У х в а л а

іменем україни

03 червня 2015 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Ткачука О.С.,

суддів: Висоцької В.С., Кафідової О.В.,

Писаної Т.О., Умнової О.В.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_3 (ІНФОРМАЦІЯ_1), третя особа - ОСОБА_4 (ІНФОРМАЦІЯ_2), про виселення за касаційною скаргою ОСОБА_3 (ІНФОРМАЦІЯ_1) на рішення Виноградівського районного суду Закарпатської області від 13 жовтня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Закарпатської області від 02 грудня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У серпні 2014 року публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду з указаним позовом, посилаючись на те, що відповідно до умов кредитного договору від 13 червня 2007 року ОСОБА_3 (ІНФОРМАЦІЯ_2) отримав кредитні кошти у розмірі 18 050 доларів США на строк до 12 червня 2017 року. На забезпечення виконання умов цього договору банк того ж дня уклав із ОСОБА_3 (ІНФОРМАЦІЯ_1) договір іпотеки, предметом якого є житловий будинок АДРЕСА_1. Рішенням Виноградівського районного суду Закарпатської області від 22 червня 2009 року, яке набрало законної сили, у рахунок погашення кредитної заборгованості у розмірі 16 487,90 доларів США звернуто стягнення на предмет іпотеки. Після ухвалення судом зазначеного рішення банк направив відповідачеві вимогу про виселення із житлового будинку, що є предметом іпотеки, проте він на зазначену вимогу не відреагував, житловий будинок не звільнив.

Ураховуючи викладене, позивач просив виселити відповідача та інших осіб, які зареєстровані та/або проживають, із зазначеного житлового будинку.

Рішенням Виноградівського районного суду Закарпатської області від 13 жовтня 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Закарпатської області від 02 грудня 2014 року, позов ПАТ КБ «ПриватБанк» задоволено. Виселено ОСОБА_3, який зареєстрований або проживає у житловому будинку АДРЕСА_1. В іншій частині позову відмовлено. Розподілено судові витрати.

У касаційній скарзі ОСОБА_3 просить скасувати судові рішення, посилаючись на порушення судами норм матеріального та процесуального права, й ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частково задовольняючи позов, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, виходив із того, що рішенням суду, яке набрало законної сили, звернуто стягнення на предмет іпотеки, після чого банк направив ОСОБА_3 (ІНФОРМАЦІЯ_1) вимогу про виселення із житлового будинку, який є предметом іпотеки, проте він зазначену вимогу не виконав, житловий будинок не звільнив, що є підставою лише для його виселення в примусовому порядку, а не для інших осіб, які не встановлені.

Проте повністю з такими висновками судів погодитись не можна.

Статтею 213 ЦПК України передбачено, що рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Таким вимогам закону судові рішення не відповідають.

Судами встановлено, що 13 червня 2007 року ОСОБА_3 (ІНФОРМАЦІЯ_2) уклав із ПАТ КБ «ПриватБанк» кредитний договір, відповідно до умов якого отримав кредитні кошти у розмірі 18 050 доларів США на строк до 12 червня 2017 року.

На забезпечення виконання умов цього договору банк того ж дня уклав із ОСОБА_3 (ІНФОРМАЦІЯ_1) договір іпотеки, предметом якого є житловий будинок АДРЕСА_1.

Рішенням Виноградівського районного суду Закарпатської області від 22 червня 2009 року, яке набрало законної сили, в рахунок погашення кредитної заборгованості у розмірі 16 487,90 доларів США звернуто стягнення на предмет іпотеки.

Предʼявляючи позов, ПАТ КБ «ПриватБанк» посилалось на те, що після ухвалення судом рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки, банк направив відповідачеві вимогу про виселення із житлового будинку, що є предметом іпотеки, проте він на зазначену вимогу не відреагував, житловий будинок не звільнив.

Згідно із ч.ч. 1, 2 ст. 39 цього Закону України «Про іпотеку» у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки суд за заявою іпотекодержателя виносить рішення про виселення мешканців за наявності підстав, передбачених законом, якщо предметом іпотеки є житловий будинок або житлове приміщення.

Частиною 1 ст. 40 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом.

За змістом ч. 2 ст. 40 Закону України «Про іпотеку» та ч. 3 ст. 109 ЖК Української РСР після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Відповідно до ч. 2 ст. 109 ЖК Української РСР громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.

Таким чином, ч. 2 ст. 109 ЖК Української РСР встановлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення.

Відтак, аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців на підставі ч. 2 ст. 39 Закону України «Про іпотеку» підлягають застосуванню як положення ст. 40 цього Закону, так і норма ст. 109 ЖК Української РСР.

Отже, за змістом цих норм особам, які виселяються з жилого будинку (жилого приміщення), яке є предметом іпотеки, у зв'язку зі зверненням стягнення на предмет іпотеки, інше постійне житло надається в тому разі, коли іпотечне житло було придбане не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла.

Якщо в іпотеку було передано житловий будинок, який був придбаний не за рахунок отриманих кредитних коштів, то підстави для виселення мешканців із зазначеного будинку без надання їм іншого постійного житла відсутні.

Зазначена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 18 березня 2015 року № 6-39цс15, яка відповідно до ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для всіх судів України.

Наведеного суди не врахували та у порушення ст. ст. 212-214, 303, 315 ЦПК України належним чином не перевірили, чи має відповідач інше житло з урахуванням того, що спірний житловий будинок не придбавався за рахунок кредиту, не дали оцінки довідці ПАТ КБ «ПриватБанк» від 01 липня 2014 року про відсутність заборгованості ОСОБА_3 перед цим банком (а.с. 64), не перевірили посилань відповідача на те, що кредитна заборгованість погашена, а, відтак, дійшли до передчасного висновку про виселення відповідача зі спірного житлового будинку без надання йому іншого житла.

Ураховуючи те, що фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, судами не встановлені, судові рішення не відповідають вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для їх скасування з передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ України

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Виноградівського районного суду Закарпатської області від 13 жовтня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Закарпатської області від 02 грудня 2014 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.С. Ткачук

Судді: В.С. Висоцька

О.В. Кафідова

Т.О. Писана

О.В. Умнова