Справа № 300/746/14-ц
У Х В А Л А

Іменем України

03 липня 2015 року м. Ужгород

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Закарпатської області в складі

головуючого судді КОНДОРА Р.Ю.

суддів БОДНАР О.В., ДЖУГИ С.Д.

при секретарі МАРИНЕЦЬ Д.М.

за участю апелянта ОСОБА_1 та її представника ОСОБА_2 розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Ужгороді цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про передачу предмета застави в заклад і звернення стягнення, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на заочне рішення Воловецького районного суду від 4 грудня 2014 р., -

в с т а н о в и л а :

У липні 2014 р. ПАТ КБ «ПриватБанк» звернулося до суду із зазначеним позовом до ОСОБА_1 мотивуючи наступним. На підставі укладеного 29.08.2007 з ОСОБА_1 (на час укладення договору позичальник мав прізвище «Тидір») кредитного договору № MKMOAN02001112 банк надав відповідачу кредит у розмірі 11047,03 дол. США, з яких 7599,51 дол. США призначалися для купівлі автомобіля, а 3447,52 дол. США для оплати разових страхових платежів, комісії за внесення до Державного реєстру, зі сплатою за користування коштами 10,08% річних на суму залишку кредиту та зі строком повернення коштів 28.08.2014. До договору сторони уклали 11.05.2012 додаткову угоду, якою зменшили розмір заборгованості за кредитом на 28,74 дол. США (нарахована раніше пеня) і встановили новий розмір процентів за кредитом (11,62% річних) та нову дату остаточного повернення коштів (07.05.2016). Виконання зобовязань позичальника забезпечувалося на підставі договору від 29.08.2007 заставою належного останньому автомобіля «Daewoo», модель «Nexia 1.5 GLE», 2007 року випуску, д/н НОМЕР_1. Позичальник не виконував належно своїх зобовязань, внаслідок чого станом на 10.04.2014 виник борг у розмірі 4656,82 дол. США, що за офіційним курсом НБУ 1 долар США/12,61 гривень на цю дату складає 58722,50 грн, в т.ч.: 3978,08 дол. США заборгованості за кредитом, 567,39 дол. США заборгованості за процентами, 34,32 дол. США заборгованості за комісією, 77,03 дол. США пені. Вказуючи на неналежне виконання зобовязання позичальником, посилаючись на передбачене законом і договором право дострокової вимоги боргу, вимоги передачі предмета застави в заклад і звернення стягнення на предмет застави, позивач просив у рахунок погашення заборгованості за кредитним договором від 29.08.2007 № MKMOAN02001112 у сумі 4656,82 дол. США, за офіційним курсом НБУ 1 долар США/12,61 гривень на 10.04.2014 складає 58722,50 грн:

вилучити у ОСОБА_1 і передати в заклад ПАТ КБ «ПриватБанк» належний відповідачу предмет застави - автомобіль «Daewoo», модель «Nexia 1.5 GLE», 2007 року випуску, тип ТЗ легковий седан В, кузов/шасі № XWB3D31UD7A123936, д/н НОМЕР_1, а також комплект ключів до цього автомобіля та свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу (технічний паспорт);

звернути стягнення на вищезазначений предмет застави шляхом продажу автомобіля ПАТ КБ «ПриватБанк» з укладанням від імені відповідача договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою-покупцем, з наданням повноважень на отримання дублікату свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу замість втраченого, зі зняттям автомобіля з обліку в органах ДАІ України за свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу чи його дублікатом для подальшої реалізації, а також із наданням банку всіх повноважень, необхідних для здійснення продажу автомобіля та зняття його з обліку в органах ДАІ України. Судові витрати позивач просив покласти на відповідача.

Заочним рішенням Воловецького районного суду від 04.12.2014 позов задоволено: в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором від 29.08.2007 № MKMOAN02001112 у сумі 4656,82 дол. США, за офіційним курсом НБУ на 10.04.2014 складає 58722,50 грн:

вилучено у ОСОБА_1 і передано в заклад ПАТ КБ «ПриватБанк» належний відповідачу предмет застави - автомобіль «Daewoo», модель «Nexia 1.5 GLE», 2007 року випуску, тип ТЗ легковий седан В, кузов/шасі № XWB3D31UD7A123936, д/н НОМЕР_1, а також комплект ключів до цього автомобіля та свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу (технічний паспорт);

звернуто стягнення на вищезазначений предмет застави шляхом продажу автомобіля ПАТ КБ «ПриватБанк» з укладанням від імені відповідача договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою-покупцем, з наданням повноважень на отримання дублікату свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу замість втраченого, зі зняттям автомобіля з обліку в органах ДАІ України за свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу чи його дублікатом для подальшої реалізації, а також із наданням банку всіх повноважень, необхідних для здійснення продажу автомобіля та зняття його з обліку в органах ДАІ України.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» 587,23 грн у рахунок відшкодування витрат по оплаті судового збору.

Ухвалою Воловецького районного суду від 12.03.2015 заяву ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення суду залишено без задоволення.

Відповідач ОСОБА_1 рішення суду оскаржила, вважає його ухваленим з порушенням норм матеріального та процесуального права, оскільки, зокрема:

відповідача не було належним чином повідомлено про час і місце розгляду справи, що позбавило його можливості подати докази на обґрунтування заперечень щодо позову;

право кредитора одержати задоволення за рахунок предмета застави виникає, якщо в момент настання терміну виконання зобовязання, забезпеченого заставою, воно не було виконане, однак, позивач не направляв відповідачу претензію з приводу дострокового повернення кредиту та передачі предмета застави в заклад;

включення до суми кредиту 3229,25 дол. США, що призначалися на сплату страхових платежів, не відповідає умовам кредитування, позаяк: ця сума має умовний характер, однак, вплинула на загальний розмір наданого кредиту; сума визначена в іноземній валюті, тоді як страхові платежі мали сплачуватися у гривнях, що могло призвести до порушення майнових прав відповідача при застосуванні обмінного валютного курсу; враховуючи, що вказана вище сума є умовною і обставини, що є підставою для її надання, могли не настати, то неможливо визначити сукупну вартість кредитних послуг і така сума не є кредитом, позичальник до моменту укладення кредитного договору не мав повної інформації про сукупну вартість кредиту; застосування позивачем різноманітних видів оплати коштів за кредитним договором є незрозумілим для відповідача, який не є фахівцем у галузі фінансів, що призводить до неможливості для нього розрахувати сукупну вартість кредиту, а тому порушує права позичальника;

відповідачу невідомо, чи борг заявлений до стягнення у межах строків позовної давності, яка повинна обчислюватися щодо кожного окремого щомісячного платежу.

Апелянт просить рішення суду першої інстанції скасувати, в позові, який вважає недоведеним, відмовити.

Заслухавши доповідь судді, пояснення апелянта ОСОБА_1 та її представника ОСОБА_2, які скаргу підтримали, розглянувши справу за правилами ст. 305 ч. 2 ЦПК України за відсутності представника позивача ОСОБА_3, яка апеляцію не визнавала, але після зміни складу суду в судовому засіданні була відсутня, обговоривши доводи сторін, дослідивши матеріали справи, суд приходить до такого.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з його обґрунтованості та доведеності. Висновки суду відповідають обставинам справи та вимогам закону.

Встановлено, що 29.08.2007 Закрите акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (а.с. 29, 32), уклало з ОСОБА_4 (згідно із паспортом громадянина України серії ВР № 445637, виданого 23.06.2011 Воловецьким РВ УМВС України в Закарпатській області, відповідач має прізвище «Брецко») кредитний договір № MKMOAN02001112, предметом якого було надання коштів для придбання автомобіля зі строком повернення коштів 28.08.2014 (а.с. 16-19).

Загальний розмір доступного до одержання позичальником кредиту за умовами, узгодженими в п. 7.1. договору (кредитний ліміт), склав 11047,03 дол. США, цим пунктом договору були визначені такі складові кредиту: 7599,51 дол. США для купівлі автомобіля; 6,70 дол. США для сплати реєстрації предмета застави у Державному реєстрі обтяжень рухомого майна; 3229,25 дол. США на сплату страхових платежів у випадках та згідно порядку, передбачених п.п. 2.1.3., 2.2.7. договору. Пунктом 2.1.3. договору сторони узгодили, що якщо позичальник не подав банку документ про сплату чергових страхових платежів на дату, коли вони мали бути сплачені, банк надає кредит на оплату таких страхових платежів, а позичальник доручає банку перераховувати визначені договорами страхування кошти страховикам, при цьому, якщо кредит був виданий в іноземній валюті, позичальник доручає банку отримати необхідні суми валютних коштів у касі банку, продати їх у касі банку за чинним курсом банку для купівлі іноземної валюти, виручені кошти скерувати на сплату страхових платежів. Тобто, п.п. 2.1.3., 2.2.7., 7.1. договору кошти, що сплачуються банком на погашення страхових платежів, належних з позичальника, прямо кваліфікуються як кредитні.

Відповідно до п. 7.1. договору, за користування кредитом була передбачена сплата відсотків у розмірі 0,84% на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом (10,08% річних), винагороди за надання фінансового інструменту в розмірі 0,14% від суми наданого кредиту, щомісяця в період сплати, винагороди за надання фінансового інструменту в розмірі суми 2% від суми наданого кредиту одноразово при видачі кредиту; періодом сплати визначено період з 01 по 07 число кожного місяця; погашення заборгованості за договором (за винятком винагороди, що сплачується в момент надання кредиту) здійснюється щомісяця в період сплати шляхом внесення позичальником банку щомісячного платежу в розмірі 148,00 дол. США. За правилами, установленими п.п. 3.2, 6.4., 7.4. договору, у випадку порушення позичальником зобовязань щодо погашення кредиту, передбачених п.п. 1.1., 2.2.4., 2.3.3. договору, він сплачує відсотки за користування кредитом у розмірі 2,12% річних на місяць, розраховані на суму непогашеної в строк заборгованості за кредитом. За порушення позичальником зобовязань щодо сплати кредитору коштів сторони передбачили сплату боржником кредитору пені за базовою ставкою 0,15% від суми простроченого платежу за кожен день прострочення (п. 4.1. договору).

На забезпечення виконання зобовязань позичальником сторони 29.08.2007 уклали договір застави рухомого майна, предметом якого була застава належного ОСОБА_4 на підставі Свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії АОС № 623304 легкового автомобіля «Daewoo», модель «Nexia 1.5 GLE», 2007 року випуску, д/н НОМЕР_1 (а.с. 23-27). Договір передбачає, серед іншого, право заставодержателя вимагати для задоволення своїх вимог за рахунок заставленого майна звернути стягнення на предмет застави шляхом продажу автомобіля банком з укладанням від імені відповідача договору купівлі-продажу (п.п. 15.1., 15.7.3., 24. та ін.).

Позичальник уклав 29.08.2007 із ТДВ СК «Кредо» на користь вигодонабувача ЗАТ КБ «ПриватБанк» договори, копії яких були одержані апеляційним судом:

№ MKK7AN00052586 страхування наземного транспорту, за яким застрахував автомобіль НОМЕР_2, за вартістю та зі страховою сумою у 48430,00 грн, із страховим платежем у 2227,78 грн (а.с. 193);

№ MKK7LK00052587 особистого страхування зі страховою сумою у 38430,00 грн, із страховим платежем у 192,15 грн (а.с. 194);

Доказів сплати страхових платежів особисто страхувальником у справі немає.

Банк виконав свої зобовязання щодо надання кредиту і 30.08.2007 видав позичальнику загалом 8172,02 дол. США кредитних коштів, що включали призначені для купівлі автомобіля 7599,50 дол. США та інші платежі (зокрема, 483,99 дол. США для сплати перших страхових платежів), які були утримані банком в день видачі кредиту. Зазначене підтверджується заявою на видачу готівки № 1 від 30.08.2007, іншими складеними в цей день банківськими документами та зафіксовано в одержаній апеляційним судом банківській виписці з рахунку позичальника (а.с. 20, 21, 139-191). Саме реальна сума кредиту у 8172,02 дол. США була зафіксована банком як початкова база для розрахунку боргу. Решта коштів у межах кредитного ліміту передбачалася для використання у подальшому, у процесі виконання кредитного договору відповідно до його умов.

Позичальник порушував свої зобовязання за договором, внаслідок чого для врегулювання заборгованості, яка виникла, та питань щодо подальшого виконання кредитних зобовязань ПАТ КБ «ПриватБанк» і ОСОБА_1 уклали 11.05.2012 додаткову угоду до кредитного договору (а.с. 22), відповідно до якої подовжили строк кредитування по 07.05.2016, збільшили кредитний ліміт на 1226,18 дол. США до суми у 12273,21 дол. США, визначили такі складові кредиту: 7599,51 дол. США для купівлі автомобіля; 6,70 дол. США для сплати реєстрації предмета застави у Державному реєстрі обтяжень рухомого майна; 4455,43 дол. США на сплату страхових платежів; збільшили відсоткову ставку за кредитом до 11,62% річних, а також визначили деякі інші додаткові умови щодо порядку сплати кредиту, заборгованості, штрафів. Пунктом 6 додаткової угоди сторони збільшили позовну давніть за вимогами про стягнення кредиту, відсотків, винагород, неустойки до 50 років.

При апеляційному розгляді сукупністю наявних доказів та матеріалів справи підтверджено, що банк продав за валютним курсом на момент здійснення відповідних щорічних операцій 2255,16 дол. США із наступним скеруванням виручених коштів у гривнях для сплати страхових платежів, щодо яких позичальником (страхувальником) не були надані докази про сплату особисто, згідно з умовами вищезгаданих договорів.

З квітня 2013 р. заборгованість позичальника за кредитом знову почала зростати і станом на 10.04.2014 кредитор визначив борг у розмірі 4656,82 дол. США, що за офіційним курсом НБУ 1 долар США/12,61 гривень на цю дату складає 58722,50 грн, в т.ч.: 3978,08 дол. США заборгованості за кредитом, 567,39 дол. США заборгованості за процентами, 34,32 дол. США заборгованості за комісією, 77,03 дол. США пені (а.с. 8-12). Діючи на захист свого права на власний розсуд, кредитор визначив ціну позову в гривнях виходячи з валютного курсу 1 дол. США/12,61 грн, тоді як фактично офіційний курс НБУ визначався у співвідношенні 1 дол. США/12,617898 грн, що у випадку його застосування дає гривневий еквівалент боргу в розмірі 58759,28 грн (на 36,78 грн більше від визначеного кредитором), проте, таке визначення ціни позову прав позичальника не порушує.

Дані щодо фактичного розміру наданого кредиту з урахуванням страхових платежів, збільшення кредитного ліміту за додатковою угодою відповідають руху коштів, відображеному в розрахунку боргу та у банківській виписці. На збільшення кредитного ліміту, на суму сплачених банком страхових платежів у відповідні дати збільшувався розмір загальної заборгованості за кредитом, відповідним чином нараховувалися проценти за користування коштами та штрафні санкції. Позичальник протягом періоду реального виконання своїх зобовязань обслуговував борг, що визначався у такий спосіб, останні платежі, зокрема, за процентами зафіксовані 08.01.2014 (22,88 дол. США) і 07.02.2014 (13,87 дол. США). Фактично позичальник одержав кредитних коштів на загальну суму 11169,37 дол. США (а.с. 142), в т.ч.: 7599,50 дол. США на купівлю автомобіля, 2255,16 дол. США сплачених банком страхових платежів, 88,53 дол. США інших платежів за рахунок кредитних коштів, 1226,18 дол. США відповідно до умов додаткової угоди.

Таким чином, доводи відповідача про начебто «умовність» включення до суми кредиту коштів, що призначалися на сплату страхових платежів, необґрунтовані, позаяк відповідні сплачені кошти є цілком реальною складовою наданого кредиту. Виникнення кредитних зобовязань між сторонами в іноземній валюті відповідає чинними станом на день укладення договору нормам ст. 192 ч. 2, ст. 533 ч. 3 ЦК України, Декрету КМ України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» (ст. 2 ч. 2, ст. 5 ч. 2), Закону України «Про банки і банківську діяльність» (ст. 19, ст. 47 ч.ч. 1, 2, ст.ст. 49, 55). Відповідно до законодавства та умов кредитного договору, ведення рахунку клієнта здійснюється у валюті рахунку, водночас розрахунки за зобовязаннями, що виникли в національній валюті з договорів страхування, здійснювалися відповідно до закону та умов договорів у гривні, для чого за узгодженим сторонами кредитного договору порядком за рахунок кредитних коштів в іноземній валюті куплялася національна валюта, в якій проводилися відповідні розрахунки. Договір чинний, обовязковий для сторін, його правомірність презюмується, питання про його недійсність не ставилося (ст.ст. 204, 629 ЦК України).

Укладаючи кредитний договір, позичальник засвідчив свою обізнаність із детальним описом загальної вартості кредиту та його складових (п. 6.5. договору), тож необхідну для укладення договору інформацію позичальнику було надано, заперечень щодо укладення договору він не мав. Про своє нерозуміння умов договору, про неспроможність виконувати зобовязання, якщо така мала місце на час отримання кредиту, саме позичальник, діючи добросовісно, повинен був повідомити банку, проте, доказів предявлення позичальником претензій кредитору з приводу умов договору, порушення своїх прав договором у справі немає.

Беручи до уваги умови договору, дії сторін і виходячи з положень ст.ст. 256, 257, ст. 258 ч. 1, ч. 2 п. 1, ст. 259 ч. 1, ст. 261 ч. 1 ЦК України, колегія суддів констатує, що кредитор предявив до боржника позов у межах позовної давності. Зважаючи на збільшення сторонами тривалості позовної давності, порушення строків сплати усіх платежів за кредитним договором, а також строки застосування штрафних санкцій за порушення умов договору знаходяться в межах позовної давності, яка має значення в справі. За таких умов, дії відповідача, що мали місце та вказують на фактичне переривання перебігу позовної давності (ст. 264 ч. 1 ЦК України), значення не мають і на дотримання кредитором правил щодо позовної давності при предявленні позову не впливають.

На час укладення кредитного договору позичальник ОСОБА_4 була зареєстрована за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_1, ця адреса зазначена як в договорі, так і в позовній заяві, на час розгляду справи судом це місце реєстрації відповідача було підтверджене офіційно і не змінювалося (а.с. 36 та ін.). У справі немає доказів повідомлення позичальником кредитора про зміну місця реєстрації та/або фактичного проживання. Листом від 12.03.2014 № 30.1.0.0/2-357, надісланим банком боржнику рекомендованим поштовим відправленням за вищевказаною адресою, банк повідомив позичальника про борг, що виник з договору, зажадав його сплати у 30-ти денний строк з дня одержання вимоги та повідомив про можливість звернення до суду, примусовий продаж майна й інші наслідки, що їх може застосувати кредитор у випадку несплати боргу (а.с. 14, 15). Доказів одержання вимоги адресатом у справі немає, борг не був сплачений, а заставодержатель у подальшому зареєстрував у Державному реєстрі обтяжень рухомого майна відомості про звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження (а.с. 26).

Суд першої інстанції також надсилав відповідачу документи за адресою: смт. Воловець, вул. Карпатська, 25/63, такі повернулися без вручення адресату з відмітками пошти про непроживання одержувача за цією адресою (а.с. 41, 48, 91-92), тож суд зрештою ухвалив заочне рішення в справі. Рішення ухвалено судом з дотриманням вимог ст. 74 ч. 5, ст. 76 ч.ч. 4, 9, ст. 122 ч. 3, ст. 224 ч. 1 ЦПК України. Адресу місця свого фактичного проживання (м. Ужгород, вул. Заньковецької, 17/19) ОСОБА_1 повідомила суду тільки в заяві про перегляд заочного рішення суду від 21.02.2015 (а.с. 100-102). ОСОБА_1 взяла участь у розгляді заяви про перегляд заочного рішення суду, постановлену судом за результатами цього розгляду ухвалу в порядку ст. 293 ч. 2 ЦПК України не оскаржувала. Мотивуючи як заяву про перегляд заочного рішення, так і апеляційну скаргу тим, що не мав можливості подати докази на обґрунтування заперечень щодо позову, відповідач не подав таких доказів ані в суді першої, ані в суді апеляційної інстанцій. Боржник вказував, серед іншого, на незрозумілість позиції позивача у контексті застосування позовної давності, водночас, чіткої заяви про застосування такої давності не робив, а з огляду на викладені вище обставини, для застосування позовної давності на користь відповідача в цій справі підстав немає.

Позивач за умов, що склалися, вжив у можливих межах заходів щодо предявлення боржнику, заставодавцю претензії у звязку з неналежним виконанням зобовязань. Закон не обмежує право кредитора, заставодержателя звернутися до суду з вимогами на захист свої прав, що випливають із закону та/або договору, і в тому випадку, коли претензія не була вручена, оскільки предявлення позову теж є предявленням вимоги, а боржник, заставодавець у судовому засіданні має можливість заперечувати проти вимог позивача, реалізувати на свій захист передбачені законом права.

Відповідач, здійснюючи своє право на захист і розпоряджаючись своїми цивільними та процесуальними правами вільно, на власний розсуд, не спростував у передбачений цивільним процесуальним законом спосіб розміру свого боргу перед банком, розрахунку боргу, доводів позову по суті та наданих позивачем доказів, як не зробив цього і в суді першої інстанції (ст. 12 ч. 1, ст. 20 ч. 1 ЦК України, ст. 10 ч.ч. 1, 2, ст. 11 ч. 2, ст.ст. 57-60 ЦПК України ЦПК України). Доводи апелянта, на відміну від доводів позивача, що ґрунтуються на документах і розрахунках, мають характер припущень, на яких не може ґрунтуватися доказування (ст. 60 ч. 4 ЦПК України).

Виходячи з викладеного, суд першої інстанції правильно застосував до спірних правовідносин норми законодавства щодо кредитних зобовязань та їх забезпечення у редакції, чинній на час їх виникнення. За змістом положень ст.ст. 11-14, 202, 509, 525, 526, 549-551, 572, 589, 590, 610, 614, 622-625, ст. 1050 ч. 2, ст. 1054 ЦК України, ст.ст. 1, 19, 20, 44-46 Закону України «Про заставу», ст.ст. 23-26, 30 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень», договірні зобовязання повинні належно виконуватися, позичальник зобовязаний повернути кредитору усе заборговане на умовах, передбачених договором і законом, а кредитор управі відповідно до умов договору та положень закону вимагати виконання порушеного зобовязання, у т.ч., дострокового, сплати неустойки, шляхом передачі предмета застави в заклад і звернення стягнення на предмет застави у передбачений договором та/або законом спосіб. Обовязок доказування відсутності своєї вини лежить на особі, яка порушила зобовязання, відповідач цього не довів.

Відтак, на підставі ст. 308 ЦПК України апеляцію, доводи якої не спростовують доведеності та обґрунтованості позову, законності та відповідності рішення суду вимогам ст.ст. 212-215 ЦПК України, слід відхилити, рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Керуючись ст. 307 ч. 1 п. 1, ст.ст. 308, 314, 315 ЦПК України, колегія суддів

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити, заочне рішення Воловецького районного суду від 4 грудня 2014 р. залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, але протягом двадцяти днів може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Судді