Апеляційний суд Житомирської області
Справа №296/2873/15-ц Головуючий у 1-й інст. Анциборенко Н. М.
Категорія 21 Доповідач Косигіна Л. М.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 серпня 2015 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Житомирської області

в складі: головуючої судді Косигіної Л.М.

суддів: Талько О.Б., Худякова А.М.

при секретарі Гайдамащук Т.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Житомирі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання договору удаваним

за апеляційною скаргою ОСОБА_3

на рішення Корольовського районного суду м. Житомира від 10 червня 2015 року, -

в с т а н о в и л а :

У березні 2015 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, в якому просив:

- визнати договір дарування квартири АДРЕСА_1, укладений 18.07.2006 року між ним та ОСОБА_2 удаваним правочином;

- визнати, що 18.07.2006 року був укладений договір купівлі-продажу вищевказаної квартири за 22500 доларів США.

Позивач зазначив, що фактично квартиру він продав за 22500 доларів США (еквівалент 113625 грн.), проте відповідачка попросила підписати договір дарування з метою зменшення податків при оформленні договору. У звязку з цим, вони уклали договір дарування, однак склали розписку про сплату коштів. Раніше відповідачку він не знав, наміру подарувати квартиру не мав.

Рішенням Корольовського районного суду м. Житомира від 10 червня 2015 року позов задоволено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3, посилаючись на порушення норм матеріального і процесуального права, неповне зясування судом обставин справи просить рішення скасувати, ухвалити нове про відмову у задоволенні позову. Апелянт зазначила, що позивач не повідомив суд про розгляд в Корольовському районному суді м. Житомира цивільної справи за її позовом до ОСОБА_1 про поділ майна однокімнатної квартири АДРЕСА_2, яку вони придбали в період шлюбу. При розгляді справи про поділ майна ОСОБА_1 намагається довести, що однокімнатну квартиру він придбав за власні кошти, які отримав від продажу квартири АДРЕСА_1. Вважає, що суд повинен був залучити її до розгляду даної справи в якості третьої особи, оскільки рішення може вплинути на її права та обовязки. Крім того, апелянт вказує на те, що ОСОБА_1 без її згоди подарував квартиру відповідачці та без її відома звернувся з даним позовом до суду.

Розглянувши справу в межах, визначених ст. 303 ЦПК України, колегія суддів приходить до висновку, що скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Встановлено, що ОСОБА_1 був власником однокімнатної квартири АДРЕСА_3, на підставі договору дарування від 29.11.1995 року (а.с. 7, 36-37).

З 31.01.2004 по 07.10.2014 року позивач перебував у шлюбі з ОСОБА_3

18.07.2006 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено договір дарування вищевказаної квартири (а.с. 4-5).

Статтею 717 ЦК України передбачено, що за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Виходячи зі змісту ст.ст. 203, 717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повну уяву не лише про предмет договору, а й досягли згоди про всі його істотні умови.

Договір, що встановлює обов'язок обдарованого вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди.

Відповідно до ст. 235 ЦК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили.

Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.

З розяснень, викладених у п. 25 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» вбачається, що за удаваним правочином (ст. 235 ЦК) сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов'язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину.

Встановивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі ст. 235 ЦК має визнати, що сторонами вчинено саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемності або про визнання його недійсним.

Згідно із ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

За своєю суттю та загальним правилом договір купівлі-продажу передбачає для однієї сторони право отримання предмету купівлі-продажу у власність та зобов'язання сплатити його покупну ціну, а для другої сторони право на отримання ціни та обов'язок передати предмет договору наступному власнику. Крім того, покупець може домовитись з іншою особою про придбання власності за її рахунок з наступним відшкодуванням цій особі витрат.

Отже, за звичаями ділового обороту презюмується, що предмет договору належить продавцю та переходить у власність покупця, якщо інше не передбачено домовленістю сторін, та покупець має сплатити ціну за власний рахунок, якщо інше не передбачено домовленістю сторін договору або покупцем та іншою особою.

З розписки, складеної ОСОБА_2 вбачається, що 18.07.2006 року вона купила у ОСОБА_1 однокімнатну квартиру АДРЕСА_3 за 22500 доларів США (а.с. 6).

ОСОБА_1, у свою чергу, склав розписку про те, що він отримав від відповідачки 22500 доларів США за продаж вищевказаної квартири, матеріальних претензій до ОСОБА_2 немає (а.с. 38).

Під час розгляду справи в суді першої та апеляційної інстанцій ОСОБА_1 і ОСОБА_2 підтвердили, що фактично між ними був укладений договір купівлі-продажу, оскільки за відчуження квартири відповідачка сплатила, а позивач отримав 22500 доларів США. Проте, з метою зменшення витрат на оформлення угоди, відповідачка попросила укласти договір дарування.

Крім того, ОСОБА_1 зазначив, що ОСОБА_2 не є його родичкою або знайомою, покупця йому знайшло агентство нерухомості. Відповідачка оглядала квартиру, в якій на той час він проживав із ОСОБА_3, після чого була укладена угода. ОСОБА_3 від продажу він витратив на придбання іншого житла.

ОСОБА_2 пояснила, що вона через агентство нерухомості «Золотий ключик» знайшла вищевказану квартиру, разом із представником агентства приходила її оглядати. Вдома в цей час була ОСОБА_3, яка знала, що квартира продається. До укладення договору вона позивача взагалі не знала. Квартиру купувала для своєї матері, яку хотіла забрати жити з села у м. Житомир, ближче до себе.

Допитаний у суді першої інстанції батько позивача ОСОБА_4 пояснив, що сину належала на праві власності квартира АДРЕСА_3. Після одруження невістка стала умовляти сина продати квартиру та придбати квартиру в іншому районі міста, ближче до місця проживання її матері. Син погодився, та 18.07.2006 року продав квартиру ОСОБА_2 за 22500 доларів США. Наступного дня він за ці гроші купив іншу квартиру.

При апеляційному розгляді апелянт пояснила, що спірна квартира належала на праві власності позивачу. Під час шлюбу вони вирішили квартиру продати, щоб купити іншу. Дійсно, ОСОБА_2 приходила та оглядала житло, вони домовилися про продаж, проте колишній чоловік з невідомих їй причин оформив договір дарування.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції обґрунтовано посилався на те, що волевиявлення ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було спрямоване на укладення договору купівлі-продажу, оскільки за вчинення даної угоди відповідачка сплатила, а позивач отримав 22500 доларів США. Проте, з метою зменшення витрат при оформленні договору, вони уклали договір дарування. Відтак, суд дійшов правильного висновку, що спірний договір дарування є удаваним правочином, у звязку з чим до даних правовідносин необхідно застосувати норми ст. 655 ЦК України.

Доводи апелянта про те, що договір дарування вчинено без її згоди, не заслуговують на увагу, оскільки квартира АДРЕСА_3 була особистим майном ОСОБА_1, а відтак згода дружини на її відчуження не потрібна.

Також, колегія суддів не погоджується з доводами ОСОБА_3 про те, що рішення суду підлягає скасування, так як її не залучено до розгляду справи, оскільки вказана обставина не впливає на суть ухваленого рішення, яке є правильним і справедливим (ч. 2 ст. 308 ЦПК України).

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів не вбачає підстав для скасування судового рішення.

Керуючись ст. ст. 209, 303, 304, 307, 308, 313-315 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Корольовського районного суду м. Житомира від 10 червня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуюча Судді