Справа № 461/8276/14 Головуючий у 1 інстанції: Романюк В.Ф.
Провадження № 22-ц/783/3597/15 Доповідач в 2-й інстанції: Тропак О. В.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 червня 2015 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого Тропак О.В. ,

суддів: Приколоти Т.І. Федоришина А.В.,

за участю секретаря Іванової О.О.,

з участю: ОСОБА_2, ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою відповідача ОСОБА_4 на заочне рішення Галицького районного суду м. Львова від 25 вересня 2014 року у справі за позовом Релігійної організації «Російська Православна Церква» до ОСОБА_4, з участю третьої особи: Орган опіки та піклування Галицької районної адміністрації м. Львова про виселення з квартири,-

в с т а н о в и л а :

В липні 2014 року Релігійна організація «Російська Православна Церква» в особі Львівської Єпархії Української Православної Церкви звернулася в суд із позовом про виселення ОСОБА_4 та її неповнолітнього сина ОСОБА_5 з квартири АДРЕСА_1, загальною площею 81,5 м.кв., з тих підстав, що Релігійній організації «Російська Православна Церква» ця квартира належить на праві приватної власності , яке зареєстровано Реєстраційною службою Львівського міського управління юстиції за реєстраційним номером об'єкта нерухомого майна 01, що підтверджується відповідним витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності серія НОМЕР_1 від 29.01.2014 р. Однак, позивач позбавлений можливості використовувати гарантоване йому чинним законодавством України право власності на належний йому об'єкт нерухомого майна, оскільки у квартирі без будь-яких для цього правових підстав проживає відповідач- ОСОБА_4. Факт проживання відповідача ОСОБА_4 та її неповнолітнього сина ОСОБА_5 у вищевказаній квартирі без будь-яких підтверджуючих документів засвідчується актом комісії з експлуатації житлового фонду ЛКП «Княже місто» від 20 лютого 2014 року. У позивача немає доступу до квартири, оскільки ключів від вхідних дверей у нього немає. Будь-які намагання позивача потрапити до належної йому на праві власності квартири були марними та не дали жодного результату. Позивач неодноразово усно звертався до відповідача з вимогою звільнити займану нею квартиру, однак остання відмовляла позивачу в цьому.

Заочним рішенням Галицького районного суду м. Львова від 25 вересня 2014 року позов задоволено. Вирішено: виселити ОСОБА_4 та її неповнолітнього сина ОСОБА_5 з квартири АДРЕСА_1,загальною площею 81,5 кв.м. Вирішено питання судових витрат.

Ухвалою Галицького районного суду м. Львова від 20 жовтня 2014 року заяву відповідача ОСОБА_4 про перегляд вищезазначеного судового рішення залишено без задоволення.

Рішення суду в апеляційному порядку оскаржено відповідачем ОСОБА_4, яка, покликаючись на порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального прав, просить рішення скасувати та прийняти нове, яким відмовити в задоволенні позовних вимог. Вважає, що її слід вважати спадкоємцем четвертої черги у зв'язку з тим, що вона проживала з 1992 року по 2004 р. з тіткою ОСОБА_7, яка була власником зазначеної квартири, і яка померла в лютому 2004 року. Вказує, що право власності на спірну квартиру визнано за позивачем на підставі рішення Галицького районного суду м. Львова від 23 вересня 2014 року у справі № 461/4597/13, яке вона оскаржила з підстав його незаконності. Станом на даний час вказане рішення переглядається Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ, що доводиться ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 23 лютого 2015 року. Додатково зазначає, що судом вирішено виселити неповнолітнього сина відповідача ОСОБА_5, однак його не було залучено до участі в розгляді даної справи. Вважає, що оскільки позивачем не доведено факту самовільного заселення відповідача з сином в спірну квартиру, в задоволені позову слід відмовити.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення осіб, які беруть участь у справі, перевіривши матеріали справи в межах доводів апеляційної скарги та вимог , заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів не вбачає підстав для задоволення скарги, з наступних мотивів.

Судом першої інстанції встановлено, що позивач є власником спірної квартири , яка самовільно заселена відповідачем, і у якій вона проживає з неповнолітнім сином без підтверджуючих документів на право зайняття цієї квартири, та тим самим і перешкоджає позивачеві володіти та користуватись спірною квартирою. Посилаючись на положення ст. 391 ЦК України, ст.ст. 109, 116 ЖК України , суд першої інстанції дійшов висновку про обґрунтованість та доведеність позовних вимог та про можливість задоволення позову у повному обсязі.

Колегія суддів погоджується з правильністю висновків суду першої інстанції про наявність підстав для задоволення позовних вимог, а доводи апеляційної скарги розглядає як такі, що не можуть слугувати підставою для скасування оскарженого рішення, з огляду на наступне.

Заперечення відповідача щодо задоволення позову, відповідач обґрунтовувала тим , що її слід вважати спадкоємцем четвертої черги у зв'язку з тим, що вона проживала з 1992 року по 2004 р. з тіткою ОСОБА_7, яка була власником зазначеної квартири, і яка померла в лютому 2004 року. Однак, ці її твердження були голослівними, і будь-якими доказами, підтверджуючимии те, що відповідач є спадкоємцем колишнього власника квартири - ОСОБА_7, відповідачем суду надано не було. Зважаючи на те, що позивач набув право власності на спірну квартиру на підставі заповіту, а в користь відповідача спадкодавцем ОСОБА_7 заповіту не було складено, і відповідач не є спадкоємцем будь-якої черги за законом, то, у відповідності до ч. 1 ст.1123 ЦК України, для відповідача право на спадкування майна ОСОБА_7 не могло виникнути взагалі.

Доводи відповідача про незаконність оскарженого рішення з посиланням на те, що нею оскаржено в касаційному порядку рішення Галицького районного суду м. Львова від 23 вересня 2014 року у справі № 461/4597/13, яким право власності на спірну квартиру визнано за позивачем, також не дає підстав для скасування оскарженого рішення, зважаючи на те, що ухвалою колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 13 травня 2015 року, касаційну скаргу ОСОБА_4 було задоволено частково, ухвалу апеляційного суду Львівської області від 18 грудня 2014 року, якою було відмовлено у задоволенні апеляційної скарги ОСОБА_4 та залишено без змін рішення Галицького районного суду м. Львова від 23 вересня 2014 року , було скасовано, а справу було передано на новий апеляційний розгляд, з посиланням на те, що у цій справі за позицією суду касаційної інстанції, у зв»язку з висновками суду апеляційної інстанції про не порушення рішенням Галицького районного суду м. Львова від 23 вересня 2014 року прав ОСОБА_4, апеляційне провадження мало б бути закрите.

Доводи апелянта про те, що її неповнолітнього сина не було залучено до справи, спростовуються тим , що у позовній заяві ( а.с. 2) були заявлені вимоги про виселення відповідача разом з неповнолітнім сином та ухвалою суду від 31 липня 2014 року до участі в справі в якості третьої сооби на стороні відповідача б було залучено орган опіки та піклування Галицької районної адміністрації Львівської міської ради ( а.с.51-52).

Окрім цього, у відповідності до ч.3 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. У разі спору місце проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років визначається органом опіки та піклування або судом.

Оскільки відповідачем не було надано доказів щодо місця її реєстрації та відомостей щодо місця реєстрації її неповнолітньої дитини, і тим самим суд не мав можливості з»ясувати чи забезпечені відповідач та її дитина -ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, іншим житлом , ніж спірна квартира, то у відповідності до вимог ч.3 ст. 29 ЦК України, дитина відповідача, яка не досягла чотирнадцяти років, підлягала виселенню разом з відповідачем.

У відповідності до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Таким чином, колегія суддів вважає, що оскаржене рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги законності та обґрунтованості оскарженого рішення не спростовують, тому апеляційну скаргу належить відхилити, оскаржене рішення залишити без змін.

Керуючись п. 1 ч. 1 ст. 307, ст. 308, ст. 313, п. 1 ч. 1 ст. 314, ст. ст. 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,-

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_4 - відхилити.

Заочне рішення Галицького районного суду м. Львова від 25 вересня 2014 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили ухвалою апеляційного суду.

Головуючий Тропак О.В.

Судді: Приколота Т.І.

Федоришин А.В.