Провадження № 22-ц/780/3234/15 Доповідач у 2 інстанції ОСОБА_1
Категорія 1 06.07.2015
УХВАЛА

Іменем України

06 липня 2015 року колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Київської області в складі:

Головуючого - Коцюрби О.П.,

Суддів - Данілова О.М., Суханової Є.М.,

При секретарі - Лопатюк В.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 01 квітня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, третя особа: Реєстраційна служба Києво-Святошинського районного управління юстиції у Київській області, Головне управління юстиції у Київській області про визнання права власності, за зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору: Реєстраційна служба Києво-Святошинського районного управління юстиції у Київській області, Головне управління юстиції у Київській області про визнання права власності, визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом та скасування його державної реєстрації, -

Заслухавши доповідь суді Апеляційного суду, пояснення сторін, вивчивши матеріали цивільної справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів, -

ВСТАНОВИЛА:

ОСОБА_2 звернувся до Києво-Святошинського районного суду Київської області із позовом до ОСОБА_3, треті особи: Реєстраційна служба Києво-Святошинського районного управління юстиції у Київській області, Головне управління юстиції у Київській області про визнання права власності, посилаючись на те, що 05 вересня 1998 року померла його мати ОСОБА_4 Після її смерті відкрилась спадщина, до складу якої увійшла квартира АДРЕСА_1.

01 жовтня 1998 року ОСОБА_3 подала до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини, та маючи після смерті матері будинкову книгу на квартиру, сфальсифікувала свою прописку до спадкової квартири.

Він прийняв спадщину, шляхом вступу у жовтні 1998 року. ОСОБА_3 відмовилась від свої частки у спадковій квартирі на його користь, у звязку з чим, бабуся заповіла їй все своє майно.

ОСОБА_3 подала заяву про відмову від спадщини та скасування своєї попередньої заяви про прийняття спадщини від 01 жовтня 1998 року, а він подав заяву про прийняття спадщини.

27 жовтня 1998 року бабуся склала заповіт на користь ОСОБА_3, яка, після смерті бабусі, у 2014 році успадкувала її майно.

Вказані обставини, як вважає ОСОБА_2 дають підстави вважати, що користуючись спадковою квартирою він є добросовісним набувачем та єдиним володільцем спадкової квартири, так як на протязі тринадцяти років, із жовтня 1998 року по жовтень 2011 року ОСОБА_3 визнала його право на спадкову квартиру.

У жовтні 2011 року йому стало відомо, що заява ОСОБА_3 про відмову від прийняття спадщини не анульована в установленому порядку. Дізнавшись про дану обставину, 07 жовтня 2011 року ОСОБА_3 подала заяву про оформлення спадщини, та 13 червня 2012 року отримала свідоцтво про право на спадщину за законом, за яким, до неї перейшло право власності на 1/2 частину спадкової квартири.

На протязі шістнадцяти років, з вересня 1998 року з моменту смерті матері, по теперішній час, ОСОБА_3 у спірній квартирі не проживає, витрати щодо утримання квартири не здійснювала, тому він як добросовісний набувач на протязі останніх шістнадцяти років відкрито, безперервно володіє та користується даною квартирою.

З жовтня 2011 року ОСОБА_3 запевняла його та бабусю про те, що подарує йому свою частку в спірній квартирі. Він довіряв своїй сестрі і тому не звертався до суду із позовом про визнання право власності на спірну квартиру за набувальною давністю.

Він на протязі шістнадцяти років безперервно, відкрито та добросовісно володіє спадковою квартирою.

Враховуючи викладене, ОСОБА_2 просив визнати в порядку набувальної давності за ним право власності на квартиру під № 3, в будинку № 33 по вул. Хрещатик в м. Боярка, Києво-Святошинського району, Київської області; визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом, яке видане Києво-Святошинською районною державною нотаріальною конторою Київської області 13 червня 2012 року, зареєстроване в реєстрі за № 2-1075; скасувати реєстрацію права власності ОСОБА_3 на 1/2 частину квартири під № 3, в будинку № 33 по вул. Хрещатик в м. Боярка, Києво-Святошинського району, Київської області, право власності на яку оформлене свідоцтвом про право на спадщину за законом, яке видане Києво-Святошинською районною державною нотаріальною конторою Київської області 13 червня 2012 року, зареєстроване в реєстрі за № 2-1075; стягнути судові витрати.

ОСОБА_3 звернулася до Києво-Святошинського районного суду Київської області із зустрічним позовом до ОСОБА_2, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору: Реєстраційна служба Києво-Святошинського районного управління юстиції у Київській області, Головне управління юстиції у Київській області про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом та скасування його державної реєстрації, посилаючись на те, що ОСОБА_2 набув права власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, яке видане Києво-Святошинською районною державною нотаріальною конторою Київської області 28 липня 2012 року та зареєстроване в реєстрі за № 2-1634.

Вказане свідоцтво про право на спадщину за законом ОСОБА_2 отримав в наслідок введення в оману державного нотаріуса Києво-Святошинської районної державної нотаріальної контори Київської області про те, що він прийняв спадщину, шляхом вступу у володіння та управління спадковою квартирою, хоча фактично на дату смерті їхньої матері ОСОБА_4, яка є спадкодавцем вказаної квартири, ОСОБА_2 в даній квартирі не проживав і не проживає, а тому він ніяк не міг вступити у володіння спадковою квартирою.

Так як вона та ОСОБА_2 прийняли спадщину після смерті їхньої матері в 1998 році, тому до відкриття спадщини застосовуються норми ЦК УРСР 1963 року.

Після смерті їхньої матері, відкрилась спадщина, до складу якої увійшла квартира АДРЕСА_1.

Так як за життя, їхня матір не складала заповіту, тому все майно померлої, включаючи спірну квартиру, спадкується її спадкоємцями за законом.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 529 ЦК УРСР вона і ОСОБА_2 є спадкоємцями першої, а тому вони успадкували спірну квартиру.

На день смерті матері, вона зі своїм чоловіком постійно проживали однією сімєю, але офіційно зареєстрованою за вказаною адресою не була.

На підставі вимог п. 2 ч. 1 ст. 549 ЦК УРСР, 01 жовтня 1998 року вона подала до Києво-Святошинської районної державної нотаріальної контори Київської області заяву про прийняття спадщини після смерті матері.

За домовленістю з ОСОБА_2, вона є єдиним спадкоємцем до майна померлої ОСОБА_4

За рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 19 грудня 2011 року ОСОБА_2 визнав, що він безпідставно отримав у спадщину 1/2 частину квартири під № 3, в будинку № 33 по вул. Хрещатик в м. Боярка, Києво-Святошинського району, Київської області, та підтримав її вимоги щодо передачі у її власність вказаної квартири. Вказане рішення набрало законної сили.

Враховуючи викладене, ОСОБА_3 просила визнати свідоцтво про право власності на спадщину за законом, що видане Києво-Святошинською районною державною нотаріальною конторою від 28 липня 2012 року, зареєстроване в реєстрі за № 2-1634; скасувати реєстрацію права власності ОСОБА_2 на 1/2 частину квартири під № 3, в будинку № 33 по вул. Хрещатик в м. Боярка, Києво-Святошинського району, Київської області, стягути з відповідача судові витрати.

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 01 квітня 2015 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 та зустрічних позовних вимог ОСОБА_5 відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням, ОСОБА_2 оскаржив його в апеляційному порядку. В апеляційній скарзі просив, скасувати рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 01 квітня 2015 року, ухвалити по справі нове рішення про задоволення його позовних вимог та відмовити в ОСОБА_5 в задоволенні зустрічних позовних вимог, стягнути з ОСОБА_5 на його користь понесені ним судові витрати. Зазначив, що рішення суду першої інстанції є незаконним та необгрунтованим, ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, висновки суду не відповідають фактичним обставинам справи.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 01 квітня 2015 року в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_2 не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що 05 вересня 1998 року померла ОСОБА_4, що підтверджується свідоцтвом про смерть ОСОБА_6 І-БК № 266158 від 07 вересня 1998 року.

Після смерті ОСОБА_4 в Києво-Святошинській районній державній нотаріальній конторі Київськоїобласті було відкрито спадкову справу № 305 за 1998 рік.

Відповідно до свідоцтва про право власності на житло від 05 квітня 1993 року та витягу з реєстру прав власності на нерухоме майно № 29854662 від 04 травня 2011 року померла ОСОБА_4 була власницею двокімнатної квартири № 3 в буинку № 33 по вул. Хрещатик в м. Боярка, Києво-Святошинського району, Київської області.

Як вбачається з матеріалів справи, 07 жовтня 2011 року ОСОБА_3 подала до Києво-Святошинської районної державної нотаріальної контори Київської області заяву № 1212 про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом на 1/2 частину квартири АДРЕСА_2, зазначаючи в ній, що, крім неї, спадкоємцем за законом є відповідач ОСОБА_2, який спадщину після смерті спадкодавця також прийняв шляхом постійного проживання з померлою за однією адресою на час відкриття спадщини.

28 липня 2012 року державним нотаріусом Києво-Святошинської районної державної нотаріальної контори Київської області, ОСОБА_2 було видане свідоцтво про право на спадщину за законом на 1/2 частку квартири АДРЕСА_3, (ОСОБА_7) в м. Боярка, Києво-Святошинського району, Київської області.

Згідно даного свідоцтва, спадкоємцями по ? частині спадкової квартири є ОСОБА_3 та ОСОБА_2

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 19 грудня 2011 року у задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про визнання права власності на спадкове майно відмовлено. З даного рішення суду вбачається, що постановою про відмову у вчиненні нотаріальної дії за вих. № 2125/02-31 від 07 жовтня 2011 року, ОСОБА_3 було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на 1/2 частину квартири АДРЕСА_3 (ОСОБА_7) в м. Боярка, Києво-Святошинського району Київської області у звязку з тим, що на спірну квартиру накладено арешт. Також, рішенням суду встановлено, що спадкоємцями першої черги до майна померлої ОСОБА_4, які прийняли спадщину є: ОСОБА_3 - шляхом подачі заяви до нотаріальної контори, та ОСОБА_2 шляхом фактичного вступу в управління або володіння спадковим майном у звязку із своїм проживанням зі спадкодавцем на час її смерті.

Як зазначив ОСОБА_2, 13 червня 2012 року Києво-Святошинською районної державною нотаріальною конторою Київської області, ОСОБА_3 видано свідоцтво про право на спадщину за закон, яке зареєстроване в реєстрі за № 2-1075.

Згідно вимог ч. 1 ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом.

В ч. 3 ст. 397 ЦК України вказано, що фактичне володіння майном вважається правомірним, якщо інше не випливає із закону або не встановлено рішенням суду.

За змістом ч. 4 ст. 344 ЦК України право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду.

Набувальна давність визначається як засіб закріплення майна за суб'єктами, що ним володіють, у випадках, коли вони не мають можливості через певні обставини підтвердити підстави виникнення прав, а також в інших ситуаціях.

Право власності за набувальною давністю може бути набутим як на безхазяйні речі, так і на майно, яке належить за правом власності іншій особі.

Відповідно до вимог ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Виходячи зі змісту ст. 344 ЦК України інститут набувальної давності базується на сукупності таких обставин: тривалого добросовісного, відкритого та безперервного володіння майном як своїм власним. Тривалість володіння передбачає, що має закінчиться визначений законодавством строк перебування речі у володінні певної особи.

Згідно ст. 1301 ЦК України, свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, а також в інших випадках, встановлених законом.

Відповідно до п. п. 4.15, 4.18 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого Наказом Міністерства юстиції України 22.02.2012 № 296/5 видача свідоцтва про право на спадщину на майно, яке підлягає реєстрації, проводиться нотаріусом після подання правовстановлюючих документів щодо належності цього майна спадкодавцеві та перевірки відсутності заборони або арешту цього майна. Якщо до складу спадкового майна входить нерухоме майно, що підлягає реєстрації (за винятком земельної ділянки), нотаріус виготовляє витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Статтею 3 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

За правилами ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Статтею 549 ЦК УРСР, в редакції 1963 року, визнається, що спадкоємець прийняв спадщину якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном, якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини.

В ст. 553 ЦК УРСР, в редакції 1963 року вказано, що спадкоємець за законом або заповітом вправі відмовитись від спадщини протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. При цьому він може заявити, що відмовляється від спадщини на користь кого-небудь з інших спадкоємців, закликаних до спадкоємства за законом або за заповітом, а також на користь держави або окремих державних, кооперативних або інших громадських організацій. Наступне скасування спадкоємцем такої заяви не допускається. Вважається, що відмовився від спадщини також той спадкоємець, який не вчинив жодної з дій, що свідчать про прийняття спадщини (ст. 549 цього Кодексу.

Враховуючи те, що ОСОБА_2, ОСОБА_3, як спадкоємці першої черги успадкували після смерті матері по ? частині спірної квартири і 28 липня 2012 року та 13 червня 2012 року ОСОБА_2 та ОСОБА_3 Києво-Святошинською районною державною нотаріальною конторою Київської області видано свідоцтва про право власності на спадщину за законом, які зареєстровані в реєстрі за номерами № 2-1634, № 2-1075, а також рішенням колегії суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Київської області від 16 березня 2015 року ОСОБА_3 виділено в натурі частку в натурі зі спільної часткової власності спадкової квартири, що підтверджує та унеможливлює задоволення їхніх вимог, тому, колегія суддів погоджується з думкою Києво-Святошинського районного суду Київської області про відмову ОСОБА_2П, та ОСОБА_3 про відмову в їх задоволенні.

Так як Києво-Святошинський районний суд Київської області розглядаючи спір, повно та всебічно дослідив обставини справи, надані докази, правильно визначився з законом, який регулює спірні правовідносини, порушень закону при розгляді справи не допустив, тому, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу ОСОБА_2 необхідно відхилити, а рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 01 квітня 2015 року залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 307, 308, 313, 314, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 01 квітня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий:

Судді: