Справа №487/1887/15-ц 13.07.2015 13.07.2015 13.07.2015
Провадження №22-ц/784/1722/15
Провадження №22-ц/784/1722/15 Суддя суду першої інстанції. ОСОБА_1
Категорія 55 Доповідач апеляційного суду ОСОБА_2
Рішення

Іменем України

13 липня 2015 року місто Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Миколаївської області у складі:

головуючого - Серебрякової Т.В.,

суддів: Самчишиної Н.В., Лисенка П.П.,

із секретарем судового засідання Харитоновою І.В.,

за участі: позивача - ОСОБА_3,

представника відповідача - ОСОБА_4,

переглянувши у відкритому судовому засіданні за апеляційною скаргою Обєднання співвласників багатоквартирного будинку «Екватор-2» рішення Заводського районного суду міста Миколаєва від 10 червня 2015 року, ухвалене у цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до Обєднання співвласників багатоквартирного будинку «Екватор - 2» про стягнення заборгованості по заробітній платі, -

ВСТАНОВИЛА:

У березні 2015 року ОСОБА_3 звернулася до суду з вищевказаним позовом до Обєднання співвласників багатоквартирного будинку «Екватор-2» (далі ОСББ «Екватор - 2»), як до правонаступника Житлово будівельного кооперативу «Екватор - 2».

В позовній заяві позивач зазначала, що з 01 лютого 2002 року по 06 березня 2009 року вона перебувала у трудових відносинах з Житлово - будівельним кооперативом «Екватор - 2» (надалі ЖБК «Екватор 2»), звільнившись за ст.38 КЗпП України.

За час роботи у вказаному кооперативі перед нею утворилась заборгованість по заробітній платі за період з 01 вересня 2002 року по 01 червня 2006 року в загальному розмірі 15 966 грн. у звязку з тим, що її розмір всупереч положень Закону України «Про оплату праці» та ст.95 КЗпП України було занижено, а за період з 01 вересня 2002 року по 01 грудня 2002 року взагалі заробітна плата не була виплачена.

Посилаючись на Закон України «Про оплату праці», яким законодавчо встановлений мінімальний розмір заробітної плати, нижче якого не може проводитися оплата праці за виконану роботу, позивач просила позов задовольнити, стягнути з відповідача заборгованість по заробітній платі в сумі 15 966 грн., розрахованого з урахуванням розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Рішенням Заводського районного суду міста Миколаєва від 10 червня 2015 року позов ОСОБА_3 задоволено частково. Стягнуто з ОСББ «Екватор - 2» на користь позивача 9 352 грн. заборгованості по заробітній платі за період з 01 вересня 2002 року по 01 липня 2006 року без урахування по сплаті необхідних платежів та зборів.

Вирішено питання щодо розподілу судових витрат, шляхом стягнення з ОСББ «Екватор - 2» на користь держави судового збору в розмірі 243 грн.60 коп.

ОСББ «Екватор - 2» подало на судове рішення апеляційну скаргу, в якій посилається на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить його скасувати та ухвалити нове рішення - про відмову у задоволенні позову.

Апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Задовольняючи частково позовні вимоги ОСОБА_3, суд першої інстанції виходив з того, що розмір заробітної плати позивача був визначений у меншому розмірі, ніж передбачено Законом України «Про державний бюджет» за кожний рік (починаючи з 2002 року по 2006 рік), що не відповідає положенням Закону України «Про оплату праці» та КЗпП України, так як оплата праці працівників підприємств усіх форм власності не може бути нижче мінімального розміру встановленого законодавством, угодами і колективними договорами та оскільки відповідачем не було проведено розрахунку із позивачем при звільненні в повному обсязі, то він повинен виплатити позивачу заборгованість по заробітній платі за період з 01 вересня 2002 року по 01 липня 2006 року в зальному розмірі 9 352 грн. без урахування по сплаті необхідних платежів та зборів.

Колегія суддів не в повній мірі погоджується з таким висновком суду, виходячи з наступних обставин.

Відповідно до ст.ст.1,3 ЦК України, ст.ст.1,3-4,10-11,303 ЦПК України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення, в порядку позовного, наказного та окремого провадження, цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також справ, розгляд яких, в порядку цивільного судочинства, прямо передбачено законом.

При цьому, слід зауважити, що, виходячи із загальних засад про неприпустимість свавільного втручання у сферу особистого життя людини; судовий захист цивільного права та інтересу; справедливість, добросовісність та розумність, в порядку цивільного судочинства регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників.

Кожна особа, а у встановлених законом випадках, органи та особи, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси, мають право в порядку, встановленому Цивільним процесуальним кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів; або прав, свобод та інтересів інших осіб, інтереси яких вони захищають, державних чи суспільних інтересів.

Відмова від такого права є недійсною.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України і обраний позивачем.

Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, наданих сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

При цьому, суд сприяє всебічному і повному зясуванню обставин справи, для чого розяснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обовязки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і допомагає здійсненню їхніх прав.

Судовий розгляд, яким цивільна справа вирішується по суті, закінчується ухваленням рішення суду.

В силу ст.ст.10,59,60,213 ЦПК України та постанови Пленуму Верховного Суду України №14 від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» рішення суду у цивільні справі, як найважливіший акт правосуддя, покликаний забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини і наповнити реальністю принцип верховенства права, повинен ухвалюватися за неухильного додержання вимог чинного процесуального законодавства про його законність і обґрунтованість.

Рішення визнається законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільно-процесуального законодавства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

При ухваленні рішення суд бере до уваги, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при рівності прав щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.

Враховуючи принцип безпосередності судового розгляду цивільних справ, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в тому судовому засіданні, в якому ухвалюється рішення.

Суд оцінює докази відповідно до вимог ст.ст.58 - 59, ч.3 ст.61,212 ЦПК України за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності.

Обставини, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть вважатися встановленими в цивільній справі, якщо такі засоби доказування відсутні.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення.

Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

При цьому, згідно із ст.60 ЦПК України, обовязок доказування певних обставин лежить на стороні, яка посилається на них як на підставу своїх вимог та заперечень.

Недоведеність обставин, на наявності яких наполягає позивач - є підставою для відмови у позові; а у разі, якщо на тому наполягає відповідач - для відхилення його заперечень проти позову, а, відповідно, для задоволення вимог позивача.

Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їх права та обовязки, мають право оскаржити рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку.

Під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Для цього він досліджує докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами.

При цьому, апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обовязковою підставою для скасування рішення.

Перевіряючи законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення суд апеляційної інстанції виходить з повноважень суду апеляційної інстанції, визначених ст.307 ЦПК України, і відповідних їм підстав щодо перегляду судових рішень в апеляційному порядку, передбачених ст.ст.308-311 ЦПК України.

Зокрема, він повинен зясувати: чи враховані судом першої інстанції при ухваленні рішення всі факти, що входять до предмета доказування; чи підтверджені обставини (факти), якими мотивовано рішення, належними й допустимими доказами та чи доведені вони; чи відповідають висновки суду встановленим фактам; чи дотримано та чи правильно застосовані норми матеріального й процесуального права.

Як результат розгляду, апеляційний суд визначає підстави перегляду судового рішення, і відповідно до наданих йому повноважень формулює резолютивну частину своєї ухвали чи рішення.

Виходячи з викладеного, колегія суддів вважає, що оскаржене рішення місцевого суду ухвалено не у повній відповідності з виписаним.

Так, виплата заробітної плати працівнику гарантована ст.43 Конституції України.

Ст.94 КЗпП України передбачено, що заробітна плата це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Розмір заробітної плати залежить від складності та умов виконуваної роботи, професійно - ділових якостей працівника, результатів його праці та господарської діяльності підприємства, установи, організації і максимальним розміром не обмежується.

Питання державного і договірного регулювання оплати праці, прав працівників на оплату праці та їх захисту визначається КЗпП України, Законом України «Про оплату праці» та іншими нормативно-правовими актами.

При цьому, мінімальна заробітна плата гарантується державою за умови виконання встановлених норм тривалості робочого часу та інтенсивності праці, а розмір заробітної плати також може бути нижчим за встановлений мінімальний розмір заробітної плати у випадках, передбачених законодавством.

Відповідно до ст.97 КЗпП України оплата праці працівників здійснюється за погодинною, відрядною або іншими системами оплати праці. Оплата може провадитися за результатами індивідуальних і колективних робіт.

Форми і системи оплати праці, норми праці, розцінки, тарифні сітки, ставки, схеми посадових окладів, умови запровадження та розміри надбавок, доплат, премій, винагород та інших заохочувальних, компенсаційних і гарантійних виплат встановлюються підприємствами, установами, організаціями самостійно у колективному договорі з дотриманням норм і гарантій, передбачених законодавством, генеральною та галузевими (регіональними) угодами.

