Справа №592/2638/15-ц Головуючий у суді у 1 інстанції - Чернобай О. І.
Номер провадження 22-ц/788/1300/15 Суддя-доповідач - Околот Г. М.
УХВАЛА

і м е н е м У к р а ї н и

02 липня 2015 року м. Суми

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Сумської області в складі:

головуючого-судді - Околота Г. М.,

суддів - Хвостика С. Г. , Собини О. І. ,

при секретарі- Чуприни В.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Ковпаківського районного суду м. Суми від 27 травня 2015 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення коштів на утримання після розірвання шлюбу та заборгованості по сплаті цих коштів,

в с т а н о в и л а:

У березні 2015 року позивач ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до відповідача ОСОБА_4, який уточнила у ході судового розгляду справи та просила стягнути з відповідача аліменти на її утримання у розмірі 25% від його доходів, щомісячно та стягнути борг по сплаті аліментів з 01травня 2012 року у сумі 50816,77 грн. Свої вимоги обґрунтовувала тим, що з відповідачем перебувала у шлюбі з 1995 року по 1998 рік та з 2005 року по 12 січня 2012 року. Під час повторного шлюбу постійно з відповідачем не проживала, оскільки працювала і мешкала у м. Суми, а на вихідні дні приїздила до чоловіка в м. Тростянець. У 2007 році внаслідок хвороби вона була звільнена з посади прибиральниці за станом здоров'я, отримувала допомогу по безробіттю, роботи не мала, а з 01 травня 2012 року визнана непрацездатною і до липня 2013 року не була забезпечена прожитковим мінімумом, розмір її пенсії складає 961 грн. на місяць. Вважає, що розмір пенсії відповідача є достатнім для її утримання, а тому посилаючись на вказані обставини, а також на те, що її колишній чоловік у добровільному порядку не бажає надавати її допомогу хоча має таку можливість просить суд на підставі ч.2 ст. 76 СК України задовольнити її позовні вимоги у повному обсязі. ( а.с. 1-3, 54-58)

Рішенням Ковпаківського районного суду м. Суми від 27 травня 2015 року у задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено за необґрунтованістю.( а.с. 72-73)

Не погодившись з таким рішенням суду, позивач ОСОБА_3 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції. В обґрунтування скарги апелянт вказує, що правовою підставою для задоволення її вимог є ч. 2 ст. 76 СК України, яка дає їй право на отримання аліментів як такій, що стала непрацездатною впродовж року після розірвання шлюбу, а не ч. 1, ч. 4 ст. 76 СК України як помилково вважав суд першої інстанції. Крім того, на даний час вона не має змоги утримувати себе самостійно та потребує значної матеріальної допомоги на необхідне лікування, проте судом не надано належної правової оцінки даним обставинам, унаслідок чого безпідставно залишено її позовні вимоги без задоволення.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення апелянта, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів приходить до наступного висновку.

Право одного з подружжя за наявності певних обставин на утримання за рахунок іншого визначено на законодавчому рівні, а саме в нормах Сімейного кодексу України (далі СК України).

Так, за приписами ст. 75 СК України дружина, чоловік повинні матеріально підтримувати один одного.

Право на утримання (аліменти) має той із подружжя, який є непрацездатним, потребує матеріальної допомоги, за умови, що другий із подружжя може надавати матеріальну допомогу (ч. 2 ст. 75 СК України).

Непрацездатним вважається той із подружжя, який досяг пенсійного віку, встановленого законом, а бо є інвалідом I, II чи III групи (ч. 3ст. 75 СК України).

Згідно ч. 4 ст. 75 СК України один із подружжя вважається таким, що потребує матеріальної допомоги, якщо заробітна плата, пенсія, доходи від використання його майна, інші доходи не забезпечують йому прожиткового мінімуму, встановленого законом.

В силу ч.1,2 ст. 76 СК України розірвання шлюбу не припиняє право особи на утримання, яке виникло у неї за час шлюбу. Після розірвання шлюбу особа має право на утримання, якщо вона стала непрацездатною до розірвання шлюбу або протягом одного року від дня розірвання шлюбу і потребує матеріальної допомоги і якщо її колишній чоловік, колишня дружина може надавати матеріальну допомогу.

Як зазначалося вище, право на аліменти одного з подружжя виникає за наявності трьох підстав, визначених у ст. 75 СК України, а саме: непрацездатність особи - претендента на аліменти, нагальна потреба в матеріальній допомозі та спроможність іншого з подружжя надавати таку допомогу.

Тобто, право дружини, чоловіка на утримання (аліменти) з іншого подружжя (колишнього подружжя) не є безумовним, оскільки це право на відмінність від права батьків та дітей на утримання пов'язується, у тому числі й з відповідним матеріальним станом особи, яка претендує на отримання аліментів, та самого платника аліментів.

Поняття прожиткового мінімуму визначено в Законі України «Про прожитковий мінімум» від 15 липня 1999 року № 966-XIV з наступними змінами та доповненнями, який закладає правову основу для його встановлення, затвердження та врахування при реалізації державою конституційної гарантії громадян на достатній життєвий рівень.

Відповідно до ст. 1 вказаного Закону прожитковий мінімум - це вартісна величина достатнього для забезпечення нормального функціонування організму людини, збереження його здоров'я набору продуктів харчування, а також мінімального набору непродовольчих товарів та мінімального набору послуг, необхідних для задоволення основних соціальних і культурних потреб особистості.

Прожитковий мінімум визначається нормативним методом у розрахунку на місяць на одну особу, а також окремо для тих, хто відноситься до основних соціальних і демографічних груп населення:дітей віком до 6 років; дітей віком від 6 до 18 років; працездатних осіб; осіб, які втратили працездатність.

За приписами ст. 4 зазначеного Закону прожитковий мінімум на одну особу, а також окремо для тих, хто відноситься до основних соціальних і демографічних груп населення, щороку затверджується Верховною Радою України в законі про Державний бюджет України на відповідний рік.

Статтею 7 Закону України «Про державний бюджет України на 2015 рік» установлено у 2015 році прожитковий мінімум для осіб які втратили працездатність: з 1 січня 2015 року - 949 гривень, з 1 грудня - 1074 гривні.

Судом першої інстанцій встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 03 жовтня 1995 року по 01 серпня 1998 року. Повторний шлюб сторони зареєстрували 04 лютого 2005 року, який на підставі рішення Ковпаківського районного суду м. Суми від 23 листопада 2011 року було розірвано (а.с 7).

Спільних дітей від шлюбу позивач і відповідач не мають, ОСОБА_3 проживає окремо від відповідача разом зі своїм сином від іншого шлюбу (а.с. 37).

Відповідач після розірвання шлюбу стосунків з ОСОБА_3 не підтримує, 20 лютого 2015 року зареєстрував шлюб з громадянкою ОСОБА_5, від якого ІНФОРМАЦІЯ_3 року народилася дочка ОСОБА_6 (а.с. 63, 64).

Позивачка ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, не працює, з 01 травня 2012 року їй на підставі рішення суду призначена пенсія за віком (а.с. 8,9), розмір якої на даний час складає 961 грн. (а.с. 10).

Відповідач ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2, є особою яка перебуває на обліку в управлінні Пенсійного фонду України в Тростянецькому районі та отримує пенсію за вислугою років як працівник льотних екіпажів у розмірі 6061,76 грн. (а. с. 51).

Звертаючись до суду з позовом про стягнення з відповідача коштів на її утримання, позивачка вказувала на те, що після розірвання шлюбу і виходу на пенсію її стан здоров'я погіршився, вона потребує коштів на медичне обстеження та лікування, відповідач має високе матеріальне становище, оскільки отримує велику пенсію, а тому може надавати матеріальну допомогу.

Згідно ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

З досліджених апеляційним судом матеріалів справи вбачається , що будь-яких доказів на підтвердження своїх вимог щодо стану здоров'я та потреби в медичному лікуванні позивачка суду першої інстанції не надала і такі докази в матеріалах справи взагалі відсутні.

Позивачка отримує пенсію за віком у розмірі 961 грн., що є більш прожиткового мінімуму, встановленого законом для відповідної категорії осіб, тому не є в розумінні ст.. 75 СК України такою, що потребує матеріальної допомоги.

Доводи апеляційної скарги про те, що відповідач має можливість надавати матеріальну допомогу позивачці, оскільки отримує велику пенсію, веде господарство, колегія суддів відхиляє і до уваги не приймає, оскільки відповідач має на утриманні малолітню доньку 2015 року народження, дружину яка доглядає за їх малолітньою дитиною яка не досягла трьох років, а також сина дружини від першого шлюбу 2001 року народження і ці обставини підтверджуються наявними у справі доказами, а саме копію свідоцтва про шлюб, свідоцтва про народження дітей. ( а.с. 63,64,65)

Що стосується вимог апелянта про звернення до Верховного Суду України для вирішення питання стосовно внесення до Конституційного Суду України подання, щодо конституційності вимог ст.. 75,76,81,83 СК України Законів України «Про прожитковий мінімум» та «Про державний бюджет України на 2014, 2015 роки», то колегія суддів вважає їх безпідставними, оскільки сумніву щодо відповідності законів Конституції України під час розгляду справи у суду не було.

Що ж стосується інших доводів апеляційної скарги позивачки, стосовно порушення судом норм матеріального та процесуального права, наведених на її обґрунтування, які фактично зводяться до незгоди з ухваленим судом по справі рішенням та його суб'єктивної переоцінки, то ці доводи апелянта в даному випадку є несуттєвими, висновків суду, прийнятих по суті розглянутого цивільно-правового спору не спростовують і не містять посилання на нові факти чи засоби доказування, які б вказували на незаконність ухваленого у справі рішення, а тому підлягають відхиленню.

При таких обставинах колегія суддів давши оцінку наявним у справі доказам в їх сукупності, приходить до висновку , що підстав для задоволення позову немає.

Приймаючи рішення у справі, суд першої інстанції керувався нормами ч. 4 ст. 76 СК України і дійшов висновку про відсутність законних підставу для стягнення аліментів на утримання позивачки , оскільки сторони спільних дітей від шлюбу не мали, за час повторного шлюбу проживали окремо, членів сім'ї, які потребували піклування, хворіли у них не було.

Однак, враховуючи відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_3, про стягнення коштів на утримання після розірвання шлюбу , висновок суду про відмову у задоволенні цих позовних вимог саме з підстав, передбачених ч.4 ст. 76 СК України є помилковим, оскільки до спірних правовідносин потрібно було застосовувати норми ч.2 ст. 76 СК України і позивачка саме на них посилалася в обґрунтування своїх позовних вимог, але на думку колегії суддів це не призвело до неправильного вирішення справи, тому в частині обґрунтування мотивів відмови у задоволенні позову рішення підлягає зміні, а доводи апеляційної скарги у цій частині суд приймає до уваги.

Таким чином, апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню. а рішення в зазначеній частині зміні.

Висновки суду в частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 стосовно стягнення на її користь суми боргу по виплаті коштів на утримання колишньої дружини є правильними, оскільки ґрунтуються вони на обставинах, які встановлені в судовому засіданні у відповідності з нормами матеріального і процесуального законодавства, а тому рішення у цій частині відповідає вимогам ст.ст.213, 214 ЦПК України, підстав для його скасування або зміни в межах доводів апеляційної скарги немає.

Керуючись ст..ст.303, 307, 309, 313, 314, 316, 325 ЦПК України, колегія суддів,

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 - задовольнити частково.

Рішення Ковпаківського районного суду м.Суми від 27 травня 2015 року- змінити в частині мотивів відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення коштів на утримання дружини після розірвання шлюбу.

В іншій частині рішення Ковпаківського районного суду м.Суми від 27 травня 2015 року щодо стягнення заборгованості по сплаті коштів на утримання - залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення, однак може бути оскаржено в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання рішенням законної сили безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий -

Судді -