У Х В А Л А

8 червня 2015 року м. Київ
Колегія суддів Судової палати у цивільних справах

Верховного Суду України в складі:

суддів: Романюка Я.М., Григор'євої Л.І., Сімоненко В.М.,

розглянувши заяву ОСОБА_4 про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 3 березня 2015 року в справі за позовом ОСОБА_5 до Державного територіально-галузевого об'єднання «Львівська залізниця», ОСОБА_4, ОСОБА_6, треті особи: приватний нотаріус Красовська А.В., приватний нотаріус Цибко Т.Б., обласне комунальне підприємство Львівської обласної ради «Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки», про визнання недійсними розпоряджень, свідоцтва про право власності, визнання недійсними договорів відчуження, визнання права власності,

встановила:

15 березня 2006 року ОСОБА_5 звернулась до суду із позовом до ДТГО «Львівська залізниця», ОСОБА_4, ОСОБА_6, треті особи: приватний нотаріус Красовська А.В., приватний нотаріус Цибко Т.Б., ОКП Львівської обласної ради «БТІ та ЕО», про визнання недійсними розпоряджень, свідоцтва про право власності, визнання недійсними договорів відчуження, визнання права власності.

10 жовтня 2013 року представник позивача уточнив позовні вимоги та просив суд: визнати неправомірними розпорядження № 15 від 23 квітня 2002 року про повторну приватизацію спірної квартири; визнати недійсними: розпорядження Львівського бюро приватизації відомчого житла Львівської залізниці від 29 квітня 2002 року про передачу ОСОБА_4 та ОСОБА_9 у власність квартири АДРЕСА_1; анулювати свідоцтво про право власності НОМЕР_1, видане 10 травня 2002 року на ім'я ОСОБА_4 та ОСОБА_9

Рішенням Залізничний районний суд м. Львова від 30 грудня 2013 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Львівської області від 15 грудня 2014 року, позов задоволено.

Визнано неправомірним розпорядження № 15 від 23 квітня 2002 року органу приватизації відомчого житла ДТГО «Львівська залізниця» про анулювання свідоцтва про право власності № 11723 від 19 березня 1996 року, видане на право спільної сумісної власності ОСОБА_4, ОСОБА_9, ОСОБА_5 на квартиру АДРЕСА_1 та розпорядження № 2468 від 18 березня 1996 року про приватизацію квартири.

Визнано недійсним розпорядження Львівського бюро приватизації відомчого житла ДТГО «Львівська залізниця» від 29 квітня 2002 року про передачу у власність зазначеної квартири ОСОБА_4, ОСОБА_9 та анулювати свідоцтво про право власності за ними НОМЕР_1 від 10 травня 2002 року.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 3 березня 2015 року ОСОБА_4 відмовлено у відкритті касаційного провадження за його касаційною скаргою на вищезазначені судові рішення.

У поданій до Верховного Суду України заяві ОСОБА_4 просить скасувати ухвалу Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 3 березня 2015 року та направити справу на новий розгляд до суду касаційної інстанції, посилаючись на неоднакове застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, а також на невідповідність судового рішення суду касаційної інстанції викладеному у постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права, а саме: статей 215, 216, 388 ЦК України, положень Закону України «Про власність», Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду».

Перевіривши доводи заяви, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України дійшла висновку про те, що у допуску справи до провадження необхідно відмовити.

У справі, про перегляд якої подано заяву, суд касаційної інстанції погоджуючись з висновками судів першої та апеляційної інстанції, виходив із того, що відповідно до статті 55 Закону України «Про власність» власник не може бути позбавлений права власності на своє майно, крім випадків передбачених цим Законом та іншими законодавчими актами, проте ДТГО «Львівська залізниця» в порушення вимог Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» неправомірно розприватизувала спірну квартиру та повторно її приватизувала, а тому повторно видані відповідачам розпорядження та свідоцтво про право власності на спірну квартиру підлягають скасуванню.

У наданих для порівняння:

- ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 23 липня 2014 року суд касаційної інстанції, погодившись із висновками судів попередніх інстанцій про відмову в задоволенні позову, виходив із того, що право власності на спірну квартиру набуто особою внаслідок зловживань та порушень вимог законодавства, яке регулює правовідносини під час приватизації житла, а також те, що підстави для скасування розпорядження управління комунального майна Хмельницької міської ради відсутні, оскільки зазначене управління діяло в межах своїх повноважень та у відповідності до приписів чинного законодавства;

- постанові Верховного Суду України від 25 червня 2014 року суд виходив із того, що якщо позивач вимагає повергнення майна відчуженого третім особам за договором, учасником якого позивач не був, належним способом захисту є витребування майна від нинішнього його володільця, шляхом віндикації (статті 387, 388 ЦК України). Однак, ураховуючи те, що позивач у справі таких вимог не заявляв, суд обґрунтовано не застосував до правовідносин сторін зазначені норми матеріального права;

- постанові Верховного Суду України від 9 листопада 2014 року суд виходив із того, що частина перша статті 216 ЦК України не може застосовуватись як підстава позову про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, яке було відчужене третій особі. Не підлягають задоволенню позови власників майна про визнання недійсними наступних правочинів щодо відчуження цього майна, які були вчинені після недійсного правочину. Права особи, яка вважає себе власником майна, не підлягають захисту, шляхом задоволення позову до набувача з використанням правового механізму, установленого статтями 215, 216 ЦК України. Такий спосіб захисту можливий лише шляхом подання віндикаційного позову.

Однак у справі, рішення касаційного суду в якій просить переглянути заявник, позивач 10 жовтня 2013 року уточнив свої позовні вимоги, у яких не просив суд визнати недійсними договори відчуження квартири. Крім того, судом встановлено, що ДТГО «Львівська залізниця» в порушення вимог Закону неправомірно розприватизувала спірну квартиру та повторно її приватизувала.

Порівняння вищенаведених судових рішень із судовим рішенням, про перегляд якого подано заяву, не дає підстав для висновку про те, що судами касаційної інстанції при розгляді двох чи більше справ за тотожних предмета спору, підстав позову та за аналогічних обставин і однакового регулювання нормами процесуального та матеріального права спірних правовідносин дійшли протилежних висновків щодо заявлених позовних вимог.

Надані для порівняння постанови Верховного Суду України не слугують прикладом невідповідності судового рішення суду касаційної інстанції викладеному у постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права.

Керуючись статтею 360 ЦПК України, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України

у х в а л и л а:

У допуску до провадження Верховного Суду України справи за позовом ОСОБА_5 до Державного територіально-галузевого об'єднання «Львівська залізниця», ОСОБА_4, ОСОБА_6, треті особи: приватний нотаріус Красовська А.В., приватний нотаріус Цибко Т.Б., обласне комунальне підприємство Львівської обласної ради «Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки», про визнання недійсними розпоряджень, свідоцтва про право власності, визнання недійсними договорів відчуження, визнання права власності за заявою ОСОБА_4 про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 3 березня 2015 року відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: Я.М. Романюк

Л.І. Григор'єва

В.М. Сімоненко