П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

3 червня 2015 року м. Київ

Судова палата у цивільних справах

Верховного Суду України у складі:

Головуючого Романюка Я.М.,
Суддів:Григор'євої Л.І.,Охрімчук Л.І.,Яреми А.Г.,
Гуменюка В.І.,Сеніна Ю.Л.,
Лященко Н.П.,Сімоненко В.М.,
розглянувши в судовому засіданні справу за позовом прокурора м. Ірпеня Київської області в інтересах держави до Коцюбинської селищної ради Київської області, ОСОБА_9, ОСОБА_10, третя особа - комунальне підприємство «Святошинське лісопаркове господарство», про визнання недійсними рішення, державного акта на право власності на земельну ділянку та його державної реєстрації, визнання права власності на земельну ділянку за заявою заступника Генерального прокурора України про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 9 квітня 2014 року,

в с т а н о в и л а :

У січні 2013 року прокурор м. Ірпеня Київської області звернувся до суду з позовом в інтересах держави до Коцюбинської селищної ради Київської області, ОСОБА_9, ОСОБА_10, третя особа - комунальне підприємство «Святошинське лісопаркове господарство» ( далі - КП «Святошинське лісопаркове господарство»), про визнання недійсними рішення, державного акта на право власності на земельну ділянку та його державної реєстрації, визнання права власності на земельну ділянку. Позовні вимоги обґрунтував тим, що рішенням Коцюбинської селищної ради від 25 грудня 2008 року № 2220/25-5 затверджено проект землеустрою щодо відведення та передачі у приватну власність ОСОБА_9 земельної ділянки площею 0,15 га для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, яка розташована по АДРЕСА_1 На підставі цього рішення ОСОБА_9 видано державний акт на право власності на вказану земельну ділянку.

Згідно договору купівлі-продажу від 24 квітня 2009 року ОСОБА_9 здійснив відчуження зазначеної земельної ділянки ОСОБА_10, у зв'язку із чим на державному акті на право власності на земельну ділянку, що виданий ОСОБА_9, вчинено відмітку про перехід права власності на земельну ділянку до ОСОБА_10

Посилаючись на те, що Коцюбинською селищною радою прийнято рішення про відчуження вказаної земельної ділянки з перевищенням повноважень, оскільки земельну ділянку передано за рахунок земель, що перебувають у постійному користуванні КП Святошинське лісопаркове господарство, крім того земельна ділянка розташована за межами населеного пункту - смт. Коцюбинське, прокурор просив визнати недійсним рішення Коцюбинської селищної ради від 25 грудня 2008 року «Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення та передачі у приватну власність ОСОБА_9 земельної ділянки для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд по АДРЕСА_1», державний акт серії НОМЕР_1, виданий на ім'я ОСОБА_9 з відміткою про перехід права власності до ОСОБА_10, та скасувати його державну реєстрацію, визнати право власності держави на земельну ділянку площею 0,15 га.

Рішенням Ірпінського міського суду Київської області від 11 квітня 2013 року позов задоволено частково. Визнано недійсним рішення Коцюбинської селищної ради від 25 грудня 2008 року № 2220/25-5 «Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення та передачі у приватну власність земельної ділянки для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд по АДРЕСА_1. Визнано недійсним держаний акт серії НОМЕР_1 на право власності на земельну ділянку, виданий на ім'я ОСОБА_9 з відміткою про перехід права власності до ОСОБА_10, та скасовано його державну реєстрацію. В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Київської області від 3 грудня 2013 року рішення Ірпінського міського суду від 11 квітня 2013 року скасовано в частині визнання недійсним державного акта на право власності на земельну ділянку, виданого на ім'я ОСОБА_9 з відміткою про перехід права власності до ОСОБА_10, та скасування його державної реєстрації. Ухвалено в цій частині нове рішення, яким у задоволенні позову відмовлено. В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 9 квітня 2014 року касаційну скаргу заступника прокурора Київської області відхилено, рішення судів першої та апеляційної інстанцій залишено без змін.

У заяві про перегляд рішення суду касаційної інстанції заступник Генерального прокурора України просить скасувати рішення Ірпінського міського суду від 11 квітня 2013 року, рішення апеляційного суду Київської області від 3 грудня 2013 року та ухвалу Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 9 квітня 2014 року, й ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити, посилаючись на невідповідність судового рішення суду касаційної інстанції викладеному у постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права, а також посилаючись на неоднакове застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, а саме: статей 125, 126, 152, 155 ЗК України, статей 215, 216, 228 ЦК України, що потягло ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах.

Заслухавши доповідь судді Верховного Суду України, пояснення прокурора Сахно Н.В. на підтримання заяви, дослідивши матеріали справи та перевіривши наведені у заяві доводи, судова палата у цивільних справах Верховного Суду України дійшла висновку, що заява підлягає частковому задоволенню.

Відповідно до змісту ст. 360-4 ЦПК України Верховний Суд України скасовує судове рішення у справі, яка переглядається з підстави неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що потягло ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах, якщо установить, що воно є незаконним.

Судом установлено, що рішенням Коцюбинської селищної ради від 25 грудня 2008 року «Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення та передачу у приватну власність земельної ділянки для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд по АДРЕСА_1 ОСОБА_9 затверджено проект землеустрою щодо відведення та передачі в приватну власність земельної ділянки. На підставі зазначеного рішення останньому видано державний акт серії НОМЕР_1 на право власності на земельну ділянку площею 0,15 га, цільове призначення - для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1.

Згідно із договором купівлі-продажу від 24 квітня 2009 року земельну ділянку площею 0,15 га по АДРЕСА_1 придбав ОСОБА_10, про що на державному акті цього ж дня зроблено відмітку про перехід права власності до ОСОБА_10

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позовних вимог прокурора, суд першої інстанції виходив із того, що селищна рада вийшла за межі своїх повноважень та розпорядилася земельною ділянкою, яка розташована поза межами смт. Коцюбинське. При цьому суд зазначив, що оскільки рішення Коцюбинської селищної ради визнано недійсним, то і державний акт на право власності на земельну ділянку, виданий ОСОБА_9 на його підставі, також має бути визнаний недійсним.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції в частині визнання недійсним державного акта на право власності на зазначену вище земельну ділянку, апеляційний суд, з висновками якого погодився суд касаційної інстанції, виходив із положень статті 204 ЦК України та зазначав, що земельна ділянка відчужена іншій особі за договором купівлі-продажу, який недійсним не визнавався.

Проте у наданих для порівняння ухвалах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 грудня 2014 року, від 24 грудня 2014 року, від 21 січня 2015 року, від 22 лютого 2015 року суд касаційної інстанції дійшов висновку щодо визнання державного акта на право власності на землю з відміткою про перехід права власності до іншої особи недійсним на підставі статей 125, 126 ЗК України.

У наданих для порівняння:

- постанові Верховного Суду України від 22 травня 2013 року суд дійшов висновку про те, що державні акти на право власності на земельні ділянки є документами, що посвідчують право власності й видаються на підставі відповідних рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень. У спорах, пов'язаних із правом власності на земельні ділянки, недійсними можуть визнаватися як зазначені рішення, на підставі яких видано відповідні державні акти, так і самі акти на право власності на земельні ділянки. Визнання недійсними державних актів на право власності вважається законним, належним та окремим способом поновлення порушених прав у судовому порядку.

- постанові Верховного Суду України від 25 червня 2014 року суд виходив із того, у справі встановлено факт відсутності, на час прийняття селищною радою, рішення про надання ОСОБА_8 земельної ділянки будь-якої містобудівної чи іншої, передбаченої законом документації, яка б встановлювала межі смт. Коцюбинське Київської області, суд на підставі статей 116, 122, частини першої статті 155 ЗК України, пункту 12 розділу Х «Перехідні положення» ЗК України дійшов обґрунтованого висновку про перевищення селищною радою повноважень щодо розпорядження землями, які знаходяться за межами населеного пункту, та недійсність такого рішення селищної ради.

- постановах Верховного Суду України від 24 вересня 2014 року, від 28 січня 2015 року, висловлена правова позиція суду про те, що оскільки норми ЗК України встановлюють нерозривний зв'язок між виникненням права власності на земельну ділянку з обов'язковим одержанням її власником державного акта, який посвідчував його право власності, то суд на підставі дійшов обґрунтованого висновку про визнання недійсним і державного акта, що виданий на підставі недійсного рішення селищної ради.

Отже, наявне неоднакове застосування судом касаційної інстанції однієї і тієї самої норми матеріального права, а також невідповідність судового рішення суду касаційної інстанції викладеному у постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права а саме статей 125, 126, 152, 155 ЗК України, статей 215, 216, 228 ЦК України.

Усуваючи розбіжності у застосуванні касаційним судом зазначеної вище норми матеріального права, Судова палата у цивільних справах Верховного Суду України виходить із такого.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 173 ЗК України визначено, що межа району, села, селища, міста, району у місті - це умовна замкнена лінія на поверхні землі, що відокремлює територію району, села, селища, міста, району у місті від інших територій.

Відповідно до пункту «б» частини першої статті 12 ЗК України до повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин на території сіл, селищ, міст належить передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб відповідно до цього Кодексу.

Згідно із частинами першою, другою статті 116 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом, або за результатами аукціону. Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.

Як передбачено частиною першою статті 122 ЗК України, сільські, селищні, міські ради передають земельні ділянки у власність або користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб.

Відповідно до статті 21 Закону України від 16 листопада 1992 року № 2780-XII «Про основи містобудування» (у редакції, яка була чинною на час прийняття селищною радою рішення), визначення територій і вибір земель для містобудівних потреб здійснюється на підставі затвердженої містобудівної документації та планів земельно-господарського устрою.

Згідно із частиною другою статті 12 Закону України від 20 квітня 2000 року № 1699-III «Про планування і забудову територій» (який був чинним на час прийняття рішення селищною радою) сільські, селищні, міські ради та їх виконавчі органи в межах повноважень, визначених законом, відповідно до генеральних планів населених пунктів, зокрема, вирішують питання вибору, вилучення (викупу), надання у власність чи в користування земельних ділянок.

Відповідно до пункту 12 розділу X «Перехідні положення» ЗК України (який був чинним на час прийняття рішення селищною радою) до розмежування земель державної та комунальної власності повноваження щодо розпорядження землями (крім земель, переданих у приватну власність, та земель, зазначених в абзаці третьому цього пункту) у межах населених пунктів здійснюють відповідні сільські, селищні, міські ради, а за межами населених пунктів - відповідні органи виконавчої влади.

Згідно з частиною третьою статті 152 ЗК України захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: а) визнання прав; б) відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; в) визнання угоди недійсною; г) визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; ґ) відшкодування заподіяних збитків; д) застосування інших, передбачених законом, способів.

Частиною першою статті 155 ЗК України передбачено, що у разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним.

Установивши в справі, яка переглядається, факт відсутності на час прийняття рішення селищною радою про надання ОСОБА_9 земельної ділянки будь-якої містобудівної чи іншої, передбаченої законом, документації, яка б встановлювала межі смт. Коцюбинське, суд на підставі статей 116, 122, частини першої статті 155 ЗК України, пункту 12 розділу X «Перехідні положення» ЗК України (який був чинним на час прийняття рішення селищною радою) дійшов обґрунтованого висновку про перевищення селищною радою повноважень щодо розпорядження землями, які розташовані за межами населеного пункту, та недійсність такого рішення селищної ради.

Відповідно до частини першої статті 125, частини першої статті 126 ЗК України (у редакції, яка була чинною на час прийняття рішення селищною радою) право власності ОСОБА_9 на земельну ділянку виникло з моменту отримання ним державного акта та його державної реєстрації.

