АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРКАСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 22-ц/793/1578/15Головуючий по 1 інстанції
Категорія : 53, 55 ОСОБА_1
Доповідач в апеляційній інстанції
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 червня 2015 року Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Черкаської області в складі:

головуючогоОСОБА_2
суддівОСОБА_3 , ОСОБА_4
при секретаріОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Черкаси апеляційну скаргу ОСОБА_6 на рішення Лисянського районного суду Черкаської області від 14 травня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_7 до фізичної особи-підприємця ОСОБА_6 про визнання незаконними дій підприємця, поновлення порушених прав працівника та стягнення матеріальної і моральної шкоди, -

в с т а н о в и л а :

У лютому 2015 року ОСОБА_7 звернулася до суду з позовом до ФОП ОСОБА_6 про визнання незаконними дій підприємця, поновлення порушених прав працівника та стягнення матеріальної і моральної шкоди.

Свої вимоги обґрунтовувала тим, що вона працювала продавцем в магазині «Славутич» ФОП ОСОБА_6 з 07 липня 2014 року по 20 грудня 2015 року без оформлення її як найманого працівника згідно з вимогами чинного законодавства. Коли вона попросила, щоб ОСОБА_6 оформив її як найманого працівника згідно вимог чинного законодавства то ФОП ОСОБА_6 її вигнав з роботи та не віддав зарплату в сумі 1400 грн. Потім через деякий час віддав їй 700 грн. через її напарницю, а решту зарплати так і не віддав.

За період роботи у вказаному магазині працювала понад 250 годин на місяць та понад 62 год. на тиждень без перерви на обід та лише з двома вихідними на місяць. Жодних доплат за понаднормову роботу відповідач не платив, зарплату у повному розмірі ніколи не виплачував, а завжди відраховував якісь ним вигадані штрафи.

10 квітня 2015 року позивач звернулася до суду з клопотанням про доповнення позовних вимог та остаточно просила суд встановити факт трудових правовідносин між нею та ФОП ОСОБА_6; стягнути з відповідача на її користь заборговану заробітну плату за грудень 2014 року в розмірі 700 грн., грошову компенсацію за всі невикористані дні щорічної відпустки в розмірі 654 грн., за роботу в надурочний час в розмірі 3045 грн., за роботу у святкові і неробочі дні в розмірі 1044 грн., середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку в розмірі 12300 грн., компенсацію за нанесені моральні збитки в розмірі 5000 грн. та зобов'язати відповідача належно оформити та віддати їй її трудову книжку.

Рішенням Лисянського районного суду Черкаської області від 14 травня 2015 року позов задоволено частково.

Встановлено факт трудових відносин між ФОП ОСОБА_6 та продавцем ОСОБА_7 в період з 07 липня 2014 року по 08 листопада 2014 року.

Зобов'язано ФОП ОСОБА_6 провести запис в трудовій книжці ОСОБА_7 про роботу у ФОП ОСОБА_6 продавцем в період з 07 липня 2014 року по 08 листопада 2014 року.

В решті позову відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду ОСОБА_6 оскаржив його в апеляційному порядку. Вважає, що висновки суду на яких ґрунтується рішення, не відповідають дійсним обставинам справи.

Зазначав, що прийняття судом заяви позивачки від 10 квітня 2015 року про збільшення позовних вимог є прямим порушенням норм ЦПК України, оскільки вважає це зміною підстав позову, яке можливе до початку розгляду справи по суті.

Просив скасувати рішення Лисянського районного суду Черкаської області від 14 травня 2015 року та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позову відмовити.

Заслухавши суддю-доповідача, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає до задоволення, виходячи з наступного.

Відповідно до роз'яснень Пленуму Верховного Суду України, що викладені в п. 2 Постанови від 18 грудня 2009 року №14 "Про судове рішення у цивільній справі", рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства відповідно до статті 2 ЦПК, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин відповідно до статті 8 ЦПК, а також правильно витлумачив ці норми.

Обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи.

Рішення суду першої інстанції не відповідає зазначеним вимогам, оскільки не ґрунтується на повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в сукупності.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що

в журналі (касовій книзі), дійсно маються записи, які закінчилися 08 листопада 2014 року, вчинені не відповідачем, а іншою особою, ким саме ОСОБА_6 пояснити не зміг, а тому суд вважав, що заява ОСОБА_7 про те, що це її записи, що підтвердила і свідок ОСОБА_8, є дійсною.

З такими висновками суду судова колегія погодитися не може виходячи з наступного.

Угода між працівником і фізичною особою, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а фізична особа зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю і угодою сторін, є трудовим договором.

Згідно ст.21 КЗпП України трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Відповідно до положень ст. 24 КЗпП України, в редакції чинній на час виникнення правовідносин між ОСОБА_7 та фізичною особою-підприємцем ОСОБА_6, трудовий договір укладається, як правило, в письмовій формі. Додержання письмової форми є обов'язковим: 1) при організованому наборі працівників; 2) при укладенні трудового договору про роботу в районах з особливими природними географічними і геологічними умовами та умовами підвищеного ризику для здоров'я; 3) при укладенні контракту; 4) у випадках, коли працівник наполягає на укладенні трудового договору у письмовій формі; 5) при укладенні трудового договору з неповнолітнім (стаття 187 цього Кодексу); 6) при укладенні трудового договору з фізичною особою; 7) в інших випадках, передбачених законодавством України.

При укладенні трудового договору громадянин зобов'язаний подати паспорт або інший документ, що посвідчує особу, трудову книжку, а у випадках, передбачених законодавством, - також документ про освіту (спеціальність, кваліфікацію), про стан здоров'я та інші документи.

Укладення трудового договору оформляється наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу про зарахування працівника на роботу.

Трудовий договір вважається укладеним і тоді, коли наказу чи розпорядження не було видано, але працівника фактично було допущено до роботи.

При укладенні трудового договору (контракту, угоди) фізична особа - підприємець зобов'язана забезпечити належні і безпечні умови праці, оплату праці не нижчу від визначеної законом та її своєчасне одержання працівниками, а також інші соціальні гарантії, включаючи соціальне й медичне страхування та соціальне забезпечення відповідно до законодавства України.

Відповідно до вимог ст. 24-1 КЗпП України, в редакції чинній на час виникнення правовідносин між ОСОБА_7 та фізичною особою-підприємцем ОСОБА_6, у разі укладення трудового договору між працівником і фізичною особою фізична особа або за довіреністю уповноважена нею особа повинна у тижневий строк з моменту фактичного допущення працівника до роботи зареєструвати укладений у письмовій формі трудовий договір у державній службі зайнятості за місцем свого проживання у порядку, визначеному центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сферах трудових відносин, соціального захисту населення.

Як вбачається з матеріалів справи та не заперечувалось сторонами, ОСОБА_7 заяву про укладення трудового договору з фізичною особою-підприємцем ОСОБА_6 не писала, у центрі зайнятості такий договір не реєструвався.

Крім того, працівники зобов'язані працювати чесно і сумлінно, своєчасно і точно виконувати розпорядження власника або уповноваженого ним органу, додержувати трудової і технологічної дисципліни, вимог нормативних актів про охорону праці, дбайливо ставитися до майна власника, з яким укладено трудовий договір. (ст. 139 КЗпП України).

Однак, доказів того, що позивач дотримувалась правил трудового розпорядку, працювала понаднормово та у вихідні дні чи отримувала заробітну плату матеріали справи не містять.

На підтвердження факту трудових відносин, позивач вказувала на записи зроблені в книзі зберігання денних звітів з контрольно-касового апарату за 2014 рік, так як в даній книзі є записи зроблені її рукою (а.с.34).

Згідно ч.1 ст.143 ЦПК України, для з'ясування обставин, що мають значення для справи і потребують спеціальних знань у галузі науки, мистецтва, техніки, ремесла тощо, суд призначає експертизу за заявою осіб, які беруть участь у справі.

З матеріалів справи вбачається, що питання щодо призначення експертизи для встановлення наявності підпису позивачки у зазначеній книзі під час розгляду справи не ставилось та не розглядалось, однак, незважаючи на це, суд першої інстанції в порушення закону самостійно встановив наявність підпису позивачки, зазначивши, що такі записи закінчилися 08 листопада.

При встановлені факту трудових відносин, судом першої інстанції було опитано безліч свідків, однак з їхніх показань вбачається лише те, що позивач ОСОБА_7 виконувала обовязки продавця в магазині «Славутич», однак протягом якого періоду, на яких умовах та за яким графіком відповідь не надали.

На противагу цьому, відповідач не заперечував, що влітку 2014 року до нього звернулась ОСОБА_7 з проханням взяти її на роботу продавцем в магазин «Славутич» і вони дійшли згоди, що її буде прийнято на роботу після проходження випробування і так було до 25 листопада 2014 року, після чого вона повідомила, що вона бажає працювати в іншому магазині, тому їх трудові відносини закінчилися не розпочавшись.

Таким чином колегія суддів приходить до висновку про те, що наведеного суд першої інстанції не врахував та дійшов передчасного висновку про те, що між сторонами існували трудові правовідносини.

Крім того, ст. 237-1 КЗпП України встановлено, що відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих звязків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Тому, суд першої інстанції вірно зазначив, що ОСОБА_7 не надала суду жодного належного та допустимого доказу що така шкода завдана і що порушення її прав призвели до втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від неї додаткових зусиль для організації свого життя.

Відповідно до ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно ч. 1 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Виходячи з положень ч. 4 ст. 60 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно вимог ст.309 ЦПК України, підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є:

1) неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи;

2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими;

3) невідповідність висновків суду обставинам справи;

4) порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права, а також розгляд і вирішення справи неповноважним судом; участь в ухваленні рішення судді, якому було заявлено відвід на підставі обставин, що викликали сумнів у неупередженості судді, і заяву про його відвід визнано судом апеляційної інстанції обґрунтованою; ухвалення чи підписання постанови не тим суддею, який розглядав справу.

Враховуючи викладене, суд першої інстанції не перевірив усіх доводів відповідача, заперечень проти позовних вимог, хоч з'ясування цих обставин мало суттєве значення для правильного вирішення спору та ухвалив в звязку з цим неправильне рішення.

Враховуючи наведене, судова колегія уважає, що апеляційна скарга підлягає до задоволення, а рішення суду першої інстанції скасуванню, як таке, що ухвалене з неправильним застосуванням норм матеріального та процесуального права, та вважає за необхідне ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307, 309, 316, 317, 319 ЦПК України судова колегія, -

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_6 задовольнити.

Рішення Лисянського районного суду Черкаської області від 14 травня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_7 до фізичної особи-підприємця ОСОБА_6 про визнання незаконними дій підприємця, поновлення порушених прав працівника та стягнення матеріальної і моральної шкоди - скасувати та ухвалити нове, яким в задоволенні позову ОСОБА_7 до фізичної особи-підприємця ОСОБА_6 про визнання незаконними дій підприємця, поновлення порушених прав працівника та стягнення матеріальної і моральної шкоди - відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржене на протязі 20 днів до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ з дня набрання ним законної сили.

Головуючий :

Судді :