Справа № 524/571/15-ц
24.07.2015 року Автозаводський районний суд м. Кременчука Полтавської області в складі: головуючого судді Кривич Ж.О.
при секретарі Власовій М.М.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Кременчуці цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про надання дозволу на виїзд малолітньої дитини за межі України без згоди батька,
ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про надання дозволу на виїзд малолітньої дитини за межі України без згоди батька.
Вказувала, що з відповідачем до 2008 року перебувала у зареєстрованому шлюбі. За час перебування з відповідачем у шлюбі у них народився син ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1, який після розлучення залишився проживати з нею і на даний час знаходиться на її вихованні та утриманні.
Зазначала, що батько з народження дитини ухиляється від своїх батьківських обов'язків по її вихованню, зовсім не цікавиться ним, фізичним та духовним розвитком, здоров'ям, не зустрічається з сином.
Має можливість виїзджати з сином за кордон з метою екскурсії, відпочинку та оздоровлення дитини, розвитку здібностей дитини, однак батько при неодноразових її зверненнях до нього своєї згоди на виїзд сина за межі України не надає, не мотивуючи.
Посилаючись на вищевикладені обставини, а також на обставини і підстави викладені в позовній заяві позивач просила суд: надати їй дозвіл на оформлення та виготовлення проїзних документів для тимчасових виїздів за кордон України на ім'я ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_2 без згоди його батька ОСОБА_2, надати дозвіл на тимчасові виїзди ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_2 в супроводі матері - ОСОБА_1 до досягнення дитиною повноліття за межі державного кордону України, без нотаріальної згоди та супроводу батька ОСОБА_2 з обов'язковим поверненням дитини до постійного місця проживання.
Позивачка надала суду заяву про слухання справи у її відсутність, позовні вимоги підтримала в повному обсязі з підстав визначених у позові, проти заочного розгляду справи не заперечувала.
Відповідач в судове засідання не прибув, на адресу суду надійшла телеграма від ОСОБА_2 про визнання позову.
Суд, вивчивши матеріали позовної заяви, встановив наступне.
Згідно ст. 313 Цивільного Кодексу України фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд з України лише за згодою батьків і в їхньому супроводі.
Відповідно ст. 4 Закону України Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян ОСОБА_5 відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду.
Пунктом 2-1 "Правил перетинання державного кордону громадянами України", затверджених постановою КМ України від 27.01.1995 року №57 перетинання державного кордону для виїзду за межі України громадянами, які не досягли 16-річного віку, здійснюється лише за згодою обох батьків та в їх супроводі.
Згідно з п. 2-2 даних правил виїзд за межі України громадян, які не досягли 16-річного віку, у супроводі одного з батьків, здійснюється у разі пред'явлення рішення суду про надання дозволу на виїзд за межі України громадянина, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків.
Судом встановлено що 23.08.2003 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 у відділі реєстрації актів громадського стану Жовтневого районного управління юстиції м. Луганська зареєстрований шлюб, в якому народжена дитина син ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 4-5).
Вказаний шлюб був розірваний 05.02.2008 року (а.с. 6) з цього часу сторони проживають окремо, син ОСОБА_3 зареєстрований і проживає разом з позивачкою та знаходиться на її утриманні.
Відповідач ОСОБА_2 з моменту розірвання шлюбу фактично ухиляється від своїх батьківських обов'язків по вихованню сина, не цікавиться його фізичним та духовним розвитком, здоров'ям, не зустрічається з сином, матеріально його не забезпечує..
Позивачка, в свою чергу, самостійно матеріально утримує сина, належним чином піклується про його здоров'я, фізичний та духовний розвиток, моральний стан. На даний час має можливість виїжджати з сином за кордон з метою психологічної реабілітації, відпочинку та оздоровлення дитини, розвитку його здібностей, так як мати позивачки ОСОБА_6 станом на поточний момент проживає в Італії, що підтверджується відповідними міграційними документами (а.с. 9-10). Однак, у зв'язку з відсутністю будь - якого зв'язку із батьком її дитини, а також будь яких можливостей взагалі встановити такий звязок, Позивачка не може отримати від відповідача дозвіл на оформлення проїзного документу на сина та отримати дозвіл на його виїзд за межі України у її супроводі.
Як відомо мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків, мають ґрунтуватись на повазі до прав дитини та її людської гідності.
Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини (ст.ст.141,155 СК України).
Як вбачається зі ст. 11 ЗУ «Про охорону дитинства» батько та мати мають рівні права та обов'язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов'язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.
Ратифікувавши у 1991 році Конвенцію про права дитини 1989 р., Україна прийняла на себе міжнародно-правові зобов'язання по здійсненню міжнародних стандартів прав дитини, відповідно з якими вона повинна забезпечити добробут, охорону здоровя, житло, освіту для кожної дитини без будь-якої дискримінації, забезпечити якнайкраще здійснення інтересів і прав дитини в усіх сферах суспільного життя.
Норми цієї Конвенції, відповідно до ст.9 Конституції України 1996 р., діють як складова національного законодавства України з 27 вересня 1991 року, тобто з часу її ратифікації Україною.
Згідно статті 3 Конвенції про права дитини, у всіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини.
Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батько(-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини (ст. 27 Конвенції).
Таким чином, виходячи з інтересів дитини суд вважає за доцільне дозволити виїзд дитини разом із матірю за межі України.
Керуючись ст.ст. 141, 150 Сімейного Кодексу, ст.ст. 14, 57 59, 208, 209, 212-215, 218, 223 ЦПК України, суд -
Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про надання дозволу на виїзд малолітньої дитини за межі України без згоди батька задовольнити.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, яка може бути подана протягом десяти днів з дня отримання його копії.
Апеляційна скарга на рішення суду подається до Апеляційного суду Полтавської області через Автозаводський районний суд м.Кременчука протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.
У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене в загальному порядку, встановленому цим Кодексом. У цьому разі строк на апеляційне оскарження рішення починає відраховуватися з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення.
Суддя: