Єдиний унікальний номер 725/3082/15-ц
Номер провадження 2/725/630/15
02.07.2015 року м. Чернівці
Першотравневий районний суд м. Чернівці в складі:
головуючого судді Галичанського О.І.
при секретарі Симик І.М.
за участю представника позивача ОСОБА_1
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Чернівці цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщення, -
В червні 2015 року позивач звернулась до суду з вище вказаним позовом в обґрунтування якого посилалась на те, що їй на праві власності належить квартира АДРЕСА_1, в якій зареєстрований її онук ОСОБА_4 та його колишня дівчина ОСОБА_3, яка за вказаною адресою з червня 2013 року не проживає, своїх речей не зберігає та зв'язок з нею вони не підтримують.
Вказувала на те, що реєстрація відповідача у належній їй квартирі створює перешкоди у користуванні власністю, оскільки утруднюється можливість відчуження квартири, оформлення субсидії на оплату комунальних послуг.
На підставі вище викладеного, посилаючись на норми матеріального права, просила визнати відповідача такою, що втратила право користування квартирою №15 в будинку №19 по вул. Череповецькій в м. Чернівці.
В судове засідання позивач не зявилась, хоча повідомлялась про час та місце розгляду справи, про причини своєї неявки суд не повідомила.
Представник позивача в судовому засіданні заявлені позовні вимоги підтримала та просила позов задовольнити з підстав викладених у позовній заяві. Не заперечувала проти розгляду справи у відсутності відповідача та винесення заочного рішення по справі.
Свідки ОСОБА_5 та ОСОБА_6 в судовому засіданні показали, що вони проживають по сусідству з позивачем та їм відомо, що відповідач перебувала у близьких стосунках з онуком ОСОБА_7 та їй потрібно було зареєструвати місце проживання у звязку з чим остання була прописана за адресою м. Чернівці, вул. Череповецька, 19/15, де проживала з онуком власниці. Проте з літа 2013 року ОСОБА_3 за вказаною адресою не проживає та з цього часу вони її жодного разу не бачили.
Відповідач в судове засідання не зявилася, хоча належним чином повідомлялася про час та місце розгляду справи шляхом розміщення оголошення у засобах масової інформації, про причини своєї неявки суд не повідомила та не подала відповідної заяви про відкладення розгляду справи.
У відповідності до вимог ч.4 ст. 169 ЦПК у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення).
Згідно ч.1 ст.224 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи.
Оскільки представник позивача не заперечувала проти розгляду даної цивільної справи за відсутності відповідача, суд вважає, що по справі слід ухвалити заочне рішення.
Суд, заслухавши пояснення представника позивача, покази свідків, дослідивши письмові докази по справі, вважає, що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав.
Згідно ч.ч. 1-3 ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності.
Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень окрім випадків, встановлених ст.61 цього Кодексу.
Так, судом встановлено, що позивачу на праві власності належить квартира АДРЕСА_2, що підтверджується копією договору купівлі-продажу та відповідним витягом про державну реєстрацію прав (а/с 5,6).
Права власника жилого приміщення визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд.
Так, відповідно до ст. 45 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.
Частиною 1 ст. 391 цього ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.
Судом встановлено, що за вказаною адресою зареєстрований онук позивача та піднаймач ОСОБА_3, що підтверджується довідкою ПП «Житлосервіс» від 22.05.2015 рок у№ 710 (а/с 8).
Як вбачається акту ПП «Житлосервіс» №77 від 29.05.2015 року, виходом на місце за адресою м. Чернівці, вул. Череповецька, 19/5, було встановлено, що ОСОБА_3 з червня 2013 року не проживає за вказаною адресою. Дані обставини також підтверджуються показами свідків, допитаних в судовому засіданні (а/с 9).
Згідно ст.99 ЖК України піднаймачі і тимчасові жильці самостійного права на займане жиле приміщення не набувають незалежно від тривалості проживання.
У відповідності до вимог ст.ст. 71,72 ЖК України при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім'ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.
Згідно розяснень, які містяться в п. 34 Постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 07.02.2014 року № 5, під час розгляду позовів про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, судам необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім'ї, попередніми членами його сім'ї, а також членами сім'ї попереднього власника житла.
Стаття 16 ЦК України передбачає способи захисту цивільних прав і інтересів осіб. Виходячи з загальних положень права власності, власнику належить права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Захист права власності регулюється нормами Цивільного кодексу України.
Згідно ч. 2 ст. 386 ЦК України власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню.
Так, Основоположні принципи здійснення правомочностей власника сформульовані у статті 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 04 листопада 1950 року), що набрала чинності для України з 11 вересня 1997 року та є складовою її правової системи відповідно до вимог статті 9 Конституції України, відповідно до якого закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.
Статтею 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності.
Відповідно до вимог ст. 391 ЦК України, ст.150 ЖК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
Судом встановлено, що права позивача вільно реалізовувати володіння, користування та розпорядження власністю підлягають захисту, оскільки відповідач не є власником квартири або членом сімї власника, понад встановленні законом строки відсутня за місцем реєстрації, зокрема з червня 2013 року, безпідставно значиться зареєстрованою за адресою місцязнаходження належній позивачу квартирі, тим самим чинить їй перешкоди у користуванні власністю.
Відповідно до ст.ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, остаточного рішення суду про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням.
На підставі вище викладеного та керуючись ст.ст. 6,7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», ст.ст. 64,150,156 ЖК України, ст. 386,391,405 ЦК України, ст.ст. 3, 10, 11, 58, 60, 64, 88, 174, 208, 209, 212-215, 218, 294 ЦПК України, суд, -
Визнати ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, такою, що втратила право користування житловим приміщенням, а саме квартирою №15 в будинку №19 по вул. Череповецькій в м. Чернівці.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.
Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом десяти днів з дня отримання його копії.
Суддя Першотравневого
районного суду м.Чернівці О. І. Галичанський