Провадження № 2/702/99/15
Справа № 702/223/15-ц
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 червня 2015 року м. Монастирище

Монастирищенський районний суд Черкаської області в складі:

головуючого - судді Діденко Т.І.,

з участю: секретаря - Прилуцької О.І.,

позивача - ОСОБА_1, представника позивача ОСОБА_2, розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Еталон» про визнання договору фінансового лізингу недійсним,

в с т а н о в и в :

23.02.2015 року позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про визнання договору фінансового лізингу недійсним.

Підставами позовних вимог позивач вважає те, що 11.09.2014 року між ним та відповідачем укладений договір № 001051 фінансового лізингу, предметом якого є транспортний засіб - трактор МТЗ 892.2., вартістю 195000 грн.

Відповідно до п.п. 3.1., 5.1. договору лізингу та специфікації (додаток № З до договору фінансового лізингу) відповідач взяв на себе зобовязання придбати та передати на умовах фінансового лізингу в користування позивачеві предмет лізингу - трактор МТЗ 892.2. вартістю 195000 грн. протягом строку, який становить не більше 90 робочих днів з моменту сплати лізингоодержувачем на рахунок лізингодавця авансового платежу в розмірі 50% вартості предмету лізингу та комісії за передачу предмету лізингу.

В день укладення договору на виконання умов пдп. а) п. 8.2.1. договору лізингу та додатку № 1 до договору лізингу позивач перерахував відповідачеві 19500 грн. комісійної винагороди за організаційні заходи, повязані з підготовкою та укладенням договору лізингу;

16.09.2014 року перерахував відповідачеві 97500 грн. авансового платежу згідно пдп.б) п. 8.2.1. договору лізингу, що підтверджено квитанціями про здійснення касових операцій № 0.0.296120792.1 від 11.09.2014 року та № 0.0.297821367.1 від 16.09.2014 року.

Предмет лізингу йому не переданий, кошти не повернуті.

Позивач просить визнати договір № 001051 фінансового лізингу недійсним та застосувати наслідки недійсності правочину стягнути із відповідача на його користь кошти в загальній сумі 117000 грн., оскільки:

Позивач вважає, що окремі пункти договору фінансового лізингу не відповідають вимогам чинного законодавства, а саме:

пункт 12.7. договору не відповідає ч. 3 ст. 549 ЦК України, так як встановлює за затримку повернення предмету лізингу лізингоодержувачу пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діє в період, за який сплачується пеня, від суми вартості предмета лізингу за кожен день прострочення, включаючи день сплати;

пункт 12.11. договору не відповідає ч.2 ст. 549 ЦК України, оскільки встановлює за дострокове розірвання договору відповідальність у вигляді штрафу та неповернення комісії за організацію договору;

пункти 6.7., 8.7. та 8.10. договору не відповідають вимогам ч.6 ст. 762 ЦК України, встановлюючи обовязок позивача по сплаті лізингових платежів незалежно від форс-мажорних обставин (п. 6.7.), невикористання позивачем предмету лізингу за призначенням з будь-якої причини (п. 8.7.), незалежно від причин виникнення перерви у використанні предмету лізингу (п. 8.10);

пункт 6.5. договору не відповідає вимогам ч. 3 ст. 778 ЦК та нормі спеціального закону, а саме: п.п. 4 п.2 ст. 10, ч. 3 ст. 15 ЗУ «Про фінансовий лізинг», оскільки встановлює перехід у власність лізингодавця будь-яких поліпшень (змін) предмета лізингу за його згодою, які здійснені за кошти лізингоодержувача без відшкодування таких витрат за рахунок лізингових платежів та без жодних компенсацій на користь позивача.

Позивач вказує, що пункти договору 1.4; 5.1; 5.4; 8.2.1; 8.3.; 8.13; 8.15. є несправедливими у відповідності до пунктів 1-4, 7, 13 ч. 3 ст. 18 Закону України ст. 18 ЗУ «Про захист прав споживачів».

При укладенні договору лізингу не дотримано вимоги про індивідуалізацію ознак предмета лізингу при укладенні договору.

В п. 3.1. договору лізингу та в додатку № 3 - специфікації до договору, предмет лізингу не визначений індивідуальними ознаками та не відповідає поняттю індивідуально визначеної речі, відсутні вимоги щодо якості предмету лізингу відповідно до ДСТУ, класифікаторів, технічних умов тощо (не зазначено моделі, рік випуску трактора, колір, об'єм двигуна, індивідуальних технічних характеристик, індивідуальної комплектації трактора тощо).

За наявності такого недоліку у договорі умова про предмет лізингу, яка належить до істотних умов правочину (ст. 6 ЗУ «Про фінансовий лізинг»), при укладенні договору сторонами не дотримана і є підставою для визнання такого договору недійсним.

Пункт 12.7. договору не відповідає вимогам ч. 3 ст. 549 ЦК України, є таким, що суперечить і основним засадам цивільного права, визначених ст.ст. 1, 3 цього кодексу, так як встановлює за затримку повернення предмету лізингу лізингоодержувачу пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діє в період, за який сплачується пеня, від суми вартості предмета лізингу за кожен день прострочення, включаючи день сплати.

Відповідно до ч. 3 ст. 549 ЦК України передбачено можливість встановлення пені лише за несвоєчасно виконане грошове зобов'язання, а не за невчасне повернення предмету лізингу, що не є грошовим зобовязанням.

В п.12.11. договору лізингу за дострокове розірвання договору встановлена відповідальність лізингоодержувача у вигляді штрафу в розмірі 20% від сплаченої суми та неповернення комісії за організацію договору.

Відповідно до ч. 2 ст. 549 ЦК України штраф, як вид неустойки, є способом забезпечення зобов'язання і стягується лише у випадку невиконання чи неналежного виконання боржником свого обов'язку. Такого зобовязання позивача, як заборона розірвання договору до підписання акту приймання-передачі предмету лізингу, договір лізингу не містить, тобто такого права лізингоодержувача даний договір не передбачає.

Пункт 12.11. договору порушує вимоги п. 4 ч. З ст. 18 ЗУ «Про захист прав споживачів», так як надає право лізингодавцю не повертати кошти на оплату, здійснену позивачем, без встановлення права позивача на одержання відповідної компенсації від лізингодавця у зв'язку з розірванням або невиконанням ним договору.

Пункти 6.7., 8.7. та 8.10. договору встановлюють обовязок позивача по сплаті лізингових платежів незалежно від форс-мажорних обставин (п. 6.7), невикористання позивачем предмету лізингу за призначенням з будь-якої причини (п. 8.7), незалежно від причин виникнення перерви у використанні предмету лізингу (п. 8.10).

Дані пункти договору суперечать вимогам ч. 6 ст. 762 ЦК України, згідно якої наймач звільняється від плати за весь час, протягом якого майно не могло бути використане ним через обставини, за які він не відповідає.

В п. 6.5. договору встановлено перехід у власність лізингодавця будь-яких поліпшень (змін) предмета лізингу, виконаних за його згодою, які здійснені за кошти лізингоодержувача без відшкодування таких витрат за рахунок лізингових платежів та без жодних компенсацій на користь позивача.

Зазначений пункт договору суперечить вимогам ч. 3 ст. 778 ЦК та нормі спеціального закону- пдп. 4 п.2 ст. 10, ч. З ст. 15 ЗУ «Про фінансовий лізинг», які встановлюють право позивача на відшкодування вартості необхідних витрат або на зарахування їх вартості у рахунок лізингових платежів, якщо поліпшення речі зроблено за згодою лізингодавця, так і обовязок відповідача відшкодувати лізингоодержувачу такі витрати.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 18 ЗУ «Про захист прав споживачів» продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими.

Позивач вважає, що договір фінансового лізингу містить умови, які є несправедливими та які суперечать п. 1-4, 7, 13 ч. З ст. 18 ЗУ «Про захист прав споживачів»:

1) п.1.4. договору передбачено, що лізингоодержувач має право самостійно обирати транспортний засіб та продавця (постачальника) ТЗ і несе повязані з цим ризики. Продавцем (постачальником) ТЗ є особа, що зазначається у специфікації. В такому випадку лізингоодержувач подає лізингодавцю письмову заяву із зазначенням назви продавця (постачальника).

З врахуванням того, що позивач таким правом не скористався та заяви про вибір продавця ТЗ самостійно відповідачу не подавав, вибір продавця предмету лізингу в даному випадку згідно умов договору має здійснювати лізингодавець. Однак, у договорі та додатках до нього відсутні будь-які відомості про продавця товару, його найменування та місцезнаходження, пункт 3.5. договору суперечить положенням ст. 808 ЦК України щодо солідарної відповідальності продавця і лізингодавця, і вимогам п. 2 ч. З ст. 18 ЗУ «Про захист прав споживачів», оскільки обмежує права споживача стосовно відповідальності лізингодавця у разі невиконання або неналежного виконання ним договірних зобов'язань.

Несправедливими є умови договору, передбачені в п. 5.4., п. 8.3., п. 8.13., які передбачають зміну (збільшення/зменшення) вартості предмету лізингу (ціна договору) та обовязок лізингоодержувача прийняти збільшення такої вартості, сплативши відповідну різницю лізингодавцю, але не передбачають компенсації (повернення різниці зайве сплачених лізингоодержувачем коштів) в разі зменшення вартості предмету лізингу, при настанні умов, передбачених цими пунктами, що є порушенням вимог п. 13 ч. З ст. 18 ЗУ «Про захист прав споживачів» щодо визначення ціни товару на момент його поставки споживачеві або надання продавцю (виконавцю, виробнику) можливості збільшувати ціну без надання споживачеві права розірвати договір у разі збільшення ціни порівняно з тією, що була погоджена на момент укладення договору, фактично залишивши за собою виключне право на односторонню їх зміну.

Несправедливі умови також встановлені п. 5.1, пдп.8.2.1. договору. П. 5.1. договору встановлює необгрунтовано великий (90 робочих днів) строк для передачі предмету лізингу та не встановлена відповідальність лізингодавця за порушення цього строку.

Пунктом 8.2.1. договору передбачано комісійну винагороду лізингодавця за організаційні заходи, повязані з підготовкою та укладенням договору згідно додатку № 1 в розмірі 10 % від вартості предмета лізингу, що становить 19500 грн. та комісійну винагороду за передачу предмета лізингу в розмірі 3 % від вартості предмета лізингу, що становить 5850 грн. Дані умови договору порушує принцип добросовісності, встановлений п. 6 ч. 1 ст. З, ч. З ст. 509 ЦК України, завдає шкоди позивачеві, оскільки встановлені договором суми комісійних винагород є неспівмірними із фактичними затратами лізингодавця при укладенні договору та послузі щодо передачі ТЗ.

У п. 8.15. договору встановлені умови, відповідно до яких у разі зміни вартості предмета лізингу з моменту його укладання до повної оплати платежів, лізингоодержувач зобов'язаний доплатити різницю з перерахованими лізинговими платежами, про що складається додаткова угода. У разі відмови лізингоодержувача від підписання такої угоди лізингодавець має право розірвати договір, а лізингоодержувач зобов'язаний повернути предмет лізингу без повернення йому раніше сплачених лізингових платежів.

Умовами договору не передбачено право позивача як споживача послуг розірвати договір у разі збільшення ціни порівняно з тією, що була погоджена на момент укладення договору, що дає право лізингодавцю не повертати кошти на оплату ненаданої продукції у разі розірвання договору з ініціативи лізингоодержувача, що є несправедливим згідно п. 7 ч. З ст.18 ЗУ «Про захист прав споживачів».

Пунктом 11.5. договору лізингу передбачена відповідальність лізінгоодержувача у вигляді втрати права придбати у власність (викупити) предмет лізингу на умовах, передбачених цим договором в тому числі за вирішення в судовому порядку будь-якого спору між лізингодавцем та лізингоодержувачем з приводу даного договору, тобто фактично відповідач обмежив право споживача звернутись до суду за захистом своїх прав, що порушує загальні засади захисту цивільних прав та інтересів (ст.ст. З, 15 ЦК України).

На формальний характер оспорюваного договору фінансового лізінгу вказує те, що в договорі зазначено місце укладення - м. Київ, хоча договір було укладено та підписано в м.Одеса, що підтверджується квитанцєю № 0.0.296120792.1 про сплату в день підписання договору 11.09.2014 р. об 10 годині 04 хвилини позивачем відповідачу за умовами договору 19500 гривень комісії в м. Одеса у Южному відділені № 42 ПАТ «Приват Банк» по вул. Пастера,19.

Позивач та його представник позов підтримали повністю, просять його задовольнити з підстав, викладених у позовній заяві.

Відповідач подав в суд заперечення № 327 від 17.03.2015 року, в якому вважає, що позов не підлягає до задоволення, оскільки договір фінансового лізингу № 001051 від 11.09.2014 року вчинений у письмовій формі відповідно до ч.1 ст. 6 ЗУ «Про фінансовий лізинг», підписаний ОСОБА_1 добровільно, його підпис є на на кожному аркуші договору, чим підтверджена його згода з усіма істотними умовами договору, підстав, передбачених ст.215 ЦК України для визнання договору недійсним немає. Відповідач підтвердив сплату позивачем у день підписання договору комісії за організацію в сумі 19500 грн., що передбачено додатком № 1 до договору та ст.16 ЗУ «Про фінансовий лізинг» і відноситься до інших витрат, що безпосередньо пов»язані з виконанням договору лізингу.

Відповідач підтвердив сплату позивачем 16.09.2014 року частини авансового платежу в розмірі 97500 грн., що передбачений п.8.2.1. ст. 8 договору.

Відповідач вважає, що специфікація щодо предмету договору, визначена в додатку № 3 до договору, містить марку та модель предмету лізингу, а всі необхідні індивідуалізуючі ознаки предмету лізингу (найменування, тип, марка, модель, заводський номер, номер двигуна, колір та інше), мають бути зазначені у акті приймання-передачі предмету лізингу, у звязку із чим договір № 001051 містить усі істотні умови, передбачені чинним законодавством. Твердження позивача про несправедливість окремих пунктів договору відповідач вважає безпідставними, оскільки визначає недоведеність одночасної наявності ознак для кваліфікації умов договору несправедливими у відповідності до п.6 ч.1 ст.3 та ч.3 ст. 509 ЦК України (умови договору порушують принцип добросовісності; призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обовязків сторін; умови договору завдають шкоди споживачеві).

Відповідач вважає, що договір укладений з дотриманням вимог п.3.ч.1 ст.3, ст. ст.6, 627 ЦК України і є обов»язковим для виконання сторонами. Посилання позивача на несправедливість умов договору вважає безпідставними, підстави для визнання договору фінансового лізингу недійсним відсутні. Просить позовну заяву залишити без задоволення, справу розглянути без участі представника відповідача.

Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає до задоволення з врахуванням наступного:

11.09.2014 року між позивачем та відповідачем було укладено договір № 001051 фінансового лізингу з додатками, предметом якого є трактор МТЗ 892.2. вартістю 195000 грн.

На відносини, які виникли між позивачем та відповідачем у зв»язку з укладенням договору фінансового лізингу, поширюється дія Закону України «Про захист прав споживачів».

Закон України «Про захист прав споживачів» регулює відносини між споживачами товарів, робіт і послуг та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг різних форм власності, встановлює права споживачів, а також визначає механізм їх захисту та основи реалізації державної політики у сфері захисту прав споживачів.

Згідно п.п. 1.3., 2.1. договору специфікація це додаток № 3 до цього договору, в якому визначаються детальні особливості предмету лізингу (марка, модель, рік випуску, колір, вартість та інше), отже в специфікації транспортного засобу повинні бути вказані дані, які індивідуалізують та дають змогу ідентифікувати відповідний транспортний засіб.

Відповідно до ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Згідно ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 ЦК України. Кодексу.

Згідно ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Відповідно до п. 2 ч. 6 ст. 18 ЗУ «Про захист прав споживачів» у разі, коли зміна положення або визнання його недійсним зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача договір може бути визнаним недійсним у цілому.

Відповідно до ч. З ст. 215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін, або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до ч. 1 ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Згідно ч.1 ст. 3 ЗУ « Про фінансовий лізинг» предметом договору лізингу може бути неспоживча річ, визначена індивідуальними ознаками та віднесена відповідно до законодавства до основних фондів.

Відповідно до ч.1 ст. 184 ЦК України річ є визначена індивідуальними ознаками, якщо вона наділена тільки їй властивими ознаками, що вирізняють її з-поміж інших однорідних речей, індивідуалізуючи її.

Наказом МВС України № 273 від 03.04.2014 року, зазначено що в технічному описі бланка свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу (технічний паспорт ТЗ) серед чисельних пунктів мають бути зазначені номер шасі (кузова, рами), що є індивідуальною ознакою транспортного засобу. Таким чином в специфікації предмету лізингу, крім марки, моделі, року випуску, кольору, обєму двигуна, вартості, є обовязковою наявність індивідуальних ознак транспортного засобу, які можуть вирізнити його і персоніфікувати (індивідуалізувати або ідентифікувати) серед інших транспортних засобів з тим же самим, наприклад, кольором, роком випуску, маркою, моделлю, вартістю, до яких у будь-якому випадку належить номер шасі (кузова, рами) транспортного засобу.

У специфікації, яка є додатком № 3 до договору, зазначено лише марку визначену відповідачем як МТЗ та модель - визначену відповідачем, як 892.2., ціну визначену відповідачем у 195000 грн. Таким чином у специфікації не вказані передбачені пунктом 2.1. договору рік випуску, колір, відсутні індивідуальні ознаки цього транспортного засобу такі, як номер шасі (кузова, рами). Крім того зазначена у специфікації марка трактора МТЗ фактично не є маркою цього трактора, оскільки МТЗ це скорочена назва заводу-виробника «Мінський тракторний завод», а маркою трактора в даному випадку є «Беларус», моделі 892.2. (роздруківка з офіційного сайту виробника тракторів «Берларус» модифікації «892.2»).

Зі змісту договору фінансового лізингу № 001051 від 11.09.2014 року з додатками вбачається, що сорони не дійшли згоди щодо предмету лізингу, який є згідно ст. 6 ЗУ «Про фінансовий лізинг» істотною умовою договору, який не визначений індивідуальними ознаками, що вирізняють його з-поміж однорідних речей, індивідуалізуючи саме цю річ.

Відсутність у договорі істотної умови є підставою визнання його недійсним згідно ч.1 та ч.3 ст.203, ч.ч.1,3 ст. 215 ЦК України.

У відповідності до вимог ст.806 ЦК України за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг) на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі).

Згідно ч.2 ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів» умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Отже, для визнання умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: умови договору порушують принцип добросовісності, призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін, завдають шкоди споживачеві.

Пунктом 8.2.1. договору лізингу передбачено комісійну винагороду за організаційні заходи, повязані з підготовкою та укладенням договору в розмірі 10% від вартості предмета лізингу, що становить 19500 грн.

Вартість послуг за організаційні заходи, повязані з підготовкою та укладенням договору, в розмірі 19500 грн., які позивач оплатив відповідачеві, не відповідає обсягу робіт, які отримав споживач. Суд вважає, що ця сума є значно завищеною, оскільки відповідач фактично не поніс інших витрат на організаційні заходи, повязані з підготовкою та укладенням даного договору, крім витрат на роздруківку тексту договору та заповнення декількох рядків та реквізитів лізингоодержувача у тексті договору рукописним текстом. Доказів понесення затрат на такі витрати на суму 19500 грн. відповідачем суду не надано. Відповідач не обґрунтував співмірність розміру платежу за організацію, підготовку та укладення даного договору виконаній послузі, яка не є лізинговим платежем. Такі умови договору є несправедливими.

Відповідно до ч. 1 ст. 18 ЗУ «Про захист прав споживачів» продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими.

Згідно ч. 2 ст. 18 ЗУ «Про захист прав споживачів» умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності їх наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача.

Перелік несправедливих умов у договорах із споживачами наведено в ч. 3 ст. 18 ЗУ «Про захист прав споживачів», цей перелік не є вичерпним.

Умови договору про збільшення розміру комісії за організацію в разі збільшення вартості предмету лізингу, не повернення різниці комісії за організацію в разі зменшення вартості предмету лізингу, неповернення цього платежу у випадку розірвання договору призводить до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін, тому п.п.5.4, 12.11 договору фінансового лізингу визнаються судом несправедливими умовами договору, оскільки наявність цих пунктів порушує принцип добросовісності.

Відповідно до п.5.4 договору лізингу комісія за організацію та комісія за передачу предмета лізингу фактично впливає на авансовий платіж, який в свою чергу впливає на передачу предмету лізингу. Відповідно до ч.6 ст.18 ЗУ «Про захист прав споживачів», у разі коли визнання недійсним положення договору зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача такі положення також підлягають зміні або договір може бути визнаним недійсним у цілому.

Договором передбачено право лізингодавця змінювати та розривати договір в односторонньому порядку, проте таке право не передбачається для лізингоодержувача. Одночасно для лізингоодержувача встановлюються жорсткі зобов'язання та непропорційно великі розміри штрафу. Так, у пункті 8.14. договору передбачено, що за дострокову сплату платежів лізингоодержувач сплачує штраф в розмірі 10 % від суми дострокового погашення.

Виконання зобов'язань забезпечено лише відповідальністю лізингоодержувача. У пунктах 12.1., 12.2., 12.3., 12.7., 12.10., 12.11., 12.12. договору передбачена сплата лізингоодержувачем штрафів, пені. Захисту прав лізингоодержувача від неналежного виконання договірних зобов'язань лізингодавцем умовами договору не передбачено.

Відповідач всупереч вимогам ст. 808 ЦК України усю відповідальність поклав на позивача, що свідчить про несправедливість умов договору.

Згідно з п.п. 2, 4 ч. 3 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» - несправедливими є, зокрема, умови договору про: виключення або обмеження прав споживача стосовно продавця (виконавця, виробника) або третьої особи у разі повного або часткового невиконання чи неналежного виконання продавцем (виконавцем, виробником) договірних зобов'язань, включаючи умови про взаємозалік, зобов'язання споживача з оплати та його вимог у разі порушення договору з боку продавця (виконавця, виробника); надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв'язку з розірванням або невиконанням ним договору.

Згідно п.п.8.3., 8.4. договору у випадку виникнення податкових та прирівняних до них платежів, лізингодавець має право вимагати зміни розміру лізингових платежів, а лізингоодержувач зобов'язаний прийняти такі зміни, лізингодавець може письмово повідомити лізингоодержувача про суму лізингового платежу. В п. 8.15. договору вказано, що в разі відмови лізингоотримувача від підписання додаткової угоди про коригування розміру платежів та вартості предмету лізингу лізингодавець вправі в односторонньому порядку розірвати договір, вимагати повернення предмету лізингу, а вже сплачені споживачем платежі не повертаються. Цими умовами договору передбачене право лізингодавця в односторонньому порядку змінювати розмір платежів та в односторонньому порядку розірвати договір оренди.

Відсутність в договорі можливості його розірвання з ініціативи лізингоодержувача, є порушенням прав позивача як споживача.

Умовами договору лізингу не передбачені права лізингоодержувача на одержання будь-якої компенсації від відповідача у зв'язку із розірванням, неналежним виконанням, невиконанням договору, він позбавлений права впливати на зміну істотних умов договору.

Зазначені умови договору свідчать про несправедливість цих умов відповідно до п.п. 4, 5, 7, 11, 13 ч. 3 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», відповідно до яких несправедливими є, умови договору про: надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір; без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв'язку з розірванням або невиконанням ним договору; встановлення вимоги щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації (понад п'ятдесят відсотків вартості продукції) у разі невиконання ним зобов'язань за договором; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права не повертати кошти на оплату ненаданої продукції у разі розірвання договору з ініціативи продавця (виконавця, виробника); надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; визначення ціни товару на момент його поставки споживачеві або надання продавцю (виконавцю, виробнику) можливості збільшувати ціну без надання споживачеві права розірвати договір у разі збільшення ціни порівняно з тією, що була погоджена на момент укладення договору.

Нечітке визначення підстав зміни вартості платежів, розміру лізингових платежів, вартості предмету лізингу з одночасним правом змінювати в односторонньому порядку ці умови, надають односторонні права лише лізингодавцеві, позбавляючи прав участі у вирішення цих питань лізингоодержувача.

Виконання зобов'язань за договором лізингу забезпечено лише відповідальністю лізингоотримувача. В п. 8.14, 12.1, 12.2, 12.3, 12.7, 12.10, 12.11, 12.12 договору передбачена сплата лізингоодержувачем штрафу. Договором забезпечено захист інтересів лише лізингодавця, що свідчить про дисбалансу між правами та обов'язками сторін.

Відповідно до ч. 6 ст. 762 ЦК України наймач звільняється від плати за весь час, протягом якого майно не могло бути використане ним через обставини, за які він не відповідає. Всупереч вимогам ч.6 ст.762 ЦК України у п. 8.10 договору передбачено, що лізингоодержувач не може вимагати від лізингодавця жодного відшкодування або зменшення суми платежів за даним договором у випадку перерви в експлуатації предмета лізингу, незалежно від причин виникнення такої перерви.

Договором забезпечено захист інтересів лише лізингодавця, вказане свідчить про очевидну диспропорцію між правами та обов'язками сторін.

Суд вважає, що несправедливі умови договору лізингу, які порушують принцип добросовісності, призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін, завдають шкоди споживачеві, невизначеність та неузгодженість сторонами самого предмету лізингу є достатніми підставами для визнання недійсним даного договору лізингу із застосуванням правових наслідків недійсності правочину.

Відповідно до ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Станом на 10.06.2015 року предмет лізингу відповідачем позивачеві не переданий, кошти в сумі 117000 грн., які позивач перерахував відповідачеві, знаходяться у відповідача. Доказів зворотнього суду не надано.

Суд вважає, що договір фінансового лізингу № 001051, в тому числі додатки № 1, 2, 3, який укладений 11.09.2014 року між ТОВ «Лізингова компанія «Еталон» та ОСОБА_1 необхідно визнати недійсним із застосуванням наслідків недійсності правочину стягненням із відповідача на користь позивача коштів, внесені позивачем при укладенні та на виконання умов договору в загальній сумі 117000 грн.

Відповідно до ч.3 ст.88 ЦПК України судовий збір необхідно стягнути з відповідача в дохід держави.

Керуючись ст.ст.3, 6, 202-205, 207, 208, 215, 216, 236, 509, 549, 627, 628, 638, 762, 778, 806-809 ЦК України; ст.ст. З, 6, 10, 15 ЗУ «Про фінансовий лізинг»; ст.ст. 18, 19, 22 ЗУ «Про захист прав споживачів»; Постановою ПВСУ від 06.11.2009 року № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними"; ст. ст. 3, 5-8, 10, 11, 14, 60, 61, 88, 208, 209, 212-215, 223, 294, 360-7 ЦПК України, суд

в и р і ш и в :

Позов задоволити повністю.

Визнати недійсним договір № 001051 фінансового лізингу від 11.09.2014 року, який укладений між товариством з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Еталон» та ОСОБА_1.

Стягнути з товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Елатон» (, 01133 м.Київ, Печерський район, вул.Кутузова,буд.18/7, к.613; р/р 2140 в ПАТ КБ «Приватбанк», МФО 300711):

1. На користь ОСОБА_1 (ідентифікаційний № НОМЕР_1) всього 117000 грн. (сто сімнадцять тисяч гривень), з них: 97500 гривень авансового платежу та 19500 гривень комісійної винагороди за організаційні заходи, повязані з підготовкою та укладенням договору.

2. На користь держави судовий збір в сумі 243, 60 грн.

Рішення протягом 10 днів з дня його проголошення може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Черкаської області через Монастирищенський районний суд.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя Т.І. Діденко

Провадження № 2/702/99/15

Справа № 702/223/15-ц

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

(вступна та резолютивна частини)

10 червня 2015 року м. Монастирище

Монастирищенський районний суд Черкаської області в складі:

головуючого - судді Діденко Т.І.,

з участю: секретаря - Прилуцької О.І.,

позивача - ОСОБА_1, представника позивача ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Еталон» про визнання договору фінансового лізингу недійсним,

в и р і ш и в :

Позов задоволити повністю.

Визнати недійсним договір № 001051 фінансового лізингу від 11.09.2014 року, який укладений між товариством з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія Еталон» та ОСОБА_1.

Стягнути з товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Елатон» (, 01133 м.Київ, Печерський район, вул.Кутузова,буд.18/7, к.613; р/р 2140 в ПАТ КБ «Приватбанк», МФО 300711):

1. На користь ОСОБА_1 (ідентифікаційний № НОМЕР_1) всього 117000 грн. (сто сімнадцять тисяч гривень), з них: 97500 гривень авансового платежу та 19500 гривень комісійної винагороди за організаційні заходи, повязані з підготовкою та укладенням договору.

2. На користь держави судовий збір в сумі 243, 60 грн.

Рішення протягом 10 днів з дня його проголошення може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Черкаської області через Монастирищенський районний суд.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя Т.І. Діденко