У х в а л а

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

9 вересня 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Гулька Б.І., Закропивного О.В.,

Черненко В.А., Штелик С.П.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, треті особи: Головне управління юстиції у м. Києві, відділ реєстрації актів цивільного стану Деснянського районного управління юстиції у м. Києві, ОСОБА_5, про визнання шлюбу недійсним, визнання заповіту недійсним та визнання права власності на частину житлового будинку і земельної ділянки у порядку спадкування за законом; за зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про усунення від права на спадкування і скасування обов'язкової частки на спадщину, за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 3 грудня 2014 року та рішення апеляційного суду м. Києва від 19 березня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У липні 2013 року ОСОБА_3 звернувся до суду з указаним вище позовом, посилаючись на те, що він є сином ОСОБА_6, який помер ІНФОРМАЦІЯ_4 року. Після смерті ОСОБА_6 залишилось майно, на яке позивач претендує як спадкоємець першої черги. Однак 30 жовтня 2012 року ОСОБА_6 заповів усе своє майно своїй дружині ОСОБА_4 Зазначав, що його батько страждав на тяжку психічну хворобу, внаслідок чого не міг розуміти значення своїх дій та керувати ними. Вважає, що при реєстрації шлюбу та оформленні заповіту батько позивача не усвідомлював значення своїх дій у зв'язку з психічним розладом здоров'я, а тому просив їх визнати недійсними.

У серпні 2013 року ОСОБА_4 звернулась до суду з указаним вище зустрічним позовом до ОСОБА_3 про усунення його від права на спадкування та про скасування обов'язкової частки на спадщину.

На обґрунтування позову посилалася на те, що ІНФОРМАЦІЯ_4 року помер її чоловік ОСОБА_6, з яким вона проживала разом за адресою: АДРЕСА_1. Після його смерті відкрилася спадщина на 39/200 частини житлового будинку АДРЕСА_2 та земельної ділянки площею 195 кв. м за тією же адресою.

Син її чоловіка ОСОБА_3 не приділяв уваги своєму батькові, не надавав йому допомоги та ігнорував навіть спілкування з хворим батьком. За п'ять років проживання вона ніколи не бачила сина, тільки за два місяці до смерті один раз та на похороні. ОСОБА_3 разом з батьком не проживав, сімейних стосунків не підтримував, не піклувався, не доглядав та взагалі ухилявся від надання допомоги спадкодавцеві, який через похилий вік, тяжку хворобу, був у фізично безпорадному стані. В своєму позові просила суд усунути ОСОБА_3 від права на спадкування за законом після смерті батька ОСОБА_6 та скасувати обов'язкову частку і визнати за нею право власності на спадкове майно.

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 3 грудня 2014 року позов ОСОБА_3 задоволено. Визнано шлюб, зареєстрований 22 вересня 2012 року актовий запис № 1146, у Відділі реєстрації актів цивільного стану Деснянського районного управління юстиції у м. Києві між ОСОБА_6 та ОСОБА_4, недійсним. Визнано заповіт, складений ОСОБА_6 на користь ОСОБА_4, посвідчений 30 жовтня 2012 року державним нотаріусом П'ятнадцятої Київської державної нотаріальної контори, зареєстрований в реєстрі за № 1-1436, - недійсним, визнано за ОСОБА_3 в порядку спадкування за законом після смерті ІНФОРМАЦІЯ_4 року ОСОБА_6 право власності на 39/200 частини житлового будинку АДРЕСА_2 та на 195 кв. м земельної ділянки, що знаходиться за цією ж адресою. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_4 відмовлено.

Рішенням апеляційного суду м. Києва від 19 березня 2015 року рішення районного суду змінено, виключено з мотивувальної частини рішення посилання на норми ст. 225 ЦК України та зазначено, що шлюб, укладений 22 вересня 2012 року між ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2, є недійсним на підставі ч. 1 ст. 40 СК України. У решті судове рішення залишено без змін.

У касаційній скарзі ОСОБА_4, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати судові рішення та ухвалити нове, яким у задоволенні позову ОСОБА_3 відмовити, а зустрічний позов задовольнити.

Касаційна скарга підлягає відхиленню з таких підстав.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд першої інстанції, з висновками якого погодився й суд апеляційної інстанції, задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_3, виходив із того, що померлий ОСОБА_6 на момент реєстрації шлюбу та складання заповіту не розумів значення своїх дій та не міг керувати ними. Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_4, суди виходили із того, що позивачка не довела того, що померлий потребував допомоги, а відповідач ухилявся від надання такої допомоги. Змінюючи рішення районного суду в мотивувальній частині, суд апеляційної інстанції виходив із того, що судом помилково застосовано норми ст. 225 ЦК України, оскільки вимоги про визнання шлюбу недійсним вирішуються відповідно до норм СК України.

Колегія суддів вважає, що такі висновки судів є правильними, ґрунтуються на нормах матеріального права та узгоджуються з нормами процесуального права.

Судами установлено, що ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, помер ІНФОРМАЦІЯ_4 року у віці 74 роки, причина смерті - хронічна ішемічна хвороба серця, що підтверджується свідоцтвом про смерть від 16 квітня 2013 року. Спадкоємцями першої черги після смерті ОСОБА_6 є його син ОСОБА_3 та дружина померлого ОСОБА_4, свідоцтво про реєстрацію шлюбу від 22 вересня 2012 року.

Після смерті ОСОБА_6 відкрилась спадщина, яка складається з 39/200 частин житлового будинку АДРЕСА_2

27 грудня 2012 року ОСОБА_4 звернулася до П'ятнадцятої Київської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, а ОСОБА_3 звернувся з відповідною заявою 16 травня 2013 року.

Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 9 жовтня 2013 року задоволено клопотання ОСОБА_3 про призначення посмертної судово-психіатричної експертизи щодо померлого ОСОБА_6

Згідно із ч. 1 ст. 225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.

Пленум Верховного Суду України в п. 16 Постанови від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз'яснив, що для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд відповідно до статті 145 ЦПК України зобов'язаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї зі сторін. Справи про визнання правочину недійсним із цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів відповідно до статті 212 ЦПК України.

Висновок про тимчасову недієздатність сторони такого правочину слід робити, перш за все, на основі доказів, які свідчать про внутрішній, психічний стан особи в момент вчинення правочину. Хоча висновок експертизи є лише одним із доказів у такій справі і йому слід давати належну оцінку в сукупності з іншими доказами, будь-які зовнішні обставини (показання свідків про поведінку особи тощо) мають лише побічне значення для встановлення того, чи була здатною особа в конкретний момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними.

Відповідний висновок викладено у постанові Верховного Суду України від 29 лютого 2012 року у справі № 6-9цс12, який відповідно до ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковим для всіх судів України.

Відповідно до акта судово-психіатричного експерта від 9 квітня 2013 року № 297, ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_3, на момент реєстрації шлюбу 22 вересня 2012 року та на момент складання заповіту 30 жовтня 2012 року страждав стійким психічним розладом : «Органічне ураження головного мозку поєднаного ґенезу (судинно-дисметаболічно-інтоксикаційного) зі слабоумством». ОСОБА_6 за своїм психічним станом на момент реєстрації шлюбу 22 вересня 2012 року та на момент складання заповіту 30 жовтня 2012 року не розумів значення своїх дій та не міг керувати ними.

За таких обставин суди дійшли правильного висновку про визнання недійсним заповіту, складеного 30 жовтня 2012 року.

Згідно із ч. 1 ст. 40 СК України шлюб визнається недійсним за рішенням суду, якщо він був зареєстрований без вільної згоди чоловіки та жінки.

Отже, правильним є висновок апеляційного суду про визнання недійсним шлюбу на підставі ч. 1 ст. 40 СК України.

Згідно із ч. 5 ст. 1224 ЦК України за рішенням суду особа може бути усунена від права на спадкування за законом, якщо буде встановлено, що вона ухилялася від надання допомоги спадкодавцеві, який через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво був у безпорадному стані.

У п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» судам роз'яснено, що під безпорадним слід розуміти стан особи, зумовлений похилим віком, тяжкою хворобою або каліцтвом, коли вона не може самостійно забезпечити умови свого життя, потребує стороннього догляду, допомоги та піклування.

Підставами для задоволення такого позову є сукупність наступних юридичних фактів, встановлених у судовому порядку: 1) здійснення опіки над спадкоємцем, тобто надання йому нематеріальних послуг (спілкування, поради та консультації, поздоровлення зі святами); 2) матеріальне забезпечення спадкодавця; 3) надання будь-якої іншої допомоги спадкодавцеві, тобто такої допомоги, яка має матеріалізоване вираження - прибирання приміщення, приготування їжі, ремонт квартири; 4) тривалий час здійснення дій, визначених у пунктах 1-3; 5) безпорадний стан спадкодавця, тобто такий стан, під час якого особа неспроможна самостійно забезпечувати свої потреби, викликаний похилим віком, тяжкою хворобою або каліцтвом. Для задоволення такого позову необхідна наявність всіх п'яти вищезазначених обставин.

Таких фактів та обставин встановлено не було, а тому правильним є висновок про відмову в задоволенні зустрічного позову ОСОБА_4

Доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують.

Відповідно до ст. 337 ЦПК України визначено, що суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки судом повно та всебічно з'ясовано дійсні обставини справи, надано належну оцінку зібраним у ній доказам, ухвалено законне і обґрунтоване рішення, подану касаційну скаргу слід відхилити, а оскаржувані рішення - залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 332, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 3 грудня 2014 року в незміненій при апеляційному перегляді частині та рішення апеляційного суду м. Києва від 19 березня 2015 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник

Судді: Б.І. Гулько

О.В. Закропивний

В.А. Черненко

С.П. Штелик