У Х В А Л АІМЕНЕМ УКРАЇНИ
27 травня 2015 року м. Київ

Колегія суддів Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

Журавель В.І., Черненко В.А., Штелик С.П.

розглянувши в попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до Сумського державного університету, третя особа - ректор Сумського державного університету Васильєв Анатолій Васильович, про визнання наказу незаконним, визнання трудового договору укладеним на невизначений строк, поновлення на роботі та стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу, відшкодування моральної шкоди, за касаційною скаргою ОСОБА_4 в особі представника ОСОБА_6 на рішення Ковпаківського районного суду м. Суми від 05 лютого 2015 року та ухвалу апеляційного суду Сумської області від 20 березня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У грудні 2014 року ОСОБА_4 звернулась до суду з вищезазначеним позовом, у якому просила визнати незаконним наказ про її звільнення від 24 листопада 2014 року, визнати контракт від 30 листопада 2014 року укладеним на невизначений строк, поновити її на роботі, стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу, відшкодувати моральну шкоду в сумі 10 000 грн.

Свої вимоги обґрунтовувала тим, що наказом від 04 лютого 2008 року вона була прийнята асистентом кафедри акушерства і гінекології Сумського державного університету, наказом від 09 липня 2008 року - обрана за конкурсом на посаду асистента кафедри акушерства та гінекології на умовах контракту, наказом від 01 грудня 2011 року - переведена на посаду доцента кафедри акушерства та гінекології у зв'язку з обранням за конкурсом на умовах контракту. 28 листопада 2013 року з нею укладено контракт як з науково-педагогічним працівником на виконання обов'язків доцента на 0,5 ставки на кафедрі акушерства та гінекології терміном з 01 грудня 2013 року до 01 грудня 2014 року. а наказом від 24 листопада 2014 року - звільнена з роботи у зв'язку з закінченням строку дії трудового договору відповідно до п. 2 ст. 36 КЗпП України.

Вважає, що укладення з нею контракту є необов'язковим, оскільки це не ґрунтується на законі та є погіршенням її становища, як працівника.

Крім того, позивачка вказувала, що після видачі наказу про її звільнення вона фактично продовжила виконання трудових обов'язків, а саме: 02 грудня 2014 року прийняла залік з предмета «Акушерство та гінекологія» у студентки ОСОБА_8 та у студентки ОСОБА_9., провела практичні заняття зі студентами групи ЛС-003.

Посилаючись на те, що звільнення відбулося з порушенням норм трудового законодавства з боку Сумського державного університету, позивачка просила задовольнити позов.

Рішенням Ковпаківського районного суду м. Суми від 05 лютого 2015 року, залишеним без зміни ухвалою апеляційного суду Сумської області від 20 березня 2015 року, у задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_4 в особі свого представника ОСОБА_7, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати судові рішення судів попередніх інстанцій, ухвалити нове рішення про задоволення позову у повному обсязі.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню з огляду на наступне.

Відповідно до частини другої статті 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Вирішуючи спір та ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позову ОСОБА_4, суд першої інстанції, з висновком якого погодився й апеляційний суд, виходив з того, що при звільненні позивачки відповідачем дотримані вимоги трудового законодавства.

Колегія суддів погоджується з такими висновками судів.

При цьому колегія відхиляє доводи касаційної скарги про те, що судами безпідставно не були враховані норми ст. 39-1 КЗпП України, оскільки позивачка працювала на підставі строкового трудового договору - контракту, що виключає при його переукладанні декілька разів застосування ч. 2 ст. 39-1 КЗпП України.

Таким чином, оцінивши всі зібрані у справі докази, правильно встановивши характер правовідносин та вірно застосувавши норми матеріального права, суди з урахуванням встановлених обставин справи обґрунтовано дійшли висновку про відмову в позові ОСОБА_4

Інші доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують і зводяться до оцінки та переоцінки доказів, зокрема, показів свідків, що не є компетенцією суду касаційної інстанції в розумінні ст. 335 ЦПК України, і не дають підстав вважати, що судами при розгляді даної справи допущені порушення норм матеріального чи процесуального права, які передбачені ст.ст. 338-341 ЦПК України як підстави для скасування судових рішень.

Оскаржувані судові рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи наведене та керуючись ст. 332 ЦПК України, колегія суддів Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 в особі представника ОСОБА_6 відхилити, рішення Ковпаківського районного суду м. Суми від 05 лютого 2015 року та ухвалу апеляційного суду Сумської області від 20 березня 2015 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий В.І. Журавель

Судді В.А. Черненко

С.П. Штелик