У Х В А Л А

03 липня 2015 року м. Київ

Колегія суддів Судової палати у цивільних справах

Верховного Суду України в складі:

Сімоненко В.М.,Григор'євої Л.І.,Лященко Н.П.,
розглянувши заяву ОСОБА_4 про перегляд Верховним Судом України ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 03 грудня 2014 року у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, Другої Львівської державної нотаріальної контори про визнання недійсним договору дарування та свідоцтва про право на спадщину за заповітом,

в с т а н о в и л а:

ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_5, Другої Львівської державної нотаріальної контори про визнання недійсним договору дарування та свідоцтва про право на спадщину за заповітом.

Позов обґрунтовував тим, що він проживав у АДРЕСА_1, який належав його батькам - ОСОБА_6 (який помер ІНФОРМАЦІЯ_2) та ОСОБА_7 (яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1). Ще за життя батьків між ним, батьками та його братом ОСОБА_5 була домовленість, що даний будинок вони - позивач і відповідач успадкують порівну. Після смерті матері відкрилася спадщина на належне їй майно, а саме - на спірний будинок. Згодом, після смерті матері, він - ОСОБА_4 запропонував відповідачу разом звернутися до державного нотаріуса з метою прийняття спадщини на вказаний будинок та його поділу відповідно до попередніх домовленостей, однак ОСОБА_5 повідомив, що будинок належить особисто йому, тому правовстановлюючих документів для оформлення спадщини він не надасть. Незважаючи на це, він - ОСОБА_4 звернувся до державного нотаріуса із заявою про прийняття спадщини після смерті своїх батьків. Державний нотаріус видав йому витяг про реєстрацію в спадковому реєстрі та повідомив, що для оформлення спадщини необхідно надати оригінал правовстановлюючого документа на спадкове майно. Пізніше йому - позивачеві стало відомо, що відповідач дійсно володіє спадковим майном. Вважає, що документи на будинок відповідачу були видані незаконно, а тому просив визнати недійсним договір дарування від 12 жовтня 1998 р. на 3/5 частини спірного житлового будинку, укладений між ОСОБА_6 та ОСОБА_5 та свідоцтво про право на спадщину за заповітом від 7 жовтня 2004 року.

Рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 2 квітня 2014 року позовні вимоги задоволено. Поновлено ОСОБА_4 строк звернення до суду, як такий, що пропущений з поважних причин. Визнано недійсним договір дарування від 12 жовтня 1998 року на 3/5 частини житлового будинку з відповідною частиною господарських будівель, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, укладений між ОСОБА_6 та ОСОБА_5, посвідчений державним нотаріусом Другої Львівської державної нотаріальної контори Ленишин У.М., зареєстрований у реєстрі за № 1-3978. Визнано недійсним свідоцтво про право на спадщину за заповітом від 7 жовтня 2004 року, видане ОСОБА_5 на 2/5 частини житлового будинку з відповідною частиною господарських будівель, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, посвідчене державним нотаріусом Другої Львівської державної нотаріальної контори Кутельмах О.Ф., зареєстроване в реєстрі за № 3-1685.

Рішенням апеляційного суду Львівської області від 21 липня 2014 року рішення суду першої інстанції скасовано і ухвалено нове рішення, яким позов задоволено частково. Визнано недійсним договір дарування від 12 жовтня 1998 року на 3/5 частини житлового будинку з відповідною частиною господарських будівель, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, укладений між ОСОБА_6 та ОСОБА_5, посвідчений державним нотаріусом Другої Львівської державної нотаріальної контори Ленишин У.М., зареєстрований в реєстрі за № 1-3978, - в частині 4/15 часток житлового будинку з відповідною частиною господарських будівель, що знаходиться за адресою - АДРЕСА_1. Визнано недійсним свідоцтво про право на спадщину за заповітом від 7 жовтня 2004 року, видане ОСОБА_5 на 2/5 частини житлового будинку з відповідною частиною господарських будівель, що знаходиться за адресою: м. Львів-Рудно, вул. Сполучна, 1, посвідчене державним нотаріусом Другої Львівської державної нотаріальної контори Кутельмах О.Ф., зареєстроване в реєстрі за № 3-1685, - в частині 1/15 частки житлового будинку з відповідною частиною господарських будівель, що знаходиться за адресою - АДРЕСА_1. У решті позову відмовлено.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 3 грудня 2014 року касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилено, рішення апеляційного суду залишено без змін.

У поданій до Верховного Суду України заяві про перегляд судових рішень ОСОБА_4 порушує питання про скасування судових рішень апеляційної та касаційної інстанцій і залишення в силі рішення суду першої інстанції з підстави неоднакового застосування судом касаційної інстанції статей 22, 23 Кодексу про шлюб та сім'ю Української РСР (далі - КпШС УРСР), статей 60, 65 Сімейного кодексу України (далі - СК України), статті 48 Цивільного кодексу Української РСР (далі - ЦК УРСР) та статті 215 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України).

Для прикладу наявності зазначеної підстави подання заяви про перегляд судового рішення ОСОБА_4 посилається на ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 8 жовтня 2014 року, 29 жовтня 2014 року,10 грудня 2014 року, 1 квітня 2015 року та 29 квітня 2015 року та рішення Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 4 квітня 2012 року, 31 жовтня 2012 року та 18 березня 2015 року.

Ухвалою Верховного Суду України від 2 червня 2015 року заяву ОСОБА_4 залишено без руху та надано заявнику строк до 22 червня 2015 року для усунення недоліків заяви.

23 червня 2015 року до Верховного Суду України надійшла заява ОСОБА_4 від 19 червня 2015 року про усунення недоліків у вищезазначеній заяві.

Перевіривши наведені в заяві доводи, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України вважає, що в допуску справи до провадження слід відмовити з таких підстав.

Відповідно до статті 353 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) Верховний Суд України переглядає судові рішення у цивільних справах виключно з підстав і в порядку, встановлених цим Кодексом.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 355 ЦПК України підставами для подання заяви про перегляд судових рішень у цивільних справах є неоднакове застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах.

При цьому під судовим рішенням у подібних правовідносинах слід розуміти таке, де тотожними є предмет спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені судом фактичні обставини, а також має місце однакове матеріально-правове регулювання спірних відносин.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 3 грудня 2014 року, про перегляд якої подано заяву, суд касаційної інстанції, погоджуючись з рішенням апеляційного суду на підставі статей 22, 23 КпШС УРСР статті 48, 529, 534, 535, 553 ЦК УРСР, виходив з того, що договір дарування будинку, який перебував у спільній сумісній власності подружжя - батьків сторін, є частково недійсним у зв'язку з порушенням вимог статей 22, 23 КпШС УРСР, а відтак з урахуванням зазначеної обставини та відчуженої одним із подружжя частини будинку, визначив спадкову масу та здійснив її поділ між спадкоємцями.

В той же час, надані для порівняння рішення Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ 4 квітня 2012 року, 31 жовтня 2012 року та 18 березня 2015 року та ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 8 жовтня 2014 року, 29 жовтня 2014 року, 10 грудня 2014 року, 1 квітня 2015 року та 29 квітня 2015 року, ухвалені у справах з іншим предметом спору, іншими фактичними обставинами справи та з різним матеріально-правовим регулюванням.

За таких обставин, наведені заявником судові рішення не є прикладами неоднакового застосування судом касаційної інстанції статей 22, 23 КпШС УРСР, статей 60, 65 Сімейного кодексу України, статті 48 ЦК УРСР та статті 215 ЦК України, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах.

Відповідно до статті 360 ЦПК України Верховний Суд України відмовляє в допуску справи до провадження, якщо подана заява є необґрунтованою.

Керуючись статтями 353, 355, 356, 360 ЦПК України, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України

у х в а л и л а:

У допуску справи за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, Другої Львівської державної нотаріальної контори про визнання недійсним договору дарування та свідоцтва про право на спадщину за заповітом до провадження Верховного Суду України відмовити.

Ухвала Верховного Суду України є остаточною і може бути оскаржена тільки на підставі, встановленій пунктом 3 частини першої статті 355 ЦПК України.

Судді: В.М. Сімоненко
Л.І. Григор'єва
Н.П. Лященко