Справа №461/5969/14-ц
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 червня 2015 року Галицький районний суд м. Львова

в складі: головуючого судді Волоско І.Р.

при секретарі Підлужному Р.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду в м. Львові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики; та зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання договору позики недійсним ,-

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернувся з позовом до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики. В обґрунтування позову з урахуванням уточнень від 06.04.2015 покликається на те, що він у 2005 році позичив відповідачу кошти в розмірі 550 000,00 грн., які останній зобов'язувався повернути. Для документального підтвердження позики відповідач написав йому розписку. В подальшому з метою пролонгації терміну виконання взятих на себе зобовязань за згодою сторін відповідач декілька разів надавав відповідні власноручно написані письмові підтвердження свого грошового боргу, поновлюючи текст попередніх розписок і вказуючи нові терміни виконання зобовязань. Зокрема, 30.10.2008 відповідач зобовязувався повернути 550 000,00 гривень до 30.01.2009 року. Згодом сторони продовжили термін виконання цієї позики до 31.05.2009 року, що власноручно відображено відповідачем у розписці і визначили що сума боргу складає еквівалент 69 000,00 доларів США. При цьому, відповідач у якості гарантії повернення позичених, згідно цієї розписки грошових коштів, надавав у заставу позивачу земельну ділянку, а також незавершений будівництвом будинок та підсобні приміщення, які розташовані на даній ділянці.

Оскільки між сторонами існували нормальні ділові стосунки, 22.02.2009 року, відповідач при наявності невиконаних вище згаданих зобовязань в черговий раз позичив у позивача 38150,00 доларів США на строк до 22.05.2009 року, що також оформлено договором позики. Кошти у повній сумі відповідач отримав, про що власноручно вказав у розписці на останній сторінці договору позики. При цьому, у якості забезпечення повернення позики відповідач передав позивачу у заставу 2 земельні ділянки, які знаходяться в с. Заозерне Любомльського району Волинської області.

Відповідач запевняв про виконання найближчим часом наявних у нього перед позивачем грошових зобовязань. З огляду на існування нормальних ділових відносин, без повернення попередніх двох позик, відповідач для розвитку свого бізнесу черговий раз 25.12.2013 позичив у позивача 60 350,00 доларів США. Про дану позику коштів відповідач власноручно написав розписку, у якій вказав загальну суму боргу по всіх трьох позиках, а саме 167 500,00 доларів США, що на той час становило еквівалент 1926000,00 грн. строком до 19.03.2014 року.

Однак, на даний момент відповідачем зобов'язання ні частково, ні в повному обсязі не виконане, кошти йому не повернуті. Відтак, позивач вирішив звернутися за захистом своїх прав до суду, просить постановити рішення з урахуванням уточнень про стягнення з відповідача 167 500,00 доларів США основного боргу за договорами позики, що на 06.04.2015 року еквівалентно 3903554,00 грн., трьох відсотків річних в розмірі 122881,74 грн., процентів за користування позикою в розмірі 620 611,62 грн. В підтвердження позовних вимог покликається на розписки, експертне дослідження.

В ході судового розгляду справи, ОСОБА_2 позов заперечив, звернувся до суду із зустрічними позовними вимогами про визнання недійсним договору позики від 25.12.2013 року, укладеного між позивачем та відповідачем на суму еквівалентну 1 926 000,00 грн. В обґрунтування зустрічного позову покликається на те, що договір позики є безгрошовим, оскільки насправді грошові кошти не передавались. Вказав, що дійсно до укладення оспорюваного договору позики від 25.12.2013 року між сторонами існували відносини позики, за якими він позичав 30.10.2008 року 550 000,00 грн., що складало на той час еквівалент 69000,00 доларів США на умовах строковості до 31.05.2009 року, а 22.02.2009 року 38150,00 доларів США до 22.05.2009 року. Вказані суми позики повністю ним повернуті позивачу за первісним позовом. Зважаючи на хороші ділові відносини він, на прохання позивача за первісним позовом ОСОБА_1 в березні 2014 року видав оскаржувану розписку від 25.12.2013 року на суму 1926000,00 грн., однак насправді жодних грошових коштів за цією розпискою не передавалось. Просить визнати цей договір позики фіктивним, вчиненим під впливом обману, що є підставою для визнання правочину недійсним.

В судовому засіданні ОСОБА_1 первісні позовні вимоги, уточнені відповідною заявою підтримав, дав аналогічні пояснення, викладені у позовній заяві. Крім того зазначив, що протягом тривалого часу відповідач запевняв про наявність у його власності земельних ділянок, гарантуючи повернення боргу. У березні 2013 року він дізнався, що відповідач відчужив земельні ділянки, а у жовтні 2013 року відчужив земельну ділянку, розташовану в с.Соснівка, якою гарантував останню позику. Оскільки звернення до відповідача про повернення суми боргу виявились безрезультатним, тому просить позов задовольнити і стягнути з відповідача суму основного боргу з трьома відсотками річних, процентами за користування позикою і відшкодувати понесені судові витрати. Зустрічний позов заперечив.

Представник позивача ОСОБА_3, діючи згідно угоди про надання правової допомоги, уточнені позовні вимоги підтримав повністю, покликаючись на вказані у позовній заяві обставини. Просить позов задовольнити, відмовити у задоволенні зустрічного позову.

ОСОБА_2 в судовому засіданні первісний позов заперечив. Зазначив, що вчинення правочину у іноземній валюті має бути наслідком визнання недійсним такого правочину, оскільки грошовою одиницею України є гривня. Щодо вимоги про стягнення процентів за користування позикою вказав, що оскільки не доведено наявність заборгованості за основною сумою боргу по розписці від 25.12.2013 року, тому безпідставним є нарахування процентів за користування позикою. Стосовно нарахування трьох відсотків річних, то такі підлягають стягненню лише у випадку прострочення грошового зобовязання, яке визначено у гривнях. Просить відмовити у задоволенні первісного позову, підтримав зустрічний позов і просив визнати недійсним договір позики, оформлений розпискою від 25.12.2013 на суму 1926000,00 грн.

Представник відповідача ОСОБА_4 в судовому засіданні первісний позов заперечив, підтримав зустрічний.

Заслухавши пояснення учасників судового процесу, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, дослідивши та перевіривши усі обставини справи, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає за необхідне первісний позов задовольнити частково, у задоволенні зустрічного позову відмовити.

Відповідно до ч.1 ст.3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно із ст.4 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Згідно з положеннями ч.2 ст.533 ЦК України якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Згідно з положеннями ч.1 ст.1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Предметом договорів позик у даній справі є як гривня, так і іноземна валюта.

Відповідно до частини другої статті 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.

В абзаці четвертому пункту 1 статті 1 декрету Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року №15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» (у редакції, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин) іноземна валюта - іноземні грошові знаки у вигляді банкнотів, казначейських білетів, монет, що перебувають в обігу та є законним платіжним засобом на території відповідної іноземної держави, а також вилучені з обігу або такі, що вилучаються з нього, але підлягають обмінові на грошові знаки, які перебувають в обігу, кошти у грошових одиницях іноземних держав і міжнародних розрахункових (клірингових) одиницях, що перебувають на рахунках або вносяться до банківських та інших фінансових установ за межами України.

Крім цього ч.2 ст.1047 ЦК України передбачено, що на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Таким чином, відповідно до вимог ЦК розписка є одночасно документом, який підтверджує й передачу грошей позикодавцем позичальнику, й укладення договору позики.

Судом встановлено, що сторони уклали договори позики, за якими позивач ОСОБА_1 30.10.2008 передав відповідачу ОСОБА_2 у власність кошти в розмірі 550000 грн., а ОСОБА_2 зобов'язувався повернути ОСОБА_1 вказану суму позики до 30.01.2009. В подальшому сторони погодили, що згадана сума еквівалентна 69000 доларів США і термін повернення позики продовжено до 31.05.2009.

З договору позики від 22.02.2009 вбачається, що позивач ОСОБА_1 передав відповідачу ОСОБА_2 у власність кошти в розмірі 38150 доларів США, а ОСОБА_2 зобов'язувався повернути ОСОБА_1 вказану суму позики до 22.05.2009.

Встановлено, що 25.12.2013 року позивач ОСОБА_1 передав відповідачу ОСОБА_2 у власність кошти в розмірі 60 350 доларів США. Про дану позику коштів відповідач власноручно написав розписку, у якій вказав загальну суму боргу по всіх трьох позиках, а саме 167 500 доларів США. Ця сума складається з 69 000 доларів США за першою розпискою, 38 150 доларів США за другою розпискою і 60 350 доларів США за останньою розпискою, а всього на загальну суму 167 500 доларів США.

Дані договори оформлені письмовими розписками відповідача, оригінали яких знаходяться у позивача, надані ним суду і оглянуті судом.

На переконання суду, за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Встановлено, що по закінченні термінів, визначених сторонами і обумовленими договорами позик, жодних коштів у погашення боргу відповідач позивачу не повернув.

Факт позики грошей, оформлений останньою розпискою заперечується відповідачем з покликанням на безгрошовість. При цьому, відповідач вказує на те, що кошти, які він позичав у позивача, оформлені розписками від 30.10.2008 та від 22.02.2009 ним повернуті і оригінали розписок знаходяться у нього. Проте, жодних підтверджуючих розписок, складених з цього приводу позивачем, відповідачем суду не було надано.

Суд відхиляє такі заперечення на позов, оскільки з висновку експертного дослідження № 1. від 27.01.2015р., проведеного експертом НДЕКЦ ГУМВСУ на Львівській залізниці вбачається, що розписки про передачу коштів відповідачу і отримання таких останнім, що були надані позивачем для дослідження, є оригіналами.

Допитаний судом свідок ОСОБА_5, котрий проводив експертне дослідження, ствердив, що надані йому для дослідження розписки він перевіряв згідно існуючої методики, яка дає можливість 100% визначити чи є досліджуваний документ оригіналом. Вказав, що досліджувані ним розписки є оригіналами.

Наведене дає суду підстави вважати, що наявність у позивача боргових документів відповідача підтверджує право ОСОБА_1 вимагати повернення основного боргу від відповідача і одночасно спростовує позицію відповідача про повернення ним боргу. Заперечення на позов є голослівними і не беруться судом до уваги.

Таким чином, сума боргу підлягає стягненню за правилом, установленим ч. 2 ст.533 ЦК України, тобто на день ухвалення судового рішення.

Задовольняючи частково первісні позовні вимоги, суд відмовляє у задоволенні зустрічного, виходячи з наступного.

Відповідач, оскаржуючи договір позики від 25.12.2013, укладений між ним та ОСОБА_1 про отримання позики грошових коштів в сумі 1926000 грн., що підтверджується розпискою, просить визнати його неукладеним у звязку з його безгрошовістю, а відтак таким, що містить ознаки фіктивного правочину.

Статтею 234 ЦК України не передбачено коло осіб, які мають право звертатись з позовом про визнання фіктивного правочину недійсним. Це можуть зробити сторона фіктивного правочину або інша заінтересована особа.

Згідно з вимогами ст.16 ЦК України, звертаючись до суду, позивач за власним способом обирає спосіб захисту. Обравши способом захисту визнання правочину недійсним, позивач в силу ст.10 ЦПК України зобовязаний довести правову та фактичну підставу недійсності правочину.

Так, відповідно до ч.1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, пятою та шостою ст.203 цього Кодексу.

За умовами ст.234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлюються цим правочином.

За розясненнями, що містяться в п.24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 р. №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. Судам необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин.

Отже, фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для вигляду, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаний. При вчиненні фіктивного правочину сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином, або фіктивний правочин може взагалі не мати правової мети. Для визнання правочину фіктивним ознака вчинення його лише для вигляду має бути властива діям обох сторін правочину. Якщо одна сторона діяла лише для вигляду, а інша намагалась досягти правового результату, такий правочин не можна визнавати фіктивним.

Відповідно до ст. 10, 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обставини, визнанні сторонами, не підлягають доказуванню.

Судом встановлено, що відповідач позичав у позивача грошові кошти, що підтверджується оригіналами розписок, які знаходяться у позивача.

Суд констатує, що відповідач, у судовому засіданні визнав факт написання ним тексту вищевказаних розписок, однак вказав, що вказані ним суми з попередніх двох розписок на суму 69000 доларів США та на суму 38150 доларів США ним повернуті, а остання розписка написана ним на прохання позивача, при цьому жодних грошових коштів він від ОСОБА_1 насправді не отримував у грудні 2013 року.

Отже, в судовому засіданні позивачем за зустрічним позовом не надано достатніх доказів того, що при укладенні договору позики від 25.12.2013 у сторін не було наміру створити дійсні правові наслідки на його укладення, що такий вчинено під впливом обману і такий характеризується як фіктивний.

Враховуючи наведене, оцінюючи докази у їх сукупності, суд приходить до висновку, що зустрічні позовні вимоги про визнання недійсним договору позики на суму 1926000 грн., що еквівалентно 167 500 доларів США є безпідставними, у зв'язку з чим зустрічний позов до задоволення не підлягає.

Відповідно до уточнених позовних вимог від 06.04.15р.позивач просить стягнути з відповідача 3903 554 грн. в повернення основного боргу, що еквівалентно 167 500 доларів США згідно курсу НБУ, 122 881,74 грн. трьох процентів річних та 620 611,62 грн. процентів за прострочення виконання зобов'язання, а також суму сплаченого судового збору.

Станом на день ухвалення судового рішення по даних НБУ курс долара США до гривні становить 21,1693 гривень за 1 долар США, а відтак сума боргу в перерахунку на національну валюту становить 3 545 867, 75 гривень.

За таких обставин позовні вимоги в частині стягнення суми боргу слід задовольнити частково в розмірі 3 545 857,75 гривень.

Оцінюючи зібрані та перевірені судом докази в їх сукупності, суд приходить до переконання, що первісний позов слід задовольнити частково, оскільки відповідач заборгував позивачу 167 500,00 доларів США, тому цю суму основного боргу слід стягнути з відповідача, що на день розгляду справи становить 3 545 857,75 грн. згідно офіційного курсу НБУ на день постановлення рішення.

В решті позовних вимог про стягнення трьох процентів річних та процентів за користування суми позики суд відмовляє.

У зв'язку із частковим задоволенням позову у відповідності до ст..88 ЦПК України з відповідача підлягають стягненню в користь позивача судові витрати відповідно до розміру задоволених позовних вимог і які документально понесені останнім.

Керуючись ст.ст. 16, 509, 525, 526, 610, 1046, 1047, 1049 ЦК України, ст.ст. 3, 60, 88, 213,214,215 ЦПК України, суд,-

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики - задоволити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь позивача ОСОБА_1 суму боргу в розмірі 3 545 857,75 грн., що еквівалентно 167 500 (сто шістдесят сім тисяч пятсот) доларів США та судові витрати в розмірі 3575 грн.

В решті позовних вимог ОСОБА_1 відмовити.

В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_6 до ОСОБА_1 про визнання договору позики недійсним відмовити за безпідставністю позовних вимог.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до апеляційного суду Львівської області протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні в судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії рішення.

Суддя І.Р.Волоско.