АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 липня 2015 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду м. Києва у складі:

головуючого - судді Гаращенка Д.Р.

суддів Борисової О.В., Мазурик О.Ф.

при секретарі Кутц А.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 за довіреністю - ОСОБА_2 на рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 06 травня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ПАТ «Старокиївський банк» про визнання договору в частині недійсним, -

ВСТАНОВИЛА:

Справа № 752/3279/15-ц
№ апеляційного провадження: 22-ц/796/10395/2015
Головуючий у суді першої інстанції: Плахотнюк К.Г.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Гаращенко Д.Р.
В лютому 2015 року ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до ПАТ «Старокиївський банк», в якому просив суд визнати недійсним п. 4.4 Кредитного договору №02/980/К/163 від 31.10.2008 роу, укладений між сторонами.

Свої вимоги обґрунтовував тим, що 31.10.2008 року між ПАТ «Старокиївський банк» та ОСОБА_1 був укладений кредитний договір № 02/980/К/163 відповідно до якого ОСОБА_1 надано кредит у сумі 483 601, 94 грн. зі строком користування до 28.11.2008 року зі сплатою 14 % річних за користування кредитними коштами. У подальшому було укладено низку додаткових угод до кредитного договору, які стосувалися виключно термінів користування кредитом, остаточний термін повернення кредиту було визначено до 10.06.2014 року. 05.06.2014 року заборгованість по сумі отриманого кредиту погашена. Відповідно до п. 4.4 кредитного договору у випадку порушення позичальником вимог п.п. 3.3.5.-3.3.13. цього договору, позичальник сплачує кредитору штраф у розмірі 5 процентів від суми кредиту за кожний випадок. На підставі зазначеного пункту кредитор нарахував позичальнику штраф у розмірі 24 180,10 грн. на всю суму кредиту. Оскільки кредитор надавав ОСОБА_1 споживчий кредит, то при укладенні та виконанні цього договору кредитор зобов'язаний дотримуватись вимог Закону України «Про захист прав споживачів». Пункт 4.4 кредитного договору щодо встановлення, сторонами договору, штрафу, за порушення умов кредитного договору у розмірі 5 процентів за кожне таке порушення є несправедливим та суперечить принципам розумності та добросовісності та є наслідком дисбалансу договірних прав та обов'язків на шкоду позичальника, як споживача послуг банку, оскільки дана умова договору встановлює істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача, а отже, повинен бути визнаний недійсним. Банком було допущене істотне порушення прав позивача, як споживача фінансових послуг, через невиконання вимог закону щодо надання споживачу повної, своєчасної та достовірної інформації про послугу, що є предметом додаткової угоди до кредитного, договору, у зв'язку з чим позивач був позбавлений можливості належним чином оцінити отриману послугу, а тому, на думку позивача, слід визнати недійсним п.4.4 кредитного договору № 02/980/К/163 від 31.10.2008 року.

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 06 травня 2015 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням, представник ОСОБА_1 за довіреністю - ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, у якій, посилаючись на неповноту з'ясування обставин справи, що призвело до неправильного вирішення справи, не ввідповідність висновків суду обставинам справи, порушення та не правильне застосування норм процесуального і матеріального права, просила його скасувати та ухвалити нове про задоволення позову.

В обґрунтування заявлених вимог апелянт посилався на те, що рішення суду першої інстанції є незаконним, оскільки суд не звернув уваги на доводи позивача про те, що п. 4.4 кредитного договору є несправедливим та суперечить принципам розумності та добросовісності, оскільки банком було допущено істотне порушення прав позивача, як споживача фінансових послуг, через невиконання вимог закону щодо надання повної, своєчасної та достовірної інформації про послугу, що є предметом додаткової угоди до кредитного договору, у зв'язку з чим позивач був позбавлений можливості належним чином оцінити властивості такої послуги та можливі негативні для нього наслідки. Тому, на думку апелянта, зазначений пункт договору повинен бути визнаний недійсним.

Крім того, на думку апелянта, суд припустився помилки, відмовляючи в задоволенні позову у зв'язку із пропущенням строку позовної давності, оскільки він обчислюється з моменту коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права, а позивач не міг знати під час підписання кредитного договору про порушення свого права, як споживача, оскільки не має спеціальних знань з споживчого кредитування, а довідався про порушення свого права незадовго до пред'явлення позову, після звернення до фахівця в галузі права.

У судовому засіданні представник ОСОБА_1 підтримав апеляційну скаргу та просив її задовольнити.

Інші учасники процесу у судове засідання не з'явилися, були належним чином повідомлені про день, час та місце апеляційного розгляду, причини неявки суду не повідомили.

Відповідно до ч. 2 ст. 305 ЦПК України колегія суддів вважає за можливе провести судове засідання за їх відсутністю.

Вислухавши доповідь судді Гаращенка Д.Р., пояснення осіб, які з'явилися в судове засідання, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції правильно встановлено, що 31.10.2008 року між ПАТ «Старокиївський банк» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № 02/980/К/163 (а.с.6-10).

Відповідно до розділу 1. зазначеного кредитного договору кредитор зобов'язався дати позичальнику на умовах визначених цим договором грошові кошти в сумі 483 601, 94 грн., із строком кредитування до 28.11.2008 року, цільове призначення - споживчі цілі, процентна ставка за користування кредитом 14 % річних.

У подальшому між сторонами було укладено низку додаткових угод до кредитного договору, а саме: додаткова угода № 1 від 28.11.2008 року; додаткова угода № 2 від 27.11.2009 року; додаткова угода № 3 від 26.11.2010 року; додаткова угода № 4 від 25.05.2011 року.; маткова угода № 5 від 23.11.2012 року; додаткова угода № 6 від 11.06.2013 року, які стосувалися включно термінів користування кредитом, остаточний термін повернення кредиту було значено до 10.06.2014 року.

05.06.2014 року заборгованість по сумі отриманого кредиту погашена.

Судом першої інстанції було встановлено, що згідно зі змістом п. 4.4. оспорюваного кредитного договору у випадку порушення позичальником вимог п. п. 3.3.5.-3.3.13 кредитного договору, позичальник сплачує кредитору штраф у розмірі 5 % від суми кредиту за кожний випадок.

За правилами ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (офетри) і прийняти пропозиції (акцепту) другою стороною.

Судом першої інстанції встановлено, що на момент укладення 31.10.2008 року сторонами у справі кредитного договору № 02/980/К/163 останніми було досягнуто згоди щодо всіх істотних умов, а також умов, передбачених пунктом 4,4., умови якого є необхідними для договорів даного виду.

Як видно зі змісту зазначеного кредитного договору, оспорюваний позивачем пункт стосується відповідальності позичальника, що може настати за певних умов.

Відповідно до п. 14 постанови № 5 Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30.03.2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» при вирішенні спорів про визнання кредитного договору недійсним суди мають враховувати вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема ЦК (статті 215, 1048-1052, 1054-1055), статті 18-19 Закону України «Про захист прав споживачів». При вирішенні справ про визнання кредитного договору недійсним суди повинні враховувати роз'яснення наведені у постанові Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними».Cуди повинні розмежовувати кредитний договір, який є недійсним у силу закону (нікчемний), або може бути визнаний таким у судовому порядку (оспорюваний) з підстав, встановлених частиною першою статті 215 ЦК, та кредитний договір, який є неукладсним (не відбувся), що не може бути визнаний недійсним, зокрема, у випадку, коли сторони в належній формі не досягли згоди щодо хоча б з однієї його істотної умови або зміст яких неможливо встановити, виходячи з норм чинного законодавства (статті 536, 638, 1056-1 ЦК).

За правилами ст.ст. 11,12,13,14.627,629 ЦК України: підставами виникнення цивільних прав та обов'язків є договори та інші правочини; особа здійснює свої цивільні права вільно, на власний розсуд; цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства; кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання, або оспорювання; відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості; договір є обов'язковим для виконання.

Приймаючи до уваги, що сторони кредитного договору № 02/980/К/163 від 31.10.2008 року в установленій законом формі досягли згоди про його предмет, визначили порядок використання і погашення кредиту, сплати процентів за користування кредитними коштами, що є істотними умовами договорів даного виду, а також досягли згоди щодо відповідальності позичальника за договором, передбаченої п.4.4.. а в суд з позовом про визнання недійсним зазначеного договору в частині умов, передбачених п.4.4. позичальник звернувся тільки після того, як кредитор заявив про застосування цього ж пункту договору, звернувшись в суд з позовом про притягнення позичальника до такої цивільно-правової відповідальності, то суд першої інстанції прийшов до вірного висновку про відсутність підстав для задоволення заявлених позовних вимог, оскільки наявність чи відсутність підстав для притягнення ОСОБА_5 до цивільно-правової відповідальності, передбаченої зазначеними пунктами договору не є підставою для визнання їх недійсними, а предметом доказування при вирішенні заявленого кредитором цивільного спору.

Також суд першої інстанції вірно зазначив, що представниками позивача не надано суду належних та допустимих доказів щодо того, що оспорювані ними пункти договору є несправедливими, суперечать принципам розумності та добросовісності і є наслідком дисбалансу договірних прав та обов'язків на шкоду позичальника ОСОБА_5. з огляду на розмір отриманого останнім кредиту, строк на який його було отримано на момент укладення 31.10.2008 року кредитного договору № 02/980/К/163, а також цілі його отримання.

Судова колегія погоджується з доводами та висновком суду першої інстанції, вважає, що суд уважно і повно вивчив матеріали справи, та обґрунтовано з вірним застосуванням норм матеріального та процесуального права ухвалив законне та справедливе рішення.

Доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують.

Керуючись ст.ст. 218,303-305, ч. 1 п. 1 ст. 307, 308, 313-315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 за довіреністю - ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 06 травня 2015 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена протягом 20 днів з дня набрання нею законної сили до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий

Судді