АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХМЕЛЬНИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________________
Справа № 688/4548/14-ц
Провадження № 22-ц/792/1597/15
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 серпня 2015 року м. Хмельницький

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

апеляційного суду Хмельницької області

в складі: головуючої - судді Грох Л.М.,

суддів: Костенка А.М., Гринчука Р.С.

при секретарі Гриньовій А.М.,

з участю прокурора та представників сторін,

розглянула у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом заступника військового прокурора Рівненського гарнізону в інтересах держави в особі Міністерства оборони України до концерну «Військторгсервіс», ОСОБА_1, з участю третьої особи без самостійних вимог ОСОБА_2 про визнання недійсним договору купівлі-продажу нерухомого майна за апеляційною скаргою військової прокуратури Рівненського гарнізону на рішення Шепетівського міськрайонного суду Хмельницької області від 26 червня 2015 року.

Заслухавши доповідача, пояснення учасників процесу, перевіривши матеріали справи, ознайомившись з доводами апеляційної скарги,

в с т а н о в и л а :

В грудні 2013 року заступник Рівненського прокурора з нагляду за додержанням законів у воєнній сфері звернувся до суду з позовом в інтересах держави в особі Міністерства оборони України до концерну "Військторгсервіс", ОСОБА_1 про визнання недійсним договору купівлі-продажу нерухомого майна. В обгрунтування позову зазначав, що 20 липня 2009 року між концерном "Військторгсервіс" в особі начальника філії „Управління торгівлі Західного оперативного командування" концерну „Військторгсервіс" Свідерського Г.М. та ОСОБА_1 за результатами проведених 22 квітня 2009 року публічних торгів був укладений нотаріально посвідчений договір купівлі-продажу будівлі магазину загальною площею 166 м.кв., що знаходиться по АДРЕСА_1 за ціною 22591,80 грн. Представник концерну Свідерський Г.М. не мав права вчиняти цей правочин, оскільки він діяв на підставі дозволу начальника Головного управління торгівлі Міністерства Оборони України Пукіра П.Н., повноваження якого щодо відчуження нерухомого майна були припинені на той час. Продаж майна відбувся без відповідного дозволу Міністерства оборони України, погодженого з Фондом державного майна України, тому прокурор стверджував, що оспорюваний правочин не відповідає вимогам закону та в силу ст.ст. 203, 215 ЦК України підлягає визнанню недійсним. Також прокурор просив поновити пропущений строк позовної давності.

Рішенням Шепетівського міськрайонного суду від 19 лютого 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Хмельницької області від 29 квітня 2014 року, в позові відмовлено.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 03 вересня 2014 року рішення Шепетівського міськрайонного суду Хмельницької області від 19 лютого 2014 року та ухвалу апеляційного суду Хмельницької області від 29 квітня 2014 року скасовано, а справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції, оскільки суд першої інстанції фактично встановлював обставини щодо виникнення віндикації, які не є предметом доказування у цій справі, та не врахував, що між сторонами у справі наявні договірні правовідносини, тому спір необхідно вирішувати відповідно до вимог ст.ст. 203, 215, 216 ЦК України. Цих недоліків не виправив і суд апеляційної інстанції.

Рішенням Шепетівського міськрайонного суду Хмельницької області від 26 червня 2015 року в позові про визнання недійсним договору купівлі-продажу нерухомого майна відмовлено.

В апеляційній скарзі військова прокуратура Рівненського гарнізону просить скасувати рішення суду як незаконне і прийняти нове рішення про задоволення позову. На думку апелянта, суд дійшов помилкового висновку про неналежно обраний спосіб захисту порушеного права та необхідність пред'явлення віндикаційного позову до набувача ОСОБА_1 про повернення майна з чужого незаконного володіння. Суд не застосував до спірних правовідносин ст.ст. 203, 215 ЦК України та не врахував, що продаж майна відбувся без відповідного дозволу Міністерства оборони України, погодженого з Фондом державного майна України, тому оспорюваний правочин не відповідає вимогам закону та в силу ст.ст. 203, 215 ЦК України підлягає визнанню недійсним.

В засіданні апеляційного суду прокурор та представник позивача підтримали апеляційну скаргу з викладених у ній підстав.

Представник відповідача ОСОБА_1 просив відхилити скаргу як безпідставну.

Колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення суду - скасуванню з ухваленням нового рішення з таких підстав.

Відповідно до ч.1 ст.309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, а також порушення або неправильне застосування норм матеріального права та процесуального права.

Суд першої інстанції не в повній мірі з'ясував обставини, якими обґрунтовувалися позовні вимоги та заперечення сторін, допустив порушення норм матеріального та процесуального права, у зв'язку з чим оспорюване рішення підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення.

Відмовляючи у позові, суд першої інстанції виходив з того, що Свідерський Г.М. не мав права відчужувати спірне нежиле приміщення, а його продаж відбувся з порушенням встановленого порядку, проте за наявності підстав, передбачених статтею 388 ЦК України, власник майна має право звернутися до суду з позовом про витребування майна у добросовісного набувача, а не з позовом про визнання договору відчуження майна недійсним.

Проте з таким висновком не можна повністю погодитися з таких підстав.

Встановлено, що будівля магазину загальною площею 166 м.кв., що знаходиться по АДРЕСА_1, належала державі на праві власності та перебувала в оперативному управлінні державного підприємства Міністерства оборони України «Управління торгівлі Західного оперативного командування».

Наказом Міністерства оборони України від 5 квітня 2007 року № 135 припинено діяльність державного підприємства «Управління торгівлі Західного оперативного командування» шляхом його реорганізації шляхом приєднання до концерну "Військторгсервіс", який є правонаступником усіх майнових прав та обов'язків цього підприємства.

Наказом Концерну від 24 квітня 2007 року № 21 створено філію «Управління торгівлі Західного оперативного командування», начальником якої призначено Свідерського Г.М.

Довіреністю № 220/2071 від 04.10.2004 року Міністерство оборони України уповноважило начальника Головного управління торгівлі тилу Пукіра П.Н. надавати від імені Міністерства оборони України підприємствам (установам) військової торгівлі висновки (дозволи) на відчуження майна, закріпленого за ними на праві господарського відання.

Ця довіреність скасована окремим дорученням міністра оборони України Гриценка А.С. від 12 лютого 2005 року.

22.04.2009 року Рівненською міжрегіональною універсальною товарно-майновою біржею «Прайс» проведено публічні торги з продажу будівлі магазину магазину загальною площею 166 м.кв., що знаходиться по АДРЕСА_1 і належить Концерну. Переможцем цих прилюдних торгів став ОСОБА_1, що запропонував ціну 22591,80 грн.

20.07.2009 року Концерн в особі начальника філії «Управління торгівлі Західного оперативного командування» Свідерського Г.М. та ОСОБА_1 уклали договір купівлі-продажу нежилого приміщення, посвідчений приватним нотаріусом Шепетівського міського нотаріального округу Петровською Л.О., за умовами якого Концерн продав, а ОСОБА_1 придбав за ціною 22591,80 грн. нежитлову будівлю (магазин) загальною площею 166 м.кв., що знаходиться по АДРЕСА_1.

Зазначені обставини підтверджуються наявними у справі письмовими доказами і фактично не оспорюються сторонами.

Частиною 1 статті 317 ЦК України встановлено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Згідно до ч.ч. 1, 2 ст. 326 ЦК України у державній власності є майно, у тому числі грошові кошти, яке належить державі Україна. Від імені та в інтересах держави Україна право власності здійснюють відповідно органи державної влади.

В силу ст. 1 Закону України від 21 вересня 2006 року № 185-V «Про управління об'єктами державної власності» (далі - Закон № 185-V) управління об'єктами державної власності - здійснення Кабінетом Міністрів України та уповноваженими ним органами, іншими суб'єктами, визначеними цим Законом, повноважень щодо реалізації прав держави як власника таких об'єктів, пов'язаних з володінням, користуванням і розпорядженням ними, у межах, визначених законодавством України, з метою задоволення державних та суспільних потреб.

Суб'єктами управління об'єктами державної власності є: Кабінет Міністрів України; Фонд державного майна України; міністерства та інші органи виконавчої влади; органи, які здійснюють управління державним майном відповідно до повноважень, визначених окремими законами; державні господарські об'єднання, державні холдингові компанії, інші державні господарські організації; юридичні та фізичні особи, які виконують функції з управління корпоративними правами держави; Національна академія наук України, галузеві академії наук (ч. 1 ст. 4 Закону № 185-V)

Майно, яке передане державним комерційним підприємствам, установам та організаціям, є об'єктами управління державної власності (ч. 1 ст. 3 Закону № 185-V в редакції на час виникнення спірних правовідносин).

Як передбачено ч. 2 ст. 74 ГК України, майно державного комерційного підприємства закріплюється за ним на праві господарського відання.

Право господарського відання є речовим правом суб'єкта підприємництва, який володіє, користується і розпоряджається майном, закріпленим за ним власником (уповноваженим ним органом), з обмеженням правомочності розпорядження щодо окремих видів майна за згодою власника у випадках, передбачених цим Кодексом та іншими законами (ч. 1 ст. 136 ГК України).

У відповідності до п.п. «и» п. 18 ч. 2 ст. 5, п.п. «и» п. 2 ч. 1 ст. 7 Закону № 185-V (в редакції на час виникнення спірних правовідносин) здійснюючи управління об'єктами державної власності, Кабінет Міністрів України визначає порядок відчуження та списання об'єктів державної власності. Фонд державного майна України відповідно до законодавства щодо нерухомого та іншого окремого індивідуально визначеного державного майна дає дозвіл (погодження) на відчуження державного майна у випадках, встановлених законодавством.

Згідно з п. 6 Порядку відчуження об'єктів державної власності, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 6 червня 2007 року № 803, відчуження майна здійснюється безпосередньо суб'єктом господарювання, на балансі якого перебуває таке майно, лише після надання на це згоди або дозволу відповідного суб'єкта управління майном, який є представником власника і виконує його функції у межах, визначених законодавчими актами. Рішення про надання згоди на відчуження нерухомого майна, а також повітряних та морських суден, суден внутрішнього плавання та рухомого складу залізничного транспорту приймається суб'єктами управління лише за погодженням з Фондом державного майна.

За договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму (ч. 1 ст. 655 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 658 ЦК України право продажу товару, крім випадків примусового продажу та інших випадків, встановлених законом, належить власникові товару.

Особливості договору купівлі-продажу окремих видів майна можуть встановлюватися законом (ч. 5 ст. 656 ЦК України).

Пунктом 1.1 Статуту Концерну „Військторгсервіс" встановлено, що Концерн є державним господарським об'єднанням, заснованим на державній власності. Концерн належить до сфери управління Міністерства оборони України (далі - Орган управління майном).

Відповідно до п.п. 7.3, 7.5 Статуту Концерну майно Концерну перебуває в державній власності і закріплене за ним на праві господарського відання. Здійснюючи право господарського відання, Концерн володіє, користується і розпоряджається зазначеним майном з обмеженням правомочності розпорядження щодо окремих видів майна за згодою Органу управління майном у випадках, передбачених чинним законодавством України. Відчуження основних фондів Концерну здійснюється ним лише за попередньою згодою Органу управління майном і, як правило, на конкурентних засадах, відповідно до чинного законодавства України.

Таким чином, з врахуванням наведених норм права, положень Статуту Концерну, останній мав право відчужити це майно лише на підставі відповідного рішення Міністерства оборони України про надання згоди на відчуження нерухомого майна, погодженого з Фондом державного майна України.

Укладаючи 20.07.2009 року оспорюваний договір купівлі-продажу, Свідерський Г.М. діяв від імені Концерну на підставі довіреності Концерну від 29 грудня 2008 року, посвідченої приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Ганчук Ю.Я., та на підставі дозволу на відчуження цього майна, наданого листом начальника Головного управління торгівлі тилу Міністерства оборони України Пукіра П.Н. від 12 листопада 2004 року № 140/6/1466/9 «Про надання дозволу відчуження», що втратив силу після скасування 12 лютого 2005 року Міністерством оборони України довіреності від 04.10.2004 року № 220/2071 на ім'я Пукіра П.Н. щодо надання висновків (дозволів) на відчуження майна підприємствам (установам) військової торгівлі від імені Міністерства оборони України.

Водночас, незалежно від цієї обставини, зазначений дозвіл на відчуження цього майна на час укладення оспорюваного правочину втратив чинність і в силу пункту 50 Порядку відчуження об'єктів державної власності, затвердженого Постановою КМ України від 06.06.2007 року № 803 (в редакції від 24.06.2009 року, чинній на час виникнення спірних правовідносин), за яким рішення про надання згоди суб'єкта управління на відчуження майна діє не більш як 12 місяців з дати його прийняття.

Відсутність дозволу Міністерства оборони України як органу управління державним майном Концерну, погодженого з Фондом державного майна України, на відчуження вищевказаної будівлі магазину, спростовує висновок суду першої інстанції про наявність вільного волевиявлення Міністерства оборони України на відчуження цього майна.

В свою чергу за відсутності дозволу Міністерства оборони України, погодженого з Фондом державного майна України, на відчуження вищевказаної будівлі магазину, Концерн в особі його представника Свідерського Г.М. не мав необхідного обсягу цивільної дієздатності на укладення договору купівлі-продажу спірного майна.

В силу ч. 1 ст. 203 ЦК України (в редакції на час виникнення спірних правовідносин) зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності (ч.2 ст.203 ЦК України).

Частиною 1 статті 215 ЦК України визначено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до п. 21 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» спір про повернення майна, що виникає з договірних відносин або відносин, пов'язаних із застосуванням наслідків недійсності правочину, підлягає вирішенню відповідно до законодавства, яке регулює ці відносини.

У разі коли між особами відсутні договірні відносини або відносини, пов'язані із застосуванням наслідків недійсності правочину, спір про повернення майна власника підлягає вирішенню за правилами ст.ст. 387, 388 ЦК України.

Враховуючи те, що між сторонами у справі наявні договірні правовідносини, спір про недійсність правочину необхідно вирішувати відповідно до вимог ст. ст. 203, 215, 216 ЦК України, а тому на спірні правовідносини положення ст.ст. 387, 388 ЦК України (віндикація) не розповсюджуються.

При цьому судом першої інстанції не враховано, що стороною договору купівлі-продажу від 12 липня 2009 року як власник спірного об'єкту Свідерський Г.М. не був, а діяв від імені Концерну «Військторгсервіс», а тому віндикація на спірні правовідносини не поширюється.

Факт укладення оспорюваного договору купівлі-продажу з порушенням вимог ч.ч.1, 2 ст. 203 ЦК України є підставою для визнання його недійсним в силу ч.1 ст. 215 ЦК України.

Обговорюючи питання позовної давності, про застосування якої заявляла сторона відповідача ОСОБА_1 в суді першої інстанції, апеляційний суд приймає до уваги таке.

Статтею 256 ЦК України визначено, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ч. 1 ст. 257 ЦК України).

В силу ч.ч. 4, 5 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

Встановлено, що Міністерство оборони як орган управління майном не було своєчасно повідомлено про укладення оспорюваного правочину внаслідок недобросовісності службових осіб Концерну «Військторгсервіс», тому суд виходить з того, що позовна давність пропущена позивачем з поважних причин і порушене право держави в особі Міністерства оборони підлягає захисту.

При цьому посилання представника відповідача на обізнаність Міністерства оборони про цю угоду з часу її укладення не ґрунтується на матеріалах справи.

Так, факт звернення ОСОБА_1 щодо передачі частини земельної ділянки військового містечка в зв'язку з придбанням будівлі магазину (а.с. 139-143, т.2) до квартирно-експлуатаційного відділу м. Хмельницького як організації, що належить до сфери управління Міністерства оборони України, не свідчить про обізнаність безпосередньо Міністерства оборони України як центрального органу виконавчої влади про укладення оспорювання угоди.

З врахуванням наведеного заявлений позов є обґрунтованим і підлягає задоволенню, в зв'язку з чим оскаржуване рішення слід скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Керуючись ст.ст. 307, 309, 314, 316, 317, 319, 324 ЦПК України, колегія суддів

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу військової прокуратури Рівненського гарнізону задовольнити.

Рішення Шепетівського міськрайонного суду Хмельницької області від 26 червня 2015 року скасувати та ухвалити нове рішення.

Позов задовольнити.

Визнати недійсним договір купівлі-продажу нерухомого майна, належного державі в особі Міністерства оборони України і яке знаходиться на праві господарського відання концерну "Військторгсервіс", укладений 20 липня 2009 року між концерном "Віськторгсервіс" в особі начальника філії "Управління торгівлі Західного оперативного командування" Свідерського Г.М. та ОСОБА_1.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуюча: /підпис/

Судді: /підписи/

З оригіналом згідно: суддя апеляційного суду Л.М.Грох

_________________________________________________________________________

Головуюча у першій інстанції: Цідик А.Ю. Провадження № 22-ц/792/1597/15

Доповідач: Грох Л.М. Категорія: 20