Таким чином, оскільки зазначені норми встановлювали нерозривний зв'язок між виникненням права власності на земельну ділянку з обов'язковим одержанням її власником державного акта, який посвідчував його право власності, то суд першої інстанції на підставі зазначених норм дійшов обґрунтованого висновку про визнання недійсним і державного акта, що виданий ОСОБА_9 на підставі недійсного рішення селищної ради.

Крім того, відповідно до статті 125, частини другої статті 126 ЗК України (у редакції, яка була чинною на час укладення договору купівлі-продажу) право власності на земельну ділянку виникає з моменту державної реєстрації цих прав та у випадках набуття права власності на земельну ділянку за цивільно-правовою угодою щодо відчуження земельної ділянки посвідчується не державним актом, а відповідною цивільно-правовою угодою щодо відчуження земельної ділянки, укладеною в порядку, який установлений законом.

Згідно із статтею 19 Закону України від 1 липня 2004 року № 1952-ІV «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (у редакції, яка була чинною на час укладення договору купівлі-продажу) підставою для державної реєстрації права власності на земельну ділянку є саме нотаріально посвідчений договір купівлі-продажу нерухомого майна, а не державний акт (частина друга статті 126 ЗК України (у редакції, яка була чинною на час укладення договору купівлі-продажу).

Вчинення в такому разі на державному акті (визнаному судом недійсним) відмітки про відчуження земельної ділянки на підставі договору купівлі-продажу не змінює суті такого державного акта, як недійсного.

Тому, доводи апеляційного суду про те, що після переходу права власності на земельну ділянку до ОСОБА_10 на підставі договору купівлі-продажу (який судом не визнаний недійсним) цей державний акт посвідчує його право власності, є безпідставними в силу положень вищезазначених норм права, а відтак висновки суду апеляційної інстанції, з якими погодився касаційний суд, про те, що без встановлення судом недійсності правочину, як правової підстави придбання громадянином земельної ділянки, позовні вимоги про визнання недійсним державного акта, виданого на підставі цього правочину, не підлягають задоволенню, є такими, що не ґрунтуються на законі.

До аналогічних висновків дійшов Верховний Суд України у своїх постановах від 22 травня 2013 року, від 25 червня 2014 року, від 24 вересня 2014 року, від 28 січня 2015 року.

Отже, у справі, яка переглядається, суд касаційної інстанції, погодившись із висновками апеляційного суду, неправильно застосував норми матеріального права, що призвело до неправильного вирішення спору, а тому рішення суду апеляційної інстанції та ухвала касаційного суду підлягають скасуванню, а рішення суду першої інстанції - залишенню в силі.

Керуючись пунктами 1, 4 частини першої статті 355, пунктом 1 частини першої статті 360-3, підпунктом «б» пункту 2 частини другої статті 360-4 ЦПК України, Судова палата у цивільних справах Верховного Суду України

п о с т а н о в и л а :

Заяву заступника Генерального прокурора України задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Київської області від 3 грудня 2013 року в частині відмови в позові про визнання недійсним державного акта на право власності на земельну ділянку, виданого на ім'я ОСОБА_9 з відміткою про перехід права власності до ОСОБА_10 та скасування його державної реєстрації, а також ухвалу Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 9 квітня 2014 року в частині залишення без змін зазначеної вище частини рішення апеляційного суду скасувати, а рішення Ірпінського міського суду Київської області від 11 квітня 2013 року щодо вирішення зазначених позовних вимог залишити в силі.

Постанова Верховного Суду України є остаточною і може бути оскаржена тільки на підставі, встановленій пунктом 3 частини першої статті 355 ЦПК України.

Головуючий Я.М. Романюк
Судді Л.І. Григор'єва Ю.Л. Сенін
В.І. Гуменюк В.М. Сімоненко
Н.П. Лященко А.Г. Ярема
Л.І. Охрімчук