Конкретні розміри тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок робітникам, посадових окладів службовцям, а також надбавок, доплат, премій і винагород встановлюються власником або уповноваженим ним органом з урахуванням вимог, передбачених частиною другою цієї статті.

Згідно зі ст.30 Закону України «Про оплату праці» від 24 березня 1995 року (з наступними змінами та доповненнями), при кожній виплаті заробітної плати роботодавець повинен повідомити працівника про такі дані, що належать до періоду, за який провадиться оплата праці:

а) загальна сума заробітної плати з розшифровкою за видами виплат;

б) розміри і підстави відрахувань із заробітної плати;

в) сума заробітної плати, що належить до виплати.

Роботодавець зобовязаний забезпечити достовірний облік виконуваної працівником роботи і бухгалтерський облік витрат на оплату праці у встановленому порядку.

Відповідно до ст.ст.115,116 КЗпП України, ст.24 Закону України «Про оплату праці» від 24 березня 1995 року, заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата, а при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, проводиться в день звільнення.

Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після предявлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Таким чином, закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обовязок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплативши всі суми, що йому належать; у разі невиконання такого обовязку з вини власника або уповноваженого ним органу настає передбачена ст.117 КЗпП України відповідальність.

Як вбачається з матеріалів справи, а саме наказу про прийняття на роботу позивача за №1к/2002-1 від 01 лютого 2002 року (а.с.105), трудової книжки останньої (а.с.9), індивідуальних відомостей про застраховану особу (а.с.4-8), платіжних відомостей про заробітну плату (а.с.62-100), ОСОБА_3 працювала на посаді голови правління ЖБК «Екватор 2» з 01 лютого 2002 року по 06 березня 2009 року та щомісячно отримувала заробітну плату.

Згідно пояснень представника відповідача, що частково не заперечувала і позивач, за рішенням правління ЖБК «Екватор 2», ОСОБА_3, як голова правління, працювала неповний робочий день та неповний робочий тиждень, а саме по дві години два рази на тиждень (вівторок і четвер), що збереглося і до цього часу.

Зазначене твердження представника відповідача повністю відповідає даним довідок про індивідуальні відомості про застраховану особу, де оплата страхового внеску проводилась саме за принципом неповного робочого часу (а.с.4-8). До того ж слід зазначити, що відомості про нарахування заробітної плати за вищевказаний період подавались юридичною особою та підписувались особисто позивачем.

Взявши до уваги розмір мінімальної заробітної плати, що був встановлений на той час та дані про заробітну плату позивача, колегія суддів вважає, що можна стверджувати проте, що вищевказане відповідає положенням трудового законодавства про оплату праці за відпрацьований час. Іншого позивач не довела належними та допустими доказами, хоча за правилами ст.60 ЦПК України це є її обовязком.

При цьому, відсутність сплати внесків за вересень - грудень 2002 року не спростовує вищевикладеного, а лише свідчить про те, що перерахування страхового фонду не було.

У той же час відсутність будь яких претензій позивача щодо цього до юридичної особи, яку вона очолювала, є також доказом того, що трудові права позивача не були порушені.

Отже, з системно - логічного аналізу викладених вище обставин, колегія суддів приходить до висновку, що відсутні підстави для задоволення позовних вимог та оскільки суд першої інстанції був іншої думки і частково задовольнив позов, то допущену ним помилку слід виправити рішенням апеляційної інстанції.

До того ж, на думку колегії суддів, іншого, з ситуації за спірними правовідносинами, коли вся документація і первинні документи за той час, коли ОСОБА_3 була головою правління ЖБК «Екватор 2», відсутні та не передавались останньою новому керівництву, не вбачається.

На підставі викладеного, колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення місцевого суду від 10 червня 2015 року, на підставі п.4 ч.1 ст.309 ЦПК України, необхідно скасувати та ухвалити у справі нове рішення, яким відмови в задоволенні позовних вимог.

Керуючись ст.ст.303,309,316 ЦПК України, колегія суддів

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу Обєднання співвласників багатоквартирного будинку «Екватор - 2» - задовольнити.

Рішення Заводського районного суду міста Миколаєва від 10 червня 2015 року скасувати та ухвалити у справі нове рішення.

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 до Обєднання співвласників багатоквартирного будинку «Екватор - 2» про стягнення заборгованості по заробітній платі відмовити.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржено в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий