АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ТЕРНОПІЛЬСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/789/806/15 Доповідач - Сташків Б.І.
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 липня 2015 р. Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Тернопільської області в складі:

головуючого - Сташківа Б.І.

суддів - Жолудько Л. Д., Костів О. З.,

при секретарі - Баляс Т.І.

з участю представника ОСОБА_1- ОСОБА_2, представника ОСОБА_3 -

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Тернополі цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Тернопільського міськрайонного суду від 10 квітня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1, ОСОБА_4, приватного акціонерного товариства ПРОСТО-страхування про відшкодування шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди,-

ВСТАНОВИЛА:

В листопаді 2014 року ОСОБА_3 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_1, ОСОБА_4, ПАТ "ПРОСТО-страхування" про стягнення з ОСОБА_1, ОСОБА_4 58 950 грн. майнової шкоди, 600 грн. витрат на транспортування транспортного засобу, 700 грн. витрат на проведення незалежної оцінки величини матеріального збитку, завданого його транспортному засобу та 5000 грн. моральної шкоди., а із ПАТ "ПРОСТО-страхування" 50000 грн. страхового відшкодування. Свої позовні вимоги мотивує тим, що транспортному засобу яким він керував було завдано механічних пошкоджень внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, що трапилась 24 серпня 2014 року з вини ОСОБА_1 Власником вказаного транспортного засобу є ОСОБА_4, його цивільно-правова відповідальність застрахована в ПАТ "ПРОСТО-страхування". Внаслідок ДТП автомобілю позивача завдано шкоду у розмірі 108950,32 грн.

Тому позивач вважає, що оскільки транспортний засіб, котрим керував винуватець ДТП, був забезпечений, то страхова компанія повинна відшкодувати йому витрати на відновлювальний ремонт автомобіля в рамках страхових лімітів, тобто 50 000 грн., а решту суми - 58 950,32 грн. слід стягнути з ОСОБА_1 та ОСОБА_4 як винуватця пригоди та власника джерела підвищеної небезпеки, відповідно. Також, ОСОБА_3 вважає, що з останніх слід стягнути 600 грн. витрат на транспортування його автомобіля з місця ДТП та 700 грн. витрат на проведення незалежної оцінки для визначення величини матеріального збитку, нанесеного його транспортному засобу.

Крім цього, ОСОБА_3 просив суд стягнути на його користь із ОСОБА_1 та ОСОБА_4 моральну шкоду у розмірі 5000 грн., оскільки внаслідок даної ДТП він зазнав як моральних, так і фізичних страждань, погіршилось самопочуття, з'явились запаморочення, піднімається артеріальний тиск, він погано спить, втратив пильність на роботі, став роздратованим, позбавився звичного способу життя, оскільки змушений користуватись транспортом загального користування.

Враховуючи те, що в процесі розгляду справи 18 грудня 2014 року ПАТ "ПРОСТО-страхування" здійснила добровільно на користь ОСОБА_3 виплату у розмірі 50 000 грн., тому він зменшив свої позовні вимоги у вказаній частині.

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду від 10 квітня 2015 року позов задоволено частково:

стягнуто із ОСОБА_1 в користь ОСОБА_3 62250 грн. матеріальної та моральної шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди;

у задоволенні решти позовних вимог відмовлено;

стягнуто із ОСОБА_1 в користь ОСОБА_3 846,10 грн. сплаченого позивачем судового збору.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати вказане рішення суду та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 у повному обсязі, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права.

Апелянт зазначає, що судом першої інстанції не враховано того, що експерт-оцінювач, який робив звіти дав висновок з різними сумами відшкодування шкоди, експерт не попереджався про кримінальну відповідальність за дачу завідомо неправдивого висновку, позивач не навів доказів на підтвердження факту заподіяння йому моральної шкоди.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши доводи апеляційної скарги за матеріалами справи, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга ОСОБА_1 до задоволення не підлягає, виходячи з наступних підстав.

Задовольняючи частково позовні вимоги суд першої інстанції виходив з того, що шкода позивачу заподіяна винними діями відповідача ОСОБА_1 при використанні ним джерела підвищеної небезпеки, а тому він повинен нести відповідальність у порядку, передбаченому ст. ст. 1166, 1167, 1187, 1194 ЦК України та відшкодувати потерпілому спричинену матеріальну шкоду у розмірі, визначеному експертом у звіті про незалежну оцінку вартості матеріального збитку та моральну шкоду.

З таким висновком суду першої інстанції погоджується колегія суддів, оскільки він відповідає вимогам закону та грунтується на матеріалах справи.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом першої інстанції встановлено, що 24 серпня 2014 року близько 21 год. 50 хв. на перехресті вулиць Збаразької та Бродівської в м. Тернополі з вини ОСОБА_1, який керував автомобілем НОМЕР_1 сталася дорожньо-транспортна пригода, внаслідок якої пошкоджено належний ОСОБА_3 автомобіль марки "Рено", д.н.з. НОМЕР_2.

У зв'язку з цим постановою Тернопільської міськрайонного суду від 22 вересня 2014 року ОСОБА_1 визнано винним та притягнено до адміністративної відповідальності за вчинення адміністративного проступку, передбаченого ст. 124 Кодексу України про адміністративне правопорушення.

Власником транспортного засобу марки "ВАЗ 2107", д.н.з. НОМЕР_3, є ОСОБА_4, що стверджується фотокопією свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії СХХ № 302638 від 05 серпня 2014 року.

Розглядаючи справу, суд першої інстанції вірно врахував, що згідно вимог Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" від 1 липня 2004 року цивільна відповідальність власника транспортного засобу ОСОБА_4 в момент ДТП була застрахована відповідно до полісу обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів від 29.11.2013 року, Поліс №АІ/6115128, а застрахованим транспортним засобом є автомобіль марки номерний знак "ВАЗ 2107", д.н.з. НОМЕР_3(а.с. 10).

Відповідно до вказаного полісу страховик, яким є ПАТ "ПРОСТО страхування", забезпечує відшкодування шкоди, завданої майну третіх осіб під час ДТП, що сталася за участі забезпеченого транспортного засобу та внаслідок цієї пригоди настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована.

У п. 6 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ "Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки" від 01.03.2013 року №4 роз'яснено, що особою, яка зобов'язана відшкодувати шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки, є фізична або юридична особа, що на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди, позички тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Якщо особа під час керування транспортним засобом має посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії і реєстраційний документ на транспортний засіб, переданий їй власником або іншою особою, яка на законній підставі використовує такий транспортний засіб, то саме ця особа буде нести відповідальність за завдання шкоди (пункт 2.2 Правил дорожнього руху України).

Враховуючи те, що ОСОБА_1 на момент ДТП керував транспортним засобом на відповідній правовій основі, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що саме він повинен нести відповідальність за шкоду, спричинену внаслідок використання ним вказаного автомобіля НОМЕР_4.

Згідно ст. З Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" від 1 липня 2004 року передбачено, що обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності здійснюється з метою забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров'ю та (або) майну потерпілих унаслідок дорожньо-транспортної пригоди та захисту майнових інтересів страхувальників.

Відповідно до вимог ст. 1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов'язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням)

З матеріалів справи вбачається, що 18 грудня 2014 року ПАТ "ПРОСТО-страхування" здійснила добровільно на користь ОСОБА_3 виплату у розмірі 50 000 грн. в рахунок страхового відшкодування в межах страхового ліміту, визначеного у Полісі №АІ/6115128 від 29.11.2013 року. Вказана обставина не оспорюється сторонами.

Пунктом 34.4. Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" №1961-IV від 01.07.2004 року передбачено, що для визначення причин настання страхового випадку та розміру збитків страховиком, МТСБУ та потерпілими можуть залучатися аварійні комісари, експерти або юридичні особи, у штаті яких є аварійні комісари чи експерти.

Згідно звіту №193/1 від 14 жовтня 2014 року про незалежну оцінку вартості матеріального збитку, складеного аварійним комісаром 1111 ОСОБА_5 вартість відновлювального ремонту автомобіля RENAULT FLUENCE - І.бі, реєстраційний номер НОМЕР_2, що належить ОСОБА_3 становить 108 950, 32 грн. Вказаний звіт є доповненням до Звіту № 193_101026, складеного 07.10.2014 року зазначеним вище аварійним комісаром. Тому в колегії суддів не виникає сумнівів в його об'єктивності та законності.

Таким чином, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції щодо примусового стягнення із винуватця ДТП ОСОБА_6 на користь ОСОБА_3 в порядку вимог ст. 1194 ЦК України різниці між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою, яка становить 58 950 грн. та понесених ним витрат на виготовлення звіту про оцінку транспортного засобу у розмірі 700 грн. та витрат на транспортування пошкодженного автомобіля в розмірі 600 грн.

Посилання апелянта на те, що вимоги позивача в частині відшкодування метеріальної шкоди не підлягають до задоволення у зв'язку з тим, що вони не підтверджені належними доказами, колегія суддів до уваги не приймає, оскільки вказані витрати є обґрунтованими та документально підтверджені.

Безпідставними є доводи апелянта про те, що внаслідок ДТП ОСОБА_3 не зазнав моральної шкоди та не довів факту спричинення йому значних моральних і фізичних страждань, а тому неправомірним є стягнення на користь позивача 2000 грн. в рахунок відшкодування моральної шкоди.

Так відповідно до п. 9 Постанови Пленуму Верховного суду України від 31 березня 1995 року № 4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкод", розмір відшкодування моральної немайнової шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних, тощо), яких зазначав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення). Зокрема враховується стан здоровя потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, ступінь і зниження престижу, ділової репутації.

Враховуючи, незручності, які відбулись у житті позивача в результаті пошкодження автомобіля, характер його пошкоджень, тривалість часу протягом якого позивач не міг користуватись належним йому автомобілем, погіршення його самопочуття внаслідок тривалого перебування у стресовій ситуації, виходячи з принципів розумності і справедливості, суд першої інстанції правомірно стягнув з відповідача ОСОБА_1 в користь ОСОБА_3 2000 грн. в рахунок відшкодування моральної шкоди.

Проте, вбачається, що суд першої інстанції, стягуючи із відповідача на користь позивача в порядку вимог ст. 1194 ЦК України різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою, яка становить 58 950 грн. та понесених ним витрат на виготовлення звіту про оцінку транспортного засобу у розмірі 700 грн. та витрат на транспортування пошкодженного автомобіля в розмірі 600 грн., не вирішив питання про передачу відповідачу пошкоджених внаслідок ДТП деталей автомобіля, які мають певну матеріальну цінність.

Пленумом Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у абзаці 2 п.14 Постанови "Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорівпро відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки" від 01.03.2013 року №4 роз'яснив, що ухвалюючи рішення про стягнення на користь потерпілого відшкодування вартості майна, що не може використовуватись за призначенням, але має певну цінність, суд з урахуванням принципу диспозитивності, тобто за заявою заподіювана шкоди, одночасно повинен вирішити питання про передачу цього майна після відшкодування збитків особі, відповідальній за шкоду.

Враховуючи те, що певна матеріальна цінність пошкоджених деталей автомобіля підтверджена у Звіті про незалежну оцінку вартості матеріального збитку №193/1 від 14.10.2014 року, колегія суддів приходить до висновку про необхідність доповнити резолютивну частину рішення суду та зобов'язати ОСОБА_3 повернути ОСОБА_1 пошкоджені деталі автомобіля, які підлягають заміні.і

Керуючись ст.ст.304, 307, 309, 311, 312, 319 ЦПК України, колегія суддів,-

ВИРІШила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Тернопільського міськрайонного суду від 10 квітня 2015 року залишити без змін та доповнити резолютивну частину висновком такого змісту: Зобов'язати ОСОБА_3 повернути ОСОБА_1 пошкоджені деталі, які підлягають заміні згідно із Звітом від 14 жовтня 2014 року про вартість матеріального збитку автомобіля, представляють матеріальну цінність.

В решті рішення суду залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий - підпис

Судді - два підписи

З оригіналом згідно:

Суддя апеляційного суду Тернопільської області ОСОБА_7