АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/6190/15 Справа № 201/5501/15-ц Головуючий у 1 й інстанції - Батманова В. В. Доповідач - Болтунова Л.М.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 липня 2015 року Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Дніпропетровської області в складі:

головуючого - Болтунової Л.М.

суддів - Козлова С.П., Тамакулової В.О.

при секретарі - Порубай М.Л.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпропетровську апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 15 травня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_3, ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні квартирою, вселення та визначення порядку користування ,-

в с т а н о в и л а :

Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 15 травня 2015 року зобов'язано ОСОБА_2 не чинити перешкоди ОСОБА_3, ОСОБА_4 в користуванні власністю - квартирою АДРЕСА_1; зобов'язано відповідачку надати позивачам ключі від указаної квартири та вселено останніх у неї. Встановлено порядок користування квартирою АДРЕСА_1 наступним чином: виділено ОСОБА_3 - кімнату літ. №11, площею 14,5 кв.м., а ОСОБА_5 - кімнату літ. № 12, площею 12,3 кв.м., підсобні приміщення залишено у загальному користуванні. (а.с.41-42)

Додатковим рішенням цього ж суду від 10 червня 2015 року виділено ОСОБА_2 кімнату літ.№10, площею 9,5 кв. м. та кімнату літ. 9, площею 17,6 кв. м., підсобні приміщення залишено у загальному користуванні. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат між сторонами. (а.с.59)

З таким рішенням не погодилась відповідачка, подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм процесуального права, просить його скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити повністю.(а.с.43-45)

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Відповідно до ст.ст. 213, 214 ЦПК України рішення повинно бути законним і обґрунтованим та відповідати на питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувались вимоги і заперечення, якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Статтею 3 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Ухвалене рішення відповідає вимогам закону.

Судом першої інстанції встановлено, що сторони є співвласниками чотирьохкімнатної квартири АДРЕСА_1. Позивачам, на підставі свідоцтва про право власності на житло від 03 січня 1997 року, виданого Виконкомом міської Ради народних депутатів, належить по ? частини вищевказаної квартири, а ОСОБА_2 - ? її частка, на підставі договору дарування. Спірне нерухоме майно між його співвласниками в натурі не поділено.

У вищевказаній квартирі, зареєстровані ОСОБА_3, ОСОБА_4 ОСОБА_2, ОСОБА_6, а також, з 05 березня 2015 року, діти відповідачки: ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_3. (а.с.49)

Між позивачами та відповідачкою не досягнуто згоди щодо володіння та користування спірною квартирою та з цього приводу тривалий час ведуться суперечки.

З відповідей начальника Жовтневого РВ ДМУ ГУМВС України в Дніпропетровській області від 23 грудня 2014 року та листа прокуратури Жовтневого району м. Дніпропетровська від 26 серпня 2010 року, по розгляду письмових звернень позивачів, які передували їх зверненню в суд із даним позовом, вбачається, що ОСОБА_2 чинить їм перешкоди у користуванні спільним майном.

Згідно з положеннями статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Право приватної власності є непорушним.

Загальні положення про право власності викладені у главі 23 ЦК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном (ч. 1 ст. 317 ЦК України). Згідно з частинами 1-3 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав.

Положеннями ст. 321 ЦК України встановлено принцип непорушності права власності, відповідно до якого ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності чи обмежений у його здійсненні.

Здійснення права спільної часткової власності передбачено положеннями ст. 358 ЦК України, за якими право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.

При цьому, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном (ст. 391 ЦК України).

Статтею 383 ЦК України визначено, що власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб тощо.

Згідно зі ст. 386 ЦК України держава забезпечує рівний захист прав усіх суб'єктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню.

У зв'язку з викладеним, висновок суду першої інстанції щодо задоволення позовних вимог, відповідає вимогам, встановленим ст.391 ЦК України, підтверджений належними, дослідженими в судовому засіданні доказами, яким суд дав правильну оцінку відповідно до норм ЦПК України та є таким, що відповідає нормам матеріального права, які регулюють спірні правовідносини.

При цьому, виділивши у користування сторонам відповідні житлові кімнати,суд першої інстанції врахував розмір ідеальних часток співвласників спірної квартири, особливості розміщення таких кімнат на плані й правильно залишив у спільному користуванні підсобні приміщення. А тому і доводи відповідачки в апеляційній скарзі стосовно незгоди з визначеним судом порядком користування квартирою, колегія суддів вважає необґрунтованими.

Доводи апеляційної скарги стосовно того, що в матеріалах справи відсутні жодні докази перешкоджання відповідачкою у користуванні позивачами спірною квартирою, спростовуються матеріалами справи та поясненнями самих сторін, до того ж зводяться до переоцінки доказів у справі та до незгоди з їх оцінкою судом.

Посилання апелянта на те, що судом не було прийнято до уваги, що ОСОБА_3 та ОСОБА_4 мають у власності житловий будинок у АДРЕСА_2, де постійно мешкають вже багато років та не мають наміру реально мешкати у спірній квартирі, колегія суддів вважає несуттєвими з вищенаведених обставин.

Доводи ОСОБА_2 про те, що всі рахунки за утримання спірної квартири несе виключно вона, не стосуються предмету даного позову.

Доводи апелянта стосовно того, що конфлікт між сторонами стосується не права користування спірною квартирою, а фактично визначенню вартості часток квартири, що належать позивачам, яку останні намагаються змусити сплатити відповідачку та те, що дана обставина не знайшла свого відображення у судовому рішенні, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки поділ майна в натурі (виділ часток) також не є предметом даного спору.

Виходячи з викладеного, колегія суддів вважає, що рішення суду постановлено з додержанням вимог матеріального та процесуального права, підстав для його скасування, при розгляді справи в суді апеляційної інстанції, не встановлено.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 15 травня 2015 року - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з цього часу.

Судді: