, що правило зазначеної норми поширюється на випадки, коли чоловік та жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі і між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю.

Зважаючи на позицію, викладену у п.5 Постанови Пленуму Верховного суду України №9 від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» відповідно до статей 215 та 216 ЦК України вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину.

Статтею 10 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно зі ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Предметом доказування при розгляді справ про встановлення факту проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без шлюбу, передусім складає сукупність обставин, що є згідно із законом основними ознаками сім'ї: спільне проживання, пов'язаність спільним побутом, наявність взаємних прав та обов'язків.

Всупереч вимогам ст.ст.10, 60 ЦПК України у ході судового розгляду як вірно вважав суд першої інстанції, йому не було надано належних та допустимих доказів, які б достатньо та переконливо доводили той факт, що відносинам між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 у період від вересня 2009 року до лютого 2014 року дійсно були притаманні ознаки подружніх стосунків.

Проживання сторін під одним дахом, їх спільний відпочинок на курортах, сумісне дозвілля, відвідування та святкування весіль, наявність між ними романтичних та дружніх стосунків не дає підстав вважати їх сім'єю, оскільки не було доведено того, що вони вели спільне господарством, мали спільний бюджет, побут, взаємні права та обов'язки, мали спільні витрати, придбавали майно в інтересах сім'ї.

Крім того, судом першої інстанції також було вірно встановлено, що фінансової участі позивача у придбанні спірного рухомого майна та у будівництві спірного житлового будинку в ході розгляду справи теж не було встановлено.

Так як суд не знайшов підстав вважати, що сторони у заявлений ОСОБА_2 період проживали саме сім'єю без реєстрації шлюбу, то неможливо було визнати спірне майно спільним сумісним, також визнати оспорюваний правочин недійсним і здійснити поділ як рухомого майна, так і житлового будинку та земельної ділянки по АДРЕСА_1

Щодо спірної земельної ділянки, то вона була отримана відповідачкою ОСОБА_3 у дар і задовго до заявленого ОСОБА_2 періоду, а тому у будь-якому разі не могла бути визнана спільним сумісним майном сторін.

Враховуючи вищенаведене, суд першої інстанції прийшов до вірного висновку, відмовивши в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 так як вони не були доведені під час розгляду справи.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст.303, 307, 308, 313-315 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 20 квітня 2015 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду Київської області набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ шляхом подачі касаційної скарги протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий: Олійник В.І.

Судді: Сліпченко О.І.

Іванова І.В.