У х в а л а

іменем україни

3 червня 2015 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Дьоміної О.О.,

суддів: Коротуна В.М., Маляренка А.В., Дем'яносова М.В., Cтупак О.В.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до товариства з обмеженою відповідальністю торгівельно-виробничої компанії «Львівхолод» про поновлення на роботі, стягнення заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування немайнової шкоди, за касаційною скаргою ОСОБА_2, який діє в інтересах ОСОБА_1, на рішення Червоноградського міського суду Львівської області від 16 грудня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Львівської області від 03 березня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У квітні 2014 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до товариства з обмеженою відповідальністю торгівельно-виробничої компанії «Львівхолод» (далі - ТОВ ТВК «Львівхолод») про поновлення на роботі, стягнення заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування немайнової шкоди.

В обґрунтування позовних вимог позивачка посилалась на те, що з 01 листопада 2013 року вона працювала в ТОВ ТВК «Львівхолод» на посаді оператора-касира магазину «Рукавичка» в м. Червоноград Львівської області. Наказом генерального директора № 496/1-к від 11 березня 2014 року її було звільнено із займаної посади на підставі п. 2 ст. 41 КЗпП України за згодою профкому.

У зв'язку із перебуванням ОСОБА_1 на лікарняному з 26 лютого 2014 року по 19 березня 2014 року наказом генерального директора № 1077-к від 08 травня 2014 року було скасовано наказ № 496/1-к від 11 березня 2014 року та видано новий наказ № 1078-к, яким датою звільнення позивача з роботи визначено 18 березня 2014 року.

Наказом генерального директора №1102/1-к від 12 травня 2014 року було внесено зміни до наказу № 1078-к і датою звільнення визначено 19 березня 2014 року.

Вважаючи своє звільнення незаконним, позивачка просила скасувати наказ про її звільнення від 08 травня 2014 року та поновити її на роботі, стягнути з ТзОВ ТВК «Львівхолод» на свою користь середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 17 000 грн 22 коп., нарахований та невиплачений заробіток та премію за листопад-грудень 2013 року у сумі 1 966 грн 33 коп.; 372 грн 40 коп. - за дні перебування у примусовій відпустці без збереження заробітку та 10 000 грн моральної шкоди.

Рішенням Червоноградського міського суду Львівської області від 16 грудня 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Львівської області від 03 березня 2015 року, у задоволенні позову було відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_2, який діє в інтересах ОСОБА_1, просить скасувати ухвалені судові рішення та справу передати на новий розгляд, мотивуючи свою вимогу порушенням судами норм процесуального права.

Касаційна скарга підлягає відхиленню з таких підстав.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України суд касаційної інстанції не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні суду чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції, з висновком якого погодився й суд апеляційної інстанції, виходив з безпідставності позовних вимог.

Судами встановлено, що 01 листопада 2013 року ОСОБА_1 була прийнята на роботу в ТзОВ ТВК «Львівхолод» на посаду оператора-касира магазину «Рукавичка» в м. Червоноград Львівської області.

04 листопада 2013 року між сторонами було укладено договір про повну індивідуальну матеріальну відповідальність, за умовами якого ОСОБА_1 несе повну матеріальну відповідальність за не забезпечення збереження довірених їй грошових коштів та матеріальних цінностей.

Наказом генерального директора № 496/1-к від 11 березня 2014 року ОСОБА_1 було звільнено із займаної посади на підставі п. 2 ст. 41 КЗпП України за згодою профкому.

Судами також встановлено, що підставою для звільнення ОСОБА_1 послугувала службова записка керівника відділу охорони від 26 лютого 2014 року, адресована генеральному директору названого товариства, про виявлення фактів зловживань зі сторони позивачки та допущення нею порушень посадових обов'язків при здійсненні розрахунково-касових операцій, яка була складена за наслідками проведеного службового розслідування, огляду відеоматеріалів записів із камер спостереження магазину, актів інвентаризації, актів вибіркових ревізій та акта про нестачу.

В подальшому наказом генерального директора № 1077-к від 08 травня 2014 року було скасовано вказаний вище наказ № 496/1-к від 11 березня 2014 року та видано новий наказ №1078-к, яким датою звільнення позивача з роботи визначено 18 березня 2014 року.

Наказом генерального директора №1102/1-к від 12 травня 2014 року було внесено зміни до наказу №1078-к і датою звільнення визначено 19 березня 2014 року.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 41 КЗпП України трудовий договір з ініціативи власника або уповноваженого ним органу може бути розірваний у випадку винних дій працівника, який безпосередньо обслуговує грошові, товарні або культурні цінності, якщо ці дії дають підстави для втрати довіри до нього з боку власника або уповноваженого ним органу.

Згідно зі ст. 43 КЗпП України розірвання трудового договору на цій підставі може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу (профспілкового представника), первинної профспілкової організації, членом якої є працівник.

Суди на підставі доказів, поданих сторонами, що належним чином оцінені, дійшли вірного висновку про те, що звільнення позивачки відбулось у зв'язку з порушенням нею функціональних обов'язків, визначених посадовою інструкцією.

Таким чином, суди, вирішуючи справу, дійшли вірного висновку про те, що звільнення ОСОБА_1 було проведено з дотриманням вимог чинного законодавства.

Зазначені висновки судів відповідають обставинам справи, а також узгоджуються з нормами матеріального та процесуального права, які судами правильно застосовані.

Відповідно до ст. 337 ЦПК України суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_2, який діє в інтересах ОСОБА_1, відхилити.

Рішення Червоноградського міського суду Львівської області від 16 грудня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Львівської області від 03 березня 2015 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.О. Дьоміна

Судді: В.М. Коротун

А.В. Маляренко

М.В. Дем'яносов

О.В. Cтупак