У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 вересня 2015 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Кузнєцова В.О.,
суддів: Ізмайлової Т.Л., Мартинюка В.І., Мостової Г.І., Наумчука М.І.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_7 про визнання договорів купівлі-продажу недійсними та за зустрічним позовом ОСОБА_7 до ОСОБА_6 про усунення перешкод у користуванні власністю, зобов'язання утриматись від вчинення дій, за касаційною скаргою ОСОБА_6 на рішення Кельменецького районного суду Чернівецької області від 24 листопада 2014 року та ухвалу апеляційного суду Чернівецької області від 29 квітня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

ОСОБА_6 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_7 про визнання недійсними договору купівлі-продажу садового будинку від 30 грудня 2009 року та договору купівлі-продажу земельної ділянки від 30 грудня 2009 року, посилаючись на те, що у 2009 році в нього склалися складні життєві обставини, він змушений був взяти кредит і звернувся до кредитної спілки, керівник кредитної спілки ОСОБА_8 погодився надати йому кредит, йому також необхідно було погасити кредит в банку, так як він був поручителем за кредитним договором, у нього була складна фінансова ситуація: він не отримував заробітну плату, дочка вступала до університету і потрібні були кошти на репетиторство, хворіла мати, тому він отримав в кредитній спілці позику під заставу садового будинку. Щоб отримати кредит, ОСОБА_8 примусив його укласти договір купівлі-продажу будинку та землі з ким він скаже. Коли позивач уклав спірні договори купівлі-продажу з відповідачем, то отримав кредит в кредитній спілці. Він не збирався продавати садовий будинок та земельну ділянку, але йому потрібний був кредит. Кошти за спірний будинок та земельну ділянку відповідач йому не передавав, а отримав він гроші в кредитній спілці. Після цього відповідач в садовому будинку не проживав. У нотаріуса він читав та підписував спірні договори, але вважав це формальністю для отримання кредиту в кредитній спілці. Лише в квітні 2014 року відповідач ОСОБА_7 звернувся до нього, щоб звільнити садовий будинок, але він відмовляється це робити, так як вважає, що спірні договори є недійсними, і ОСОБА_7 не є власником будинку. Ключі від вхідних дверей будинку в нього, і ОСОБА_7 не має можливості користуватися спірним будинком.

Відповідач ОСОБА_7 подав до суду зустрічний позов, в якому просив усунути перешкоди, які чинить ОСОБА_6 у користуванні ОСОБА_7 власністю - садовим будинком, що розташований по АДРЕСА_1; звільнити приміщення вказаного садового будинку від речей, які знаходяться в ньому; зобов'язати ОСОБА_6 передати ОСОБА_7 ключ від вхідних дверей цього садового будинку; зобов'язати ОСОБА_6 не чинити перешкоди ОСОБА_7 у користуванні садовим будинком, посилаючись на те, що ОСОБА_6 перешкоджає йому в користуванні його власністю.

Рішенням Кельменецького районного суду Чернівецької області від 24 листопада 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Чернівецької області від 29 квітня 2015 року, у позові ОСОБА_6 відмовлено. Зустрічний позов ОСОБА_7 задоволено частково та зобов'язано ОСОБА_6 передати ОСОБА_7 ключ від вхідних дверей будинку, який розташований по АДРЕСА_1, зобов'язано ОСОБА_6 не чинити перешкоди ОСОБА_7 у користуванні садовим будинком. В іншій частині зустрічних позовних вимог відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_6 порушує питання про скасування оскаржуваних рішень із ухваленням нового рішення, яким первісний позов задовольнити, а у задоволенні зустрічного позову відмовити, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Судами встановлено, що між ОСОБА_6 та ОСОБА_7 30 грудня 2009 року укладені договори купівлі-продажу садового будинку, гаража, бесідки, воріт, хвіртки, огорожі та земельної ділянки площею 0,142 га, які розташовані по АДРЕСА_1.

Право власності на вказаний садовий будинок ОСОБА_7 зареєстровано 28 вересня 2012 року в Кельменецькому бюро технічної інвентаризації.

Право власності на земельну ділянку площею 0,142 га зареєстровано ОСОБА_7 23 вересня 2014 року.

ОСОБА_7 з 30 грудня 2009 року та на даний час є власником садового будинку, гаража, бесідки, воріт, хвіртки, огорожі та земельної ділянки площею 0,142 га, які розташовані по АДРЕСА_1.

ОСОБА_6 проживає в спірному садовому будинку та користується спірним нерухомим майном, при цьому він не допускає відповідача ОСОБА_7 в садовий будинок, не передає йому ключ від вхідних дверей будинку.

Відмовляючи у задоволенні первісного позову, суд першої інстанції, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, керуючись ст. 233 ЦК України, виходив з того, що ОСОБА_6 не надав суду належних та допустимих доказів, що укладення оспорюваних правочинів вчинено ним під впливом тяжкої для нього обставини і на вкрай невигідних умовах, чим друга сторона правочину скористалася.

Задовольняючи зустрічні позовні вимоги, суд першої інстанції, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, виходив з того, що ОСОБА_6 порушує право ОСОБА_7 на користування його майном - садовим будинком, який розташований по АДРЕСА_1.

Проте повністю з такими висновками судів погодитися не можна.

Як роз'яснено у постанові Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» <nau://ukr78> угода може бути визнана недійсною лише з підстав і з наслідками, передбаченими законом. Тому в кожній справі про визнання угоди недійсною суд повинен встановити наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання угоди недійсною і настання певних юридичних наслідків.

Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, у межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

При цьому, враховуючи норми ст. ст. 27, 31 ЦПК України, позивач самостійно визначає предмет й підстави позову та на власний розсуд розпоряджається своїми правами щодо предмета позову.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_6, звертаючись до суду з позовом, підставами недійсності оспорюваних договорів купівлі-продажу також зазначав те, що голова КС «Кредитна каса» ОСОБА_8 змусив його укласти оспорювані договори купівлі-продажу з відповідачем.

Відповідно до ст. 231 ЦК України правочин, вчинений особою проти її справжньої волі внаслідок застосування до неї фізичного чи психічного тиску з боку другої сторони або з боку іншої особи, визнається судом недійсним. Винна сторона (інша особа), яка застосувала фізичний або психічний тиск до другої сторони, зобов'язана відшкодувати їй збитки у подвійному розмірі та моральну шкоду, що завдані у зв'язку з вчиненням цього правочину.

Відповідно до ст. 233 ЦК України правочин, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, може бути визнаний судом недійсним незалежно від того, хто був ініціатором такого правочину. Сторона, яка скористалася тяжкою обставиною, зобов'язана відшкодувати другій стороні збитки і моральну шкоду, що завдані їй у зв'язку з вчиненням цього правочину.

Тобто вказані матеріальні норми є різними за своєю правовою природою і кожна з них є окремою підставою для пред'явлення позову про визнання правочину недійсним.

Суд першої інстанції всупереч вимогам ч. 4 ст. 10 ЦПК України <nau://ukr/1618-15|st10> не уточнив підстав позову, не вжив заходів до правильного вирішення спору та, відмовляючи у задоволенні первісного позову з підстав, передбачених ст. 233 ЦК України, не встановив фактичних обставин щодо вчинення позивачем оспорюваних правочинів проти його справжньої волі внаслідок застосування до нього тиску з боку голови КС «Кредитна каса» ОСОБА_8, якими позивач обґрунтовував свої вимоги про визнання недійсними оспорюваних правочинів, правовідносин відповідно до встановлених обставин не визначив та правових висновків щодо недійсності оспорюваних правочинів з підстав, передбачених ст. 231 ЦК України, не зробив.

Залишаючи без змін рішення суду першої інстанції в частині первісного позову, суд апеляційної інстанції на вказане уваги не звернув та погодився з висновком суду першої інстанції про недоведеність позивачем підстав, передбачених ст. 233 ЦК України, для визнання недійсними оспорюваних правочинів.

За таких обставин та враховуючи, що вирішення спору про усунення перешкод у користуванні майном, набутим на підставі оспорюваних правочинів, залежить від вирішення спору про визнання недійсними цих правочинів, ухвалені судові рішення підлягають скасуванню повністю з підстав, передбачених ст. 338 ЦПК України <nau://ukr/1618-15|st338>, з направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_6 задовольнити частково.

Рішення Кельменецького районного суду Чернівецької області від 24 листопада 2014 року та ухвалу апеляційного суду Чернівецької області від 29 квітня 2015 року скасувати та передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Судді: В.О. Кузнєцов Т.Л. Ізмайлова В.І. Мартинюк Г.І. Мостова М.І. Наумчук