Провадження № 22-ц/783/3861/15 Доповідач в 2-й інстанції: Монастирецький Д. І.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 червня 2015 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого - судді Монастирецького Д.І.,

суддів: Кабаля І.І., Копняк С.М.,

секретаря Щербая В.П.,

з участю ОСОБА_2 та його представника ОСОБА_3, представника ДП «Львівський військовий лісокомбінат» - Максимонька Л.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою Державного підприємства «Львівський військовий лісокомбінат» на рішення Сихівського районного суду м. Львова від 15 квітня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Державного підприємства «Львівський військовий лісокомбінат» про поновлення на роботі, оплату вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди,-

в с т а н о в и л а:

26 грудня 2014 року позивач ОСОБА_2 звернувся в суд з позовом, вимоги якого в подальшому збільшив та просив поновити його на посаді заступника директора з лісового господарства Державного підприємства «Львівский військовий лісокомбінат», стягнути з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу та відшкодувати моральну шкоду. В обґрунтування позовних вимог посилався на те, що працював на посаді заступника директора з 25 серпня 2011 року. Наказом від 08 грудня 2014 року № 244-ОС його звільнено з роботи відповідно до п. 1 ст. 40 КЗпП України у зв`язку зі скороченням штату працівників. Вважає своє звільнення незаконним з ряду підстав, зокрема, його не було попереджено за два місяці про наступне скорочення, не запропоновано іншої роботи, скорочення як такого не відбулось, оскільки штатний розпис на момент звільнення містить аналогічну посаду. Крім того, його звільнено без врахування переважного права на залишення на роботі у зв`язку із високою кваліфікацією та високим рівнем професійного рівня. Зазначеними діями відповідача йому спричинено також моральні страждання, вважає, що розмір грошового відшкодування за завдану моральну шкоду становить 20 000 грн.

Оскаржуваним рішенням позов задоволено частково. Поновлено ОСОБА_2 на посаді заступника директора з лісового господарства Державного підприємства «Львівський військовий лісокомбінат».

Стягнуто з Державного підприємства «Львівський військовий лісокомбінат» в користь ОСОБА_2 середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 19 263 гривень.

В решті позову відмовлено.

Стягнуто з Державного підприємства «Львівський військовий лісокомбінат» в користь держави 243 гривень 60 коп. судового збору.

Рішення в частині поновлення на роботі допущено до негайного виконання.

Рішення суду оскаржило ДП «Львівський військовий лісокомбінат» в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Зазначає, що суд першої інстанції не врахував, відповідно до чинного законодавства ряд норм, які необхідно було застосувати при розрахунку суми заробітку за час вимушеного прогулу. Крім цього, апелянтом надано уточнений розрахунок заробітку за час вимушеного прогулу позивача з 08 грудня 2014 року по 26 березня 2015 року, який містить всі критерії такого розрахунку, які не враховані судом першої інстанції. Вважає, що сума середнього заробітку за час вимушеного прогулу повинна становити 8032,54 грн., а не 19 263 грн. Просить скасувати рішення Сихівського районного суду м. Львова від 15 квітня 2015 року в частині стягнення з ДП «Львівський військовий лісокомбінат» в користь ОСОБА_2 середнього заробітку за час вимушеного прогулу в розмірі 19 263 грн. та ухвалити нове рішення.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення ОСОБА_2 та його представника ОСОБА_3, представника ДП «Львівський військовий лісокомбінат» - Максимонька Л.В.,перевіривши матеріали справи, межі та доводи скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково.

Частиною 1 ст. 292 ЦПК України передбачено, що сторони та інші особи, які беруть участь у справі, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їх права та обов'язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Відповідно до статті 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Згідно ст. ст. 15, 16 ЦК України, ст. 3 ЦПК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних прав, свобод чи інтересів у спосіб, передбачений законом або договором.

Захист цивільних прав це передбачені законом або договором способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Частинами першою та другою ст. 303 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Апеляційний суд досліджує докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку, або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами.

Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення.

Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу.

Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі виникає спір.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів (ст. 57 ЦПК України).

За загальними положеннями ЦПК України обов'язок суду під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача та якими доказами вони підтверджуються; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки; оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів.

Крім того, важливим є визначення правовідносин сторін, які випливають із встановлених обставин. Саме визначення цих правовідносин дає можливість суду остаточно визначитись, яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Таким чином, рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а також правильно витлумачив ці норми.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Виходячи з вимог ст. ст. 10, 214, 215 ЦПК України, суд повинен сприяти всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснювати особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджати про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяти здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом, та встановлювати у рішенні обставини справи (в тому числі пропущення позовної давності), характер правовідносин сторін, правову норму, яка підлягає застосуванню до цих правовідносин, навести мотиви прийнятого рішення: встановлені судом обставини, які мають значення для справи, їх юридичну оцінку, оцінку всіх доказів, розрахунки, з яких суд виходив при задоволенні грошових та інших майнових вимог.

Однак дане рішення суду першої інстанції частково не відповідає зазначеним вимогам закону.

Відповідно ст. 309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є: неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими; невідповідність висновків суду обставинам справи; порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права.

Судом встановлено наступне.

Згідно наказу № 126 від 25.08.2011 року ДП «Львівський військовий лісокомбінат» ОСОБА_2 переведений на постійно на посаду заступника директора з лісового господарства з 25.08.2011 року (а.с. 8).

У відповідності до наказу № 193-ОС від 11.09.2014 року відповідачем прийнято рішення про скорочення з 13.11.2014 року штату працівників із виведенням із штатного розпису посади заступника директора з лісового господарства (а.с. 5).

08.12.2014 року позивач звільнений з роботи на підставі наказу № 244-ОС від 08.12.2014 року у відповідності до п. 1 ст. 40 КЗпП України - у зв`язку зі скороченням штату працівників (а.с. 6).

Ухвалюючи рішення про часткове задовольняючи позову та поновлюючи ОСОБА_2 на посаді заступника директора з лісового господарства Державного підприємства «Львівський військовий лісокомбінат» суд першої інстанції виходив з того, що відповідачем не надано належних та достатніх доказів у підтвердження своєчасного попередження позивача про наступне звільнення, та що при звільненні позивача відповідачем також порушено ч. 3 ст. 49-2 КЗпП України, згідно якої одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці, власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, однак, всупереч зазначеному положенню іншу роботу на підприємстві позивачеві не пропонувалось, доказів в підтвердження відсутності вакантних посад на підприємстві як на час прийняття рішення про скорочення, так і на час звільнення позивача, відповідачем суду не надано.

Поновивши на роботі позивача відповідно до ст. 235 КЗпП України, суд першої інстанції стягнув з відповідача в користь ОСОБА_2 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 08.12.2014 року по 26.03.2015 року в сумі 19 263 грн. (256,84 грн. (середній заробіток) х 75 (кількість робочих днів з 08.12.2014 р. по 26.03.2015 р.). При проведенні розрахунку вищевказаної суми, суд першої інстанції середній заробіток позивача в сумі 256,84 грн. визначив, виходячи з розміру отриманої ним заробітної плати за два місяці, що передували його звільненню в розмірі 11044 грн. та 43 робочих днів за цей період.

В задоволенні позову в частині відшкодування моральної шкоди судом першої інстанції позивачу було відмовлено через відсутність доказів в підтвердження зазначеної обставини.

Рішення суду ДП «Львівський військовий лісокомбінат» оскаржило лише в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Судове рішення у частині поновлення ОСОБА_2 на посаді заступника директора з лісового господарства Державного підприємства «Львівський військовий лісокомбінат», стягнення з Державного підприємства «Львівський військовий лісокомбінат» в користь держави 243 гривень 60 коп. судового збору та відмови в задоволенні позовних вимог в частині відшкодування моральної шкоди сторонами у апеляційному порядку не оскаржувалось, тому не є предметом перегляду суду апеляційної інстанції.

Колегія суддів приходить до переконання, що рішення суду першої інстанцій в частині вирішення вимоги про виплату середнього заробітку за час вимушеного прогулув сумі 19263 грн. не можна визнати законним та обґрунтованим, виходячи з наступного.

При визначенні середньої заробітної плати слід виходити з того, що в усіх випадках, коли за чинним законодавством вона зберігається за працівниками підприємств, установ, організацій, це слід робити відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 (з наступними змінами і доповненнями) (п. 21 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13).

Пунктом 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 (із змінами і доповненнями, абзац 4 пункту 2 змiнено згiдно з постановою КМ № 1398 вiд 30.07.1999 р.) передбачено, що середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата. Якщо протягом останніх двох календарних місяців працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи. Якщо і протягом цих місяців працівник не відпрацював жодного робочого дня, середня заробітна плата обчислюється відповідно до останнього абзацу пункту 4 цього Порядку.

Згідно другого абзацу пункту 4 вищевказаного Порядку обчислення середньої заробітної плати зазначено, що при обчисленні середньої заробітної плати за останні два місяці, крім перелічених вище виплат, також не враховуються виплати за час, протягом якого зберігається середній заробіток працівника (за час виконання державних і громадських обов'язків, щорічної і додаткової відпусток, відрядження тощо) та допомога у зв'язку з тимчасовою непрацездатністю.

Останнім абзацом пункту 4 цього Порядку визначено, що коли нарахування проводяться виходячи із середньої заробітної плати, працівник не мав заробітку, не з вини працівника, розрахунки проводяться виходячи з установлених йому в трудовому договорі тарифної ставки, посадового (місячного) окладу.

З матеріалів справи вбачається, що у період з 16 квітня 2014 року по 05 грудня 2015 року позивач перебував на лікарняних та у відпустці і йому за цей період було нараховано лише відпускні та лікарняні, які не можуть бути враховані при обчисленні середньої заробітної плати. Відповідно розрахунок середньої заробітної плати повинен проводитись виходячи з встановленого позивачу посадового окладу в сумі 4155,00 грн.

Суд першої інстанції в порушення вимог Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 (із змінами і доповненнями), при визначенні розміру середньої заробітної плати виходив з доходів позивача за жовтень-листопад 2014 року, що передували його звільненню.

Враховуючи викладене середньоденна заробітна плата позивача становить 193,26 грн. (4155,00 грн. + 4155,00 грн. = 8310,00 грн.; 8310,00 грн. : 43 дні = 193,26 грн.).

Матеріалами справи підтверджується, що 26 березня 2015 року згідно наказу № 39-ос ОСОБА_2 прийнято на роботу начальником відділу лісового господарства управління Державного підприємства «Львівський військовий лісокомбінат» (а.с. 65).

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що середня заробітна плата за час вимушеного прогулу має бути обрахована за період з 08.12.2014 року по 26.03.2015 року, що становить 75 робочих днів відповідно до листів Міністерства соціальної політики України та КЗпП України.

Будь-яких належних доказів на спростування іншої кількості робочих днів відповідачем ні в суді першої інстанції, ні в суді апеляційної інстанції - не представлено.

Враховуючи викладене середня заробітна плата за час вимушеного прогулу за період з 08.12.2014 року по 26.03.2015 рокустановить 14494,50 грн. (193,26 грн. х 75 днів = 14494,50 грн.).

Відповідно до ч. 2 ст. 235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різницю в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи.

Пленум Верховного Суду України у п. 32постанови «Про практику розгляду судами трудових спорів» від 6 листопада 1992 року № 9 роз'яснив, що при присудженні оплати за час вимушеного прогулу зараховується заробіток за місцем нової роботи (одержана допомога по тимчасовій непрацездатності, вихідна допомога, середній заробіток на період працевлаштування, допомога по безробіттю), який працівник мав у цей час.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що при звільнені з роботи позивачу належала вихідна допомога.

Крім того, як зазначав відповідач в апеляційній скарзі, ОСОБА_2 виплачено вихідну допомогу в сумі 4142,84 грн., що позивачем не заперечується.

Проте суд першої інстанції на зазначене уваги не звернув, вказані вище правові норми залишив поза увагою та дійшов помилкового висновку про стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час вимушеного прогулу без урахування сплаченої суми вихідної допомоги, тому ухвалення судового рішення без врахування та належної оцінки цієї обставини є помилковим.

На підставі викладеного колегія суддів приходить до переконання що зДержавного підприємства «Львівський військовий лісокомбінат» в користь ОСОБА_2 необхідно стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 10 351,66 грн. (14494,50 грн. - 4142,84 грн. = 10 351,66 грн. - сума вказана без утримання податків й обов'язкових платежів).

За таких обставин рішення суду першої інстанції як таке, що ухвалене при неповному з'ясуванні обставин, які мають значення для справи, з неправильним застосуванням матеріального права підлягає зміні.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307 ч. 1 п. 2, 309 ч. 1 п.п. 1, 4; 313, 314 ч. 2, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу Державного підприємства «Львівський військовий лісокомбінат» задовольнити частково.

Рішення Сихівського районного суду м. Львова від 15 квітня 2015 року в частині стягнення з Державного підприємства «Львівський військовий лісокомбінат» в користь ОСОБА_2 середнього заробітку за час вимушеного прогулу в розмірі 19 263 гривень - змінити, зменшивши суму стягнення з 19 263 гривень до 10 351,66 грн. (десять тисяч триста п?ятдесят одна гривня 66 копійок).

В решті рішення суду залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржене в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий: Монастирецький Д.І.

Судді: Кабаль І.І.

Копняк С.М.