У х в а л а

іменем україни

5 серпня 2015 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Мартинюка В.І.,

суддів: Гвоздика П.О., Касьяна О.П.,-

розглянувши в попередньому судовому засіданні позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про звернення стягнення на предмет іпотеки, за касаційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 3 лютого 2015 року, ухвалу апеляційного суду Донецької області від 28 квітня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У жовтні 2014 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2, просив звернути стягнення на предмет іпотеки у рахунок погашення заборгованості за договором позики.

Позо обґрунтовано тим, що 21 травня 2013 року між ним та ОСОБА_2 укладено нотаріально посвідчений безпроцентний договір позики, за умовами якого остання отримала 249 607 грн 60 коп. зі сплатою не менше 6 153 грн щомісячно, починаючи з червня 2013 року, до 21 травня 2014 року.

21 травня 2013 року між ним та ОСОБА_2 укладено договір іпотеки, за умовами якого остання у забезпечення виконання зобов'язань за договором позики передала в іпотеку ОСОБА_1 квартиру АДРЕСА_1.

У період із 1 липня 2013 року до 13 серпня 2014 року ОСОБА_2 повернула 91 230 грн боргу, після чого припинила виконання зобов'язань. Станом на 10 листопада 2014 року сума боргу становила 181 108 грн 48 коп., з яких заборгованість за договором позики - 158 377 грн 60 коп., неустойка - 6 879 грн 80 коп., інфляційні втрати - 13 380 грн 88 коп., три проценти річних - 2 471 грн.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 3 лютого 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Донецької області від 28 квітня 2015 року, позов задоволено частково. У рахунок погашення заборгованості за договором позики від 21 травня 2013 року у розмірі 174 229 грн 48 коп. (з яких основна сума боргу - 158 377 грн 60 коп., інфляційні втрати - 13 380 грн 88 коп., три проценти річних - 2 471 грн) звернуто стягнення на предмет іпотеки, а саме: квартиру АДРЕСА_1, шляхом надання ОСОБА_1 права на продаж предмета іпотеки та укладення договору купівлі-продажу будь-якій особі-покупцю від імені ОСОБА_2 на власний розсуд, без отримання для цього будь-якого окремого уповноваження ОСОБА_2, із отриманням витягу з Державного реєстру прав власності та надання ОСОБА_1 усіх повноважень для здійснення продажу за ціною предмета іпотеки, встановленою за згодою між ОСОБА_2 та ОСОБА_1, або на підставі оцінки майна, проведеної суб'єктом оціночної діяльності, але не нижчою за ціну, встановлену договором іпотеки в розмірі 250 000 грн, або звичайні ціни на цей вид майна. Надано ОСОБА_1 право звернутися до реєстраційної служби України для проведення державної реєстрації права власності на підставі договору іпотеки, укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_1, посвідченого приватним нотаріусом Маріупольського міського нотаріального округу Донецької області Бедненко С.В. за реєстровим № 1800, який містить застереження про задоволення вимог іпотеко держателя. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Додатковим рішенням Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 3 лютого 2015 року в іншій частині позову відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_2 просить скасувати судові рішення у справі, посилаючись на неправильне застосування норма матеріального права та порушення норм процесуального права, та ухвалити нове рішення про відмову в позові, або направити справу на новий судовий розгляд.

Відповідно до ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Статтею 332 ЦПК України визначено, що суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Згідно із ст. 335 ЦПК України суд касаційної інстанції не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні суду чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Задовольняючи частково позов та звертаючи стягнення на предмет іпотеки, шляхом надання позивачу права відчужити предмет іпотеки будь-якій особі покупцю від імені іпотекодавця без окремого уповноваження останнього на продаж, суд першої інстанції виходив із того, що іпотекодавець (яка є одночасно боржником за договором позики) не виконала належним чином договору позики, що є підставою для звернення стягнення на предмет іпотеки у спосіб, обраний іпотекодержателем, а також того, що іпотекодержатель дотримався процедури повідомлення боржника про належне виконання зобов'язань та наступне звернення стягнення на предмет іпотеки. Суди також виходили із встановлених обставин про те, що діти іпотекодавця відповідно до наданих нею доказів під час нотаріального посвідчення договору іпотеки не були зареєстровані в предметі іпотеки.

Апеляційний суд погодився із висновками суду першої інстанції та залишив ухвалене ним рішення без змін. Крім того, суд апеляційної інстанції відхилив доводи ОСОБА_2 про неможливість звернення стягнення на предмет іпотеки за змістом положень Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції», оскільки дійшов висновку, що положення цього Закону діє у порядку виконання рішення суду та не впливає на право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки.

Такі висновки судів відповідають положенням норм матеріального та процесуального права, а також установленим обставинам справи.

Доводи касаційної скарги про те, що нотаріально посвідчений договір позики підлягає визнанню недійсним із тих підстав, що він не був спрямований на реальне настання правових наслідків у зв'язку з укладенням договору позики до нотаріального посвідчення, не заслуговують на увагу, оскільки вказані доводи спростовуються встановленими судами обставинами справи. Крім того, недійсність договору позики не є предметом вказаного спору.

Не можна погодитись із доводами касаційної скарги про відсутність підстав для звернення стягнення на предмет іпотеки з огляду на те, що такий є постійним місцем проживання її неповнолітніх дітей, оскільки судами встановлено, що на час укладення договору іпотеки іпотекодавець надавала докази про те, що її діти не були зареєстровані в предметі іпотеки.

Відповідно до ст. 9 Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» протягом терміну дії цього Закону щодо нерухомого майна, розташованого на території проведення антитерористичної операції, що належить громадянам України (у тому числі фізичним особам - підприємцям) або юридичним особам - суб'єктам малого і середнього підприємництва та перебуває в іпотеці, зупиняється дія статті 37 (у частині реалізації права іпотекодержателя на набуття права власності на предмет іпотеки), статті 38 (у частині реалізації права іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки), статті 40 (у частині виселення мешканців із житлових будинків та приміщень, переданих в іпотеку, щодо яких є судове рішення про звернення стягнення на такі об'єкти), статей 41, 43-47 (у частині реалізації предмета іпотеки на прилюдних торгах) Закону України <http://zakon4.rada.gov.ua/laws/show/898-15> "Про іпотеку".

Доводи касаційної скарги про те, що відсутні підстави для ухвалення рішення суду про звернення стягнення на предмет іпотеки, який розташовано у м. Маріуполі (що відноситься до території проведення антитерористичної операції), не заслуговують на увагу, оскільки як правильно зазначив апеляційний суд, положення ст. 9 вищевказаного Закону застосовується під час виконання рішення суду та не унеможливлює ухвалення судом рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Посилання заявником на постанову Верховного Суду України від 12 листопада 2014 року (справа № 6-161цс14) є необґрунтованим із тих підстав, що у ній не викладено правового висновку, обов'язкового до застосування судами України. Приймаючи зазначену постанову, Верховний Суд України виходив із того, що у судових рішеннях, які ухвалено у справі, та у рішеннях суду касаційної інстанції, наданих як приклад неоднакового застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, суди не дійшли протилежних висновків.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про відхилення касаційної скарги і залишення ухвалених у справі судових рішень без змін.

Керуючись ст. ст. 332, 335, 336 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 3 лютого 2015 року та ухвалу апеляційного суду Донецької області від 28 квітня 2015 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Судді:В.І. Мартинюк
П.О. Гвоздик
О.П. Касьян