Справа № 449/1181/14 Головуючий у 1 інстанції: Савчак А.В.
Провадження № 22-ц/783/3749/15 Доповідач в 2-й інстанції: Зверхановська Л. Д.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 серпня 2015 року Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого: Зверхановської Л.Д.

суддів: Цяцяка Р.П., Шеремети Н.О.,

секретаря: Ясиновської Я.М.

з участю: представників позивача ОСОБА_2- ОСОБА_3,

ОСОБА_4, представника відповідача ОСОБА_5 - ОСОБА_6,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_5 на заочне рішення Перемишлянського районного суду Львівської області від 05 лютого 2015 року,

ВСТАНОВИЛА:

Оскарженим заочним рішенням Перемишлянського районного суду Львівської області від 05 лютого 2015 року задоволено позов ОСОБА_2 до ОСОБА_5 про розірвання шлюбу та стягнення аліментів.

Розірвано шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_5, який було зареєстровано 06.08.2011 року в Бібрській міській раді Перемишлянського району Львівської області, актовий запис № 16 (свідоцтво про шлюб НОМЕР_1).

Ухвалено стягувати з ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, жителя АДРЕСА_1 на користь ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_3, жительки АДРЕСА_2 аліменти на утримання дитини ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_4 в розмірі 1032 грн. щомісячно, починаючи з 10.09.2014 року і до досягнення нею повноліття.

Ухвалено стягувати з ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, жителя АДРЕСА_1 на користь ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_3, жительки АДРЕСА_2 аліменти на її утримання в розмірі 300 грн. щомісячно, починаючи з 10.09.2014 року.

Вирішено питання розподілу судових витрат.

Рішення суду оскаржив відповідач ОСОБА_5.

В апеляційній скарзі зазначає, що оскаржуване рішення в частині стягнення аліментів на утримання дружини та визначеного судом першої інстанції розміру аліментів на утримання його дитини ОСОБА_7 є незаконним та необґрунтованим, ухваленим з порушенням норм матеріального та процесуального права. Вважає недоведеним той факт, що він ухиляється від обов'язку по утриманню доньки, оскільки не зважаючи на те, що його шлюбні відносини з ОСОБА_2 припинилися, він продовжує утримувати їхню спільну неповнолітню дитину. Апелянт також вважає необґрунтованим та таким, що виходить за межі позовних вимог висновок районного суду щодо визначеного розміру аліментів у твердій грошовій сумі та наголошує на тому, що на даний момент він має можливість сплачувати аліменти на доньку лише у розмірі ? отримуваного ним заробітку, але не менше 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Також зазначає, що судом не було враховано того, що позивачка отримує пенсію, а тому нею не доведено, що вона має право на утримання від нього, а він може надавати їй матеріальну допомогу.

У частині задоволення позову про розірвання шлюбу рішення не оскаржує.допомога

Просить скасувати рішення суду першої інстанції в частині стягнення аліментів на утримання дитини ОСОБА_7 та аліментів на утримання дружини ОСОБА_2 і ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову в частині стягнення аліментів на утримання позивачки та вирішити стягувати аліменти на утримання малолітньої дитини у розмірі ? заробітку, але не менше 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково, виходячи із наступного.

Відповідно до ч.1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обгрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення не у повній мірі відповідає даним вимогам.

Відповідно до положень ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданих відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмету спору на власний розсуд.

Згідно із ст.ст.3, 4 ЦПК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених прав, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає порушені права цих осіб у спосіб, визначений законами України.

Перелік можливих способів захисту міститься в ст.16 ЦК України.

Статтею 214 ЦПК України передбачено, що суд, встановивши фактичні обставини справи, для вирішення спору повинен застосувати правову норму, яка регулює виниклі правовідносини.

Скориставшись своїм правом, ОСОБА_2, уточнивши свої вимоги, звернулася в суд із позовом про розірвання шлюбу, стягнення аліментів на утримання неповнолітньої доньки у розмірі прожиткового мінімуму для дитини віком до 6-и років у розмірі 1032 грн. щомісячно та стягнення коштів на її утримання як дружини у розмірі 300 грн. щомісячно на підставі статей 75-76 СК України.

Районним судом встановлено, що 06.08.2011 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_5 було укладено шлюб, який зареєстрований в Бібрській міській раді Перемишлянського району Львівської області, актовий запис №16.

Від шлюбу у сторін народилася донька ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_5.

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована постановою Верховної Ради України №789-ХІІ від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Відповідно до ст. 180 СК України батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Згідно з ч.3 ст.181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини присуджуються у частці від доходу батька, або у твердій грошовій сумі.

Частина 1 ст. 184 СК України передбачає, що якщо платник аліментів має нерегулярний, мінливий дохід, частину доходу одержує в натурі, а також за наявності інших обставин, що мають істотне значення, суд за заявою платника або одержувача може визначити розмір аліментів у твердій грошовій сумі.

Згідно з вимогами ст.182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров'я та матеріальне становище дитини; стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, за винятком випадків, передбачених ст.184 цього Кодексу.

З роз'яснень, викладених у п.17 постанови Пленуму Верховного Суду України №3 від 15 травня 2006 року «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», вбачається, що вирішуючи питання щодо розміру аліментів, суд повинен ураховувати: стан здоров'я, матеріальне становище дитини і платника аліментів; наявність в останнього інших неповнолітніх дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, повнолітніх дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення.

Виходячи з наведеного, колегія суддів вважає, що районний суд прийшов до вірного висновку про необхідність задоволення позову про стягнення аліментів з відповідача на неповнолітню доньку, оскільки обов'язок утримувати дітей є обов'язком як матері, так і батька.

Однак, на думку судової колегії, помилковим є його висновок щодо розміру таких аліментів, оскільки задовольняючи позов у частині стягнення аліментів на неповнолітню дитину сторін, районний суд положень ст.182 СК України не врахував, так як визначив щомісячний розмір аліментів у сумі 1032 грн. жодним чином не мотивуючи, з яких міркувань він при цьому виходив, оскільки будь - яких доказів, які б підтверджували матеріальне становище сторін, він у своєму розпорядженні не мав.

Разом з тим, звертаючись до суду із заявою про скасування заочного рішення, ОСОБА_5 подав докази про те, що він не працює.

Відповідно до ч.3 ст.10, ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов»язана довести ті обставини, на які вона покликається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Колегія суддів вважає, що позивачка в порушення вимог даних статей не довела, що аліменти на дитину з відповідача слід стягувати у розмірі 1032 грн. щомісячно, оскільки належними та допустимими доказами нею не доведено ні того, що відповідач дійсно працює, ні розміру його доходів, щоб з'ясувати, чи може він надавати матеріальну допомогу у такому розмірі, оскільки в матеріалах справи відсутні будь-які дані про його доходи.

З матеріалів справи вбачається, що матеріальне становище відповідача не дає йому можливості сплачувати аліменти у визначеному судом розмірі, оскільки останній не працює, проте ця обставина не може бути підставою для звільнення його від обов'язку надання матеріальної допомоги на утримання доньки у такому розмірі, який би забезпечував нормальні умови її життя та розвитку.

Оцінивши зібрані докази, колегія суддів вважає, що рішення в частині задоволення позову про стягнення аліментів на дитину у розмірі 1032 грн. щомісячно слід змінити, визначивши розмір аліментів, враховуючи вимоги ст.182 СК України, зокрема матеріальне становище відповідача, те, що він є працездатною особою, у розмірі 600 грн. щомісячно.

Колегія суддів вважає безпідставними твердження апелянта про те, що аліменти на утримання дитини з нього повинні стягуватись у розмірі ? частини від усіх доходів, так як він не працює та не має постійного, стабільного розміру доходів.

Неспроможними, на думку судової колегії, є і доводи апеляційної скарги у тій частині, що районний суд вийшов за межі позовних вимог, визначивши розмір аліментів у твердій грошовій сумі, оскільки такі вимоги містяться в уточненій позовній заяві ОСОБА_2 від 14.11.2014 року(а.с.16-18).

Відповідно до ч.ч. 1-4 ст.75 СК України дружина, чоловік повинні матеріально підтримувати один одного. Право на утримання (аліменти) має той із подружжя, який є непрацездатним, потребує матеріальної допомоги, за умови, що другий із подружжя може надавати матеріальну допомогу. Непрацездатним вважається той із подружжя, який досяг пенсійного віку, встановленого законом, або є інвалідом I, II чи III групи. Один із подружжя є таким, що потребує матеріальної допомоги, якщо заробітна плата, пенсія, доходи від використання його майна, інші доходи не забезпечують йому прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Частинами 1, 2 ст. 76 СК України встановлено, що розірвання шлюбу не припиняє права особи на утримання, яке виникло у неї за час шлюбу. Після розірвання шлюбу особа має право на утримання, якщо вона стала непрацездатною до розірвання шлюбу або протягом одного року від дня розірвання шлюбу і потребує матеріальної допомоги і якщо її колишній чоловік, колишня дружина може надавати матеріальну допомогу. Особа має право на утримання і тоді, коли вона стала інвалідом після спливу одного року від дня розірвання шлюбу, якщо її інвалідність була результатом протиправної поведінки щодо неї колишнього чоловіка, колишньої дружини під час шлюбу.

Згідно виписки з акту огляду медико-соціальною експертною комісією серії 10 ААВ № 84 3633 від 22.10.2014 року позивач ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_6, визнана інвалідом третьої групи загального захворювання до 01.11.2017 року.

Інвалідом другої групи позивачка вперше була визнана 19.09.2014 року, що стверджується довідкою МСЕК №143526 від 24.09.2014 року.

Розмір пенсії ОСОБА_2 становить 949 грн. на місяць, що стверджується довідкою управління праці та соціального захисту населення Перемишлянської РДА №31622 від 27.05.2015 року.

Оскільки на 2015 рік в Україні прожитковий мінімум для непрацездатних осіб встановлений у розмірі 949 грн., для працездатних - 1218 грн., на одну особу - 1176 грн., доказів того, що відповідач має доходи, при яких він може надавати матеріальну допомогу позивачці у розмірі 300 грн. щомісячно не здобуто, то колегія суддів приходить до висновку, що оскаржуване рішення підлягає зміні і у частині стягнення аліментів на утримання позивачки, зменшивши їх розмір до 150 грн. на місяць.

Твердження представників позивача в судовому засіданні апеляційного суду про те, що відповідач заробляє 4000 грн. щомісячно, є голослівними, не підтверджені жодними доказами, а тому колегія суддів не приймає їх до уваги.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307 ч.1 п.3, 309, 313, 314 ч.2, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_5 задовольнити частково.

Заочне рішення Перемишлянського районного суду Львівської області від 05 лютого 2015 року у частині стягнення аліментів на утримання дочки ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_4 змінити, зменшивши розмір аліментів, які підлягають стягненню із ОСОБА_5 із 1032 грн. до 600 грн. щомісячно, починаючи з 10.09.2014 року і до досягнення нею повноліття.

Заочне рішення Перемишлянського районного суду Львівської області від 05 лютого 2015 року у частині стягнення аліментів на утримання ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_3, в розмірі 300 грн. щомісячно, починаючи з 10.09.2014 року, змінити, зменшивши розмір аліментів, які підлягають стягненню із ОСОБА_5 із 300 грн. до 150 грн. щомісячно.

У решті рішення залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржене до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий:

Судді: