Справа № 462/4378/14 Головуючий у 1 інстанції: Ліуш А.І.
Провадження № 22-ц/783/2056/15 Доповідач в 2-й інстанції: Федоришин А. В.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 травня 2015 року м. Львів

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Львівської області у складі:

головуючого - Федоришина А.В.

суддів: Приколоти Т.І., Тропак О.В.,

при секретарі - Івановій О.О.,

з участю: ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги ОСОБА_2, товариства з обмеженою відповідальністю «Сіті Транспорт Груп» на рішення Залізничного районного суду м. Львова від 13 січня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_2 до товариства з обмеженою відповідальністю «Сіті Транспорт Груп» про стягнення заробітної плати, зобов'язання до вчинення дій, відшкодування моральної шкоди -

в с т а н о в и л а :

ОСОБА_2 звернувся до суду із зазначеним позовом. Просив стягнути не виплачену заробітну плату у період з 22.10.2012 року до 01.11.2013 року в сумі 423974,9 грн., компенсувати витрати на пальне, використане особистим автомобілем у службових цілях, у сумі 20558,57 грн. та амортизацію за цей транспортний засіб у сумі 61695,2 грн., середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 252210 грн., компенсацію за невикористану відпустку у сумі 28824 грн..

Просив також зобов'язати ТОВ «Сіті Транспорт Груп» звільнити його з роботи відповідно до поданої заяви з 01.11.2013 року, належним чином оформити трудову книжку про прийняття і звільнення з роботи, видати трудову книжку і наказ про звільнення з роботи.

Просив стягнути із відповідача 216180 грн. на відшкодування моральної шкоди.

Посилався на те, що 22.11.2012 року уклав контракт із відповідачем про прийняття його на посаду директора ТОВ «Сіті Транспорт Груп», проте трудові обов'язки виконував з 22.10.2012 року унаслідок фактичного допущення до роботи. Протягом роботи на підприємстві заробітна плата не була виплачена у повному обсязі з вини відповідача. Зазначав, що унаслідок систематичного порушення умов контракту подав заяву про звільнення з роботи з 01.11.2013 року, проте всупереч умов контракту і вимог трудового законодавства він не був звільнений з роботи, трудова книжка і наказ про звільнення не були видані.

Протиправними діями відповідача йому була спричинена моральна шкода.

Оскаржуваним рішенням позов задоволено частково.

Ухвалено про стягнення з ТОВ «Сіті Транспорт Груп» на користь позивача невиплачену заробітну плати в сумі 423974,90 грн., компенсацію за невикористану відпустку в сумі 28824 грн., середній робіток за весь час затримки виплати заробітної плати в сумі 252210 грн., компенсацію за пальне в сумі 20558,57 грн.

В решті позову відмовлено.

Рішення оскаржили позивач ОСОБА_2 і ТОВ «Сіті Транспорт Груп». Просять рішення скасувати і ухвалити нове рішення: ОСОБА_2 - в частині відмови у задоволенні позовних вимог їх задовольнити, ТОВ «Сіті Транспорт Груп» - в частині задоволеного позову відмовити у вимогах позивача. Посилаються на неправильне встановлення судом фактичних обставин справи, про те, що висновки суду не відповідають дійсним обставинам, судом неправильно застосовано норми матеріального права і порушено норми процесуального права.

Заслухавши доповідь судді, пояснення ОСОБА_2 та його представника ОСОБА_3, а також представника ТОВ «Сіті Транспорт Груп» на підтримання своєї скарги і на заперечення скарги протилежної сторони, перевіривши матеріали справи, межі і доводи апеляційних скарг, колегія суддів приходить до висновку про наявність підстав для часткового їх задоволення з огляду на викладені мотиви.

Встановлено, що 22.11.2012 року ОСОБА_2 уклав із ТОВ «Сіті Транспорт Груп» трудовий контракт, відповідно до умов якого позивач призначається на посаду відокремленого структурного підрозділу цього товариства у м. Львові (п. 1.1.). Пунктом 5.1. контракту визначено, що заробітна плата ОСОБА_2 (грошова винагорода) виплачується у національній валюті і включає в себе - 3000 доларів США, що еквівалентно 24000 грн. Відповідно до п. 5.2. контракту директору компенсується пальне із розрахунку 100 л. на місяць при використанні особистого автомобіля протягом місяця.

Судом також встановлено, що за час роботи ОСОБА_2 на посаді директора відокремленого структурного підрозділу Товариства у спірний період, відповідачем виплачена заробітна плата частково: 554,82 грн. - за квітень, 19499 грн. - за травень та 6103 грн. - за червень 2013 року.

Відповідно до заяви ОСОБА_2 від 28.10.2013 року, позивач просив ТОВ «Сіті Транспорт Груп» звільнити його з роботи у зв'язку з невиконанням умов контракту відповідно до ст. ст. 21, 38, 39 КЗпП України з 01.11.2013 року.

Станом на час розгляду справи судами першої та апеляційної інстанції ОСОБА_2 не звільнений з роботи, трудова книжка зберігається на підприємстві.

Рішення суду першої інстанції про наявність підстав для стягнення не виплаченої заробітної плати та середнього заробітку є правильним, відповідає матеріалам справи і ґрунтується на нормах матеріального права.

При цьому суд вірно застосував приписи ч. 1 ст. 115 КЗпП України, відповідно до яких заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і повноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата.

Доводи апеляційної скарги ТОВ «Сіті Транспорт Груп» про те, що заробітна плата ОСОБА_2 була виплачена лише за фактично відпрацьований період не ґрунтуються на нормах права і не підтверджуються матеріалами справи.

Так, вимога позивача про виплату заробітної плати у повному обсязі за увесь час роботи на посаді директора структурного підрозділу Товариства не є спростованою відповідачем, адже ним не надано документального підтвердження про відсутність працівника на роботі чи його прогули. Табелі виходу на роботу не можуть бути визнані таким доказом, адже вони не підписані уповноваженими особами і не відповідають вимогам до ведення таких облікових документів.

Окрім цього, як зазначалося вище, прогули чи відсутність ОСОБА_2 на робочому місці, що є грубим порушенням трудової дисципліни, підставою для дострокового припинення трудових відносин, не зафіксовані документально.

Відтак, твердження позивача про виконання трудових обов'язків удовж спірного періоду не є спростованими.

Правильно визнавши підстави для стягнення заробітної плати, суд помилково прийшов до висновку про початок строку трудового контракту з 22.10.2012 року, що призвело до завищення розміру стягнення.

Так, трудовий контракт був підписаний 22.11.2012 року. Підписуючи його, сторони погодили і про початок його дії саме з 20.11.2012 року (п.7.1.). Оцінюючи цей факт, колегія суддів знаходить, що перешкод для погодження іншої дати сторони не мали, усвідомлено підходили до його визначення (зокрема, ОСОБА_2) і підстав вважати початком дії іншу дату не має.

Таким чином, заборгованість по заробітній платі слід обчислювати з 20.11.2012 року.

Обраховуючи заборгованість по заробітній платі, суд першої інстанції помилково застосовував курс долара станом на час подання позовної заяви, так як контракт передбачав сталий розмір заробітної плати в сумі 3000 доларів США в еквіваленті 24000 грн. Застосування курсу долара на момент виплати заробітної плати контракт не передбачав.

Таким чином позов ОСОБА_2 є обґрунтованим на суму 258414,7 грн.

Частиною першою статті 39 КЗпП України визначено, що строковий трудовий договір (пункти 2 і 3 статті 23) підлягає розірванню достроково на вимогу працівника в разі його хвороби або інвалідності, які перешкоджають виконанню роботи за договором, порушення власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю, колективного або трудового договору та у випадках, передбачених частиною першою статті 38 цього Кодексу.

Встановлено, що ТОВ «Сіті Транспорт Груп» в порушення умов трудового договору з ОСОБА_2 та трудового законодавства систематично не виплачувало заробітної плати працівникові, то ОСОБА_2 вправі був порушувати питання про дострокове розірвання строкового трудового договору на підставі ч. 1 ст. 39 КЗпП України.

Оскільки за наявності підстав для задоволення заяви ОСОБА_2 від 28.10.2013 року про дострокове розірвання трудового контракту відповідачем не була задоволена, відповідний наказ не був виданий то така бездіяльність є протиправною і порушує права працівника.

Відповідно до ч. 1 ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

У разі звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу він зобов'язаний також у день звільнення видати йому копію наказу про звільнення з роботи. В інших випадках звільнення копія наказу видається на вимогу працівника (ч. 2 цієї ж статті).

Так як відповідач не звільнив ОСОБА_2 відповідно до ч. 1 ст. 39 КЗпП України, не видав йому належним чином оформлену трудову книжку і копію наказу про звільнення, то ці позовні вимоги про зобов'язання відповідача до дій є обґрунтованими, а рішення суду першої інстанції про відмову в їх задоволенні - незаконним.

Отже, в цій частині рішення слід скасувати і ухвалити нове рішення про задоволення цих вимог позивача.

Як убачається із заяви ОСОБА_2, позивач просив стягнути з ТОВ «Сіті Транспорт Груп» на його користь середній заробіток за час затримки видачі трудової книжки з вини відповідача за весь час вимушеного прогулу - за 7 місяців (ст. 47, ч. 4 ст. 235 КЗпП України).

Суд, задовольнивши ці вимоги, виходив із інших правових підстав - ст. 117 КЗпП України (за затримку розрахунку при звільненні). При цьому обраховував середній заробіток за курсом національної валюти до долара США станом на день подання позовної заяви.

Частиною четвертою статті 235 КЗпП України передбачено, що у разі затримки видачі трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним органу працівникові виплачується середній заробіток за весь час вимушеного прогулу.

Встановлено, що відповідач безпідставно ухилився від звільнення ОСОБА_2 з роботи у визначений ним день і трудова книжка не була йому видана з вини ТОВ «Сіті Транспорт Груп».

Отже, колегія суддів вважає, що вимоги ОСОБА_2 про стягнення середнього заробітку з підстав, передбачених ч. 4 ст. 235 КЗпП України є правомірними, проте суму стягнення, визначену судом першої інстанції, слід зменшити до 192000 грн. з урахуванням курсу національної валюти до долара США, визначеної трудовим контрактом ОСОБА_2

Не ґрунтується на матеріалах справи рішення місцевого суду про стягнення з відповідача компенсації за пальне, використане ОСОБА_2 особистим автомобілем у службових цілях.

Пунктом 5.2. трудового контракту з ОСОБА_2 передбачено, що директору компенсується пальне з розрахунку 100 л. на місяць при умові використання особистого автомобіля протягом місяця.

Задовольняючи ці вимоги позивача, суд першої інстанції поклав у основу рішення подорожні листи легкового автомобіля, належного ОСОБА_2 Наявність одних лише подорожніх листів без документального підтвердження витрат на придбання пального не давало підстав підприємству здійснювати таку компенсацію позивачу. Відсутність таких доказів на час розгляду справи не дає підстав для задоволення цих вимог позивача.

Отже, рішення суду першої інстанції в цій частині є незаконним.

За відсутності доказів, місцевий суд правильно відмовив у позові про стягнення на користь ОСОБА_2 витрат на амортизацію особистого автомобіля.

Відповідно до ч. 1 ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику проводиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Так як ТОВ «Сіті Транспорт Груп» порушило законні права працівника на належну оплату праці, грошову компенсацію за невикористану відпустку, дострокове розірвання трудового договору тощо, то вимоги позивача про спричинення йому моральної шкоди є обґрунтованими, адже незаконні дії та бездіяльність відповідача призвели до моральних страждань ОСОБА_2, втрати нормальних життєвих зв'язків, необхідності виживати додаткових зусиль для організації свого життя.

Так як суд першої інстанції безпідставно відмовив у цих вимогах позивача, то рішення слід скасувати і ухвалити нове рішення про часткове їх задоволення.

Колегія суддів вважає, що достатнім розміром для компенсації моральних страждань ОСОБА_2 є 5000 (п'ять тисяч) гривень.

Керуючись п.п. 2, 3 ч. 1 ст. 307, п.п. 3, 4 ч. 1 ст. 309, ст. 317 ЦПК України, колегія суддів -

в и р і ш и л а:

апеляційні скарги ОСОБА_2, товариства з обмеженою відповідальністю «Сіті Транспорт Груп» задовольнити частково.

Рішення Залізничного районного суду м. Львова від 13 січня 2015 року в частині стягнення з товариства з обмеженою відповідальністю «Сіті Транспорт Груп» на користь ОСОБА_2 заробітної плати та середнього заробітку змінити, зменшивши суми стягнень до 258414,7 грн. та 192000 грн., відповідно.

Рішення в частині стягнення з товариства з обмеженою відповідальністю «Сіті Транспорт Груп» на користь ОСОБА_2 компенсації за пальне в сумі 20558,57 грн. скасувати і ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні цих вимог позивача.

Рішення про відмову у стягненні грошових коштів на відшкодування моральної шкоди, зобов'язання до вчинення дій скасувати і в цій частині ухвалити нове рішення про часткове задоволення вимог ОСОБА_2.

Стягнути з товариства з обмеженою відповідальністю «Сіті Транспорт Груп» на користь ОСОБА_2 5000 грн. на відшкодування моральної шкоди та зобов'язати товариство з обмеженою відповідальністю «Сіті Транспорт Груп» видати наказ про звільнення ОСОБА_2 з роботи з 1 листопада 2013 року за ч. 3 ст. 38 КЗпП України, належним чином оформити трудову книжку ОСОБА_2 і видати її в установленому порядку разом із наказом про звільнення з роботи.

В решті рішення залишити без змін, а апеляційні скарги відхилити.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, може бути оскаржене безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий:

Судді: