Справа № 316/747/15-ц
Провадження № 2/316/435/15
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"02" вересня 2015 р. м.Енергодар

Енергодарський міський суд Запорізької області

в складі головуючого судді: Курач І.В.,

при секретарі: Черкашиній О.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Енергодар Запорізької області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю « Лізингова компанія « Автофінанс» про захист прав споживача, визнання пункту договору недійсним, розірвання договору фінансового лізингу та стягнення коштів, -

ВСТАНОВИВ:

21 березня 2015 року нею та Товариством з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Автофінанс» (далі-Відповідач) було укладено договір Фінансового лізингу № 001305 з додатками (далі-Договір), згідно якого предметом Лізингу по даному договору є: Renault Dokker.

Відповідно до умов Договору лізингодавець (Відповідач) бере на себе зобов'язання придбати предмет лізингу (Renault Dokker, зазначений у специфікації, що є додатком № 2 до договору) у власність та передати предмет лізингу у користування лізингоодержувачу (Позивачу) на умовах, передбачених договором.

В усній формі представник відповідача роз'яснила, що вона повинна спочатку сплатити передплату за транспортний засіб в сумі 39 853 гривень шляхом перерахування коштів на розрахунковий рахунок відповідача, після чого з нею буде укладено договір лізингу і протягом декількох днів відповідач передасть в користування предмет лізингу. В той же день нею було сплачено рахунок на суму 39 853 грн. з зазначенням призначення платежу згідно договору № 001305.

Однак, представником відповідача не було роз'яснено призначення платежу який виявився адміністративним платежем, тобто винагородою лізингодавцю за організаційні заходи, пов'язані з підготовкою та укладенням договору. Вана ж вважала, що це часткова оплата вартості транспортного засобу (зі слів представника компанії та призначення платежу, що був зазначений в рахунку для оплати, наданим цим представником). В договорі це передбачено, але у неї не було можливості детально ознайомитися з умовами договору до його підписання, оскільки представник відповідача не надала достовірної ініформації, завірила в тому, що всі істотні умови договору вона пояснила та спонукала підписати договір швидше, мотивуючи тим, що на неї чекають інші особи, які бажають укласти договір лізингу. Крім цього, протягом обіцяних днів предмет лізингу так і не був переданий.

Компанія відмовилась передавати предмет лізингу з посиланням на те, що договором передбачено передачу транспортного засобу протягом строку, який становить не більше 120 робочих днів з моменту сплати адміністративного платежу, 50% від вартості предмету лізингу, комісії за передачу предмета лізингу, а сплачена сума в розмірі 39 853 грн. є адміністративним платежем за оформлення договору. Вважає, що під час попередніх переговорів представником компанії її введено в оману щодо умов виконання договірних зобов'язань. Після підписання і вивчення змісту договору їй стало зрозуміло, що сплачені кошти не повернути, та можливості розірвати договір немає, оскільки договір не передбачає можливості розірвання з ініціативи лізингоодержувача, що є порушенням прав позивача як споживача.

Посилаючись на норми Закону України « Про захист прав споживачів», норми Цивільного Кодексу України, просить суд: - визнати п. 12.1 договору фінансового лізингу № 001305 з додатками від 21 березня 2015 року недійсним; - розірвати договір фінансового лізингу № 001305 з додатками від 21 березня 2015 року; - стягнути з ТОВ «Лізингова компанія «Автофінанс» сплачені кошти в розмірі 39 853 (тридцять дев'ять тисяч вісімсот п'ятдесят три) грн. та судові витрати покласти на відповідача.

В судовому засіданні позивач та його представник, що діє на підставі довіреності ОСОБА_2 ( а.с. 69) , вимоги викладені в позовній заяві підтримали в повному обсязі, надали пояснення відповідно до тексту позовних вимог та до тексту пояснень на заперечення відповідача ( а.с. 71-76) наполягають на задоволенні позову.

Представник відповідача в судове засідання не з'явився, належним чином повідомлявся про розгляд справи, надав заяву про розгляд справи в його відсутність (а.с. 59), надав письмові заперечення ( а.с. 43-47; 59).

Вислухавши доводи сторони позивача, дослідив матеріали справи суд прийшов до переконання, що позовні вимоги задоволенню не підлягають з наступних підстав.

Судом встановлено, що між сторонами по справі 21.03.2015 року укладено договір № 001305 фінансового лізингу з додатками ( а.с. 11-18; 19-22).

Підписавши договір, сторони погодились на умови, викладені в договорі.

На виконання умов договору позивач сплатила адміністративний платіж в розмірі 39 853,0 грн., шляхом перерахування коштів на розрахунковий рахунок відповідача ( а.с. 22).

Умовами договору в розділі визначення термінів зазначено, що адміністративний платіж - першочерговий одноразовий платіж, який входить до складу першого платежу, що підлягає сплаті лізингоодержувачем на користь лізингодавця за перевірку, розгляд та підготовку документів для укладення договору, незалежно від назви призначення призначення платежу у квитанції на сплату. Розмір адміністративного платежу відображається в Додатку №1 до договору та становить погоджений сторонами відсоток від вартості предмета лізингу.

Згідно з ст.12.1 зазначеного договору лізингоодержувач який сплатив адміністративний платіж, частково або повністю сплатив авансовий внесок та не отримав транспортний засіб, має право розірвати даний договір за власним бажанням, про що має повідомити лізингодавця у письмовій формі з чітким волевиявленням щодо розірвати договір, шляхом направлення відповідного листа рекомендованою кореспонденцією на адресу лізингодавця. У строк, встановлений чинним законодавством, лізингодавець розглядає заяву лізингоодержувача та надає письмову відповідь, в якій повідомляє про розірвання договору та про наслідки його розірвання. В такому випадку поверненню підлягають 60% від сплаченого авансового платежу та/або частини авансових платежів ,40% лізингодавець утримує в якості штрафу за дострокове розірвання договору. Адміністративний платіж у такому випадку поверненню не підлягає.

Відповідно до ст. 2 Закону України «Про фінансовий лізинг», відносини, що виникають у зв'язку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями ЦК України про лізинг, найм, (оренду), купівлю-продаж, поставку з урахуванням особливостей, що встановлюються цим Законом.

Правовідносини, що виникають із договору лізингу, регулюються параграфом 6 глави 58 ЦК України, в якому відсутні положення щодо обов'язковості нотаріального посвідчення такого договору.

Згідно ст. 6 Закону України «Про фінансовий лізинг» договір лізингу має бути укладений в письмові формі. Істотними умовами договору лізингу є: предмет лізингу, строк, на який лізингоодержувачу надається право користування предметом лізингу, розмір лізингових платежів та інші умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до частини 1 статті 806 ЦК України за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі).

Аналогічне визначення договору лізингу міститься і у статті 1 Закону України "Про фінансовий лізинг".

Відносини, що виникають у зв'язку з договором лізингу, регулюються положеннями ЦК України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, поставку та Законом України "Про фінансовий лізинг" (частина 2 статті 806 ЦК України та частина 1 статті 2 Закону України "Про фінансовий лізинг").

За договором лізингу майновий інтерес лізингодавця полягає у розміщенні та майбутньому поверненні з прибутком грошових коштів, а майновий інтерес лізингоодержувача - в можливості користуватися та придбати предмет лізингу у власність.

Таким чином, на правовідносини, що складаються між сторонами договору лізингу щодо одержання лізингодавцем лізингових платежів у частині покупної плати за надання майна в майбутньому у власність лізингоодержувача, поширюються загальні положення про купівлю-продаж.

Статтею 692 ЦК України встановлено, що покупець зобов'язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару, встановлену в договорі. Договором купівлі-продажу може бути передбачено розстрочення платежу.

Згідно зі статтею 697 ЦК України договором може бути встановлено, що право власності на переданий покупцеві товар зберігається за продавцем до оплати товару або настання інших обставин.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 18 Закону України "Про захист прав споживачів" продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими.

Суд не погоджується з позицією сторни позивача, що умови договору фінансового лізингу є несправедливими та невигідними для позивача, з наступних підстав.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими.

Визначення поняття «несправедливі умови договору» закріплено в ч. 2 ст. 18 цього Закону - умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Умови договору, які можуть бути несправедливими визначено у ч. 3 ст. 18 цього Закону.

У пункті 7 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» № 9 від 06 листопада 2009 року правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. У разі якщо під час розгляду спору про визнання правочину недійсним як оспорюваного та застосування наслідків його недійсності буде встановлено наявність підстав, передбачених законодавством, вважати такий правочин нікчемним, суд, вказуючи про нікчемність такого правочину, одночасно застосовує наслідки недійсності нікчемного правочину.

З матеріалів справи вбачається, що сторони дійшли угоди по умовам договору фінансового лізингу від 21.03.2015 року та підписали його.

Будь-яких належних доказів на підтвердження того, що позивача на час підписання договору було введено в оману та договір йому було нав'язано матеріали справи не містять.

Зважаючи на викладені положення чинного законодавства, доводи сторін, матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовна заява не є обґрунтованою і не підлягає задоволенню, оскільки укладений договір лізингу відповідає усім вимогам закону, його нотаріальне посвідчення не вимагається, а відповідач мав право на укладення договору, оскільки згідно довідки Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг ФЛ № 486 від 11 вересня 2012 року «Лізінгова компанія «Автофінанс» має право надавати послуги з фінансового лізингу (а.с. 48), а договором передбачено, що адміністративний платіж за організацію даного договору лізингоодержувачу не повертається ( ст.12.1 Договору).

Відповідно ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати, якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

При зверненні до суду позивач не сплатив судовий збір, з посиланням на Закон України « При захист прав споживача».

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 806, 808 ЦК України, Закону України « Про захист прав споживача» , ст. ст.10,57-60,88,209, 212-215 ЦПК України, суд -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Автофінанс» про захист прав споживача, визнання пункту договору недійсним, розірвання договору фінансового лізингу та стягнення коштів відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 судовий збір на користь держави в розмірі 487,20 грн..

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя: І. В. Курач