Справа № 206/2960/15-ц
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 липня 2015 року Самарський районний суд м. Дніпропетровська у складі:

головуючого судді Малихіної В.В.,

при секретареві Сєдовій А.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у м. Дніпропетровську цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» про визнання недійсним третейського застереження,-

ВСТАНОВИВ:

10 червня 2015 року позивач звернулася до суду з вказаним позовом, який обґрунтував тим, що 05 вересня 2007 року між нею та відповідачем було укладено договір кредиту № 54/144, п.6.2 ст.6 якого містить третейське застереження наступного змісту: « у випадку неможливості вирішення спору шляхом переговорів, сторони, керуючись ст. 5 Закону України «Про третейські суди», домовляються про те, що спір розглядається одноособово третейським суддею Мороз Оленою Анатоліївною Постійно діючого Третейського суду при Асоціації українських банків, що знаходиться за адресою 02002, м. Київ, вул. М. Раскової, 15. У випадку неможливості розгляду спору вказаним третейським суддею спір розглядається третейським суддею Ярошовцем Василем Миколайовичем або ОСОБА_2 у порядку черговості, вказаному у даному пункті. У разі, якщо спір не може бути розглянутий визначеними у даному пункті суддями, суддя призначається Головою Постійно діючою Третейського суду при Асоціації українських банків у відповідності до чинного Регламенту Постійно діючого Третейського суду при Асоціації українських банків.

Проте, вважає умови укладених договорів є несправедливими, оскільки останні утворюють істотний дисбаланс договірних прав та обовязків на шкоду їй як споживачу. Крім того, умови договорів, містить третейське застереження, яке не відповідає вимогам цивільного законодавства, а тому підлягає визнанню недійсним. До того ж, до вказаних договорів Регламент Постійно діючого Третейського суду при Асоціації українських банків не розглядався та її не було обізнано з її регламентом, як невідємна частина угоди, також не визначений предмет спору, з якого сторони можуть звернутися з позовом до третейського суду, не вказані сторони та їх місце знаходження, не зазначено дату та місце укладання третейського застереження, або посилання на умови договору, які містять відповідно відомості.

Тому, просила суд визнати недійсним п. 6.2 ст.6 договору кредиту № 54/144 від 05 вересня 2007 року.

Представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримала у повному обсязі та просила суд позов задовольнити з підстав, наведених у позовній заяві.

Представник відповідача у судовому засіданні проти задоволення позову заперечував з підстав, наведених у запереченні на позовну заяву (а.с. 24-26).

Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, зібрані у справі докази, суд встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини.

05 вересня 2007 року між сторонами було укладено договір кредиту № 54/144, відповідно до умов яких банк надає позичальнику в користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання грошові кошти в сумі 17000 доларів США грн. зі сплато 13,5 % річних з кінцевим терміном повернення основної заборгованості до 04 вересня 2022 року (а.с. 5-8).

Згідно зі ст. 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ст. 638 ЦК України договір вважається укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. При цьому, істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.

Згідно п. 6.2 вищезазначеного договору у випадку неможливості вирішення спору шляхом переговорів, сторони, керуючись ст.. 5 Закону України «Про третейські суди», домовляються про те, що спір розглядається одноособово третейським суддею Мороз Оленою Анатоліївною Постійно діючого третейського суду при Асоціації українських банків, що знаходиться за адресою 02002, м. Київ, вул. М. Раскової, 15. У випадку неможливості розгляду спору вказаним третейським суддею спір розглядається третейським суддею Ярошовцем Василем Миколайовичем або ОСОБА_2 у порядку черговості, вказаному у даному пункті. У разі, якщо спір не може бути розглянутий визначеними у даному пункті суддями, суддя призначається Головою Постійно діючою Третейського суду при Асоціації українських банків у відповідності до чинного Регламенту Постійно діючого Третейського суду при Асоціації українських банків.

Відповідно до ст.17 ЦПК України сторони мають право передати спір на розгляд третейського суду, крім випадків, встановлених законом.

Згідно зі ст. 5 закону України «Про третейські суди» юридичні та/або фізичні особи мають право передати на розгляд третейського суду будь-який спір, який виникає з цивільних чи господарських правовідносин, крім випадків, передбачених законом. Спір може бути переданий на розгляд третейського суду за наявності між сторонами третейської угоди, яка відповідає вимогам цього Закону.

Відповідно до ч. 5 ст.12 Закону України «Про третейські суди» третейська угода має містити відомості про найменування сторін та їх місцезнаходження, предмет спору, місце і дату укладання угоди.

Згідно з ч. 1 ст. 12 Закону України «Про третейські суди» третейська угода може бути укладена у вигляді третейського застереження в договорі, контракті або у вигляді окремої письмової угоди.

В даному випадку, укладена Третейська угода між сторонами була зазначена у вигляді третейського застереження в договорах, у якому також вказаний предмет спору, сторони, їх місцезнаходження, дата та місце укладення третейського застереження та іншу умови, передбачені законодавством. Тому, на думку суду, у сторін згідно законодавства не було необхідності передбачати вищезазначені відомості у вигляді окремої письмової угоди. До того ж, на момент укладення вищезазначеного договору вимоги ч. 5 ст.12 Закону України «Про третейські суди» ще не мали законної сили.

До того ж, звернувшись до суду, позивач посилалась на те, що спори про захист прав споживачів, в тому числі й банківських послуг, взагалі виключені з підвідомчості третейських судів, з огляду на що п. 6.2. договорів є недійсним. Проте, суд не погоджується з даним твердження сторони позивача з огляду на те, що дійсно п. 14 ст. 6 Закону України «Про третейські суди» третейські суди в порядку, передбаченому цим Законом, можуть розглядати будь-які справи, що виникають із цивільних та господарських правовідносин, за винятком справ у спорах щодо захисту прав споживачів, у тому числі споживачів послуг банку (кредитної спілки).

Разом з тим, заборону на укладення третейської угоди та встановлено обмеження розгляду третейськими судами спорів щодо захисту прав споживачів, в тому числі споживачів послуг банку, було запроваджено Законом України від 03 лютого 2011 року «Про внесення зміни до статті 6 Закону України «Про третейські суди», який набрав чинності 12 березня 2011 року, та на момент укладення спірних договір не мав законної сили, а тому, на думку суду, посилання позивача на вказану норму в даному випадку є недоречно, судом до уваги не приймається та розцінюється як спосіб захисту позивачем своїх інтересів.

Крім того, на думку суду, укладення сторонами третейської угоди не є порушенням прав позивача, оскільки угода про передання справи на розгляд третейського суду не є відмовою від права на звернення до суду, а одним із способів реалізації права на захист своїх прав (Ухвала ВСУ від 21 жовтня 2010 року).

За змістом ст.627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Рішенням Конституційного Суду України від 10 січня 2008 року у справі у справі за конституційним поданням 51 народного депутата України щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень абзаців сьомого, одинадцятого статті 2, статті 3, пункту 9 статті 4 та розділу VIII «Третейське самоврядування» закону України «Про третейські суди» (справа про завдання третейського суду) визнано, що відповідно до чинного законодавства підвідомчий суду загальної юрисдикції спір у сфері цивільних і господарських правовідносин може бути передано його сторонами на вирішення третейського суду, крім випадків, встановлених законом ( ст.17 ЦПК України, сг.12 ГПК України, ст..6 Закону України «Про третейські суди»), оскільки, гарантуючи право на судовий захист з боку держави, Конституція України водночас визнає право кожного будь-якими не забороненими законом засобами захистити свої права і свободи від порушень і протиправних посягань (ч. 5 ст.55 Конституції України). Це конституційне право не може бути скасоване або обмежене (ч. 2 ст. 22, ст..64 Конституції України).

Тому, враховуючи те, що договір від 05 вересня 2007 року є дійсними, суд приходить до висновку про те, що внесені до них застереження, які є третейськими угодами, жодним чином не порушують права позивача на захист своїх прав у судах загальної юрисдикції.

Також судом не приймається до уваги посилання сторони представника позивача, про що представником останньої було зазначено в судовому засіданні, на те, що Регламент Постійно діючого Третейського суду при Асоціації українських банків не надавався позивачу разом із договорами, що, в свою чергу, виключало можливість останньої ознайомитися з його змістом та умовами розгляду справи у третейському суді, а також не був долучений до договорів як невідємна частина останнього.

Однак, суд не погоджується з даними твердженнями представника позивача, оскільки законодавством України не передбачено обов'язку додавати Регламент до застереження. Зазначений регламент є загальнодоступним і перебуває у вільному доступі.

Тобто посилання сторони позивача на несправедливість умов кредитного договору які викладені у п.6.2 ст. 6 № 54/144 від 05 вересня 2007 року третейського застереження не знайшли свого підтвердження в ході розгляду справи в розрізі положень ст.ст.57-59 ЦПК України.

Відповідно до ч. 1 ст.3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів

Згідно ч. 1 ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до вимог ст.. 60 ЦПК України кожна особа повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Враховуючи положення вказаних статей, приймаючи до уваги те, що представником позивача як при зверненні до суду, так і в ході розгляду справи на підтвердження факту вчинення щодо нього відповідачем дій, які б призвели до порушення, невизнання або оспорювання прав, свобод чи інтересів позивача, не було надано доказів, на які б він посилався як на підставу своїх вимог, суд приходить до висновку про необхідність відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1

Крім того, в ході розгляду справи позивачем не було використано надані їй ст..27 ЦПК України права щодо подання доказів, заявляти клопотань тощо. Її представник не скористались порядком витребування доказів, який передбачений правилами ст..137 ЦПК України, та не витребували у встановленому законом порядку доказів, необхідних їм для обґрунтування своєї позиції.

Тому, оскільки представником позивача не надано суду жодного належного та допустимого доказу, який би підтверджував, що укладення між сторонами 05 вересня 2007 року у договорі третейської угоди не відповідало вимогам законодавства України, суд приходить до висновку про необхідність відмовити у задоволенні позову.

Крім того, згідно з роз'ясненнями, викладеними в абзаці 5 частини другої постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року № 2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції», договір сторін про передачу спору на розгляд третейського суду ( стаття 17 ЦК України) не є відмовою від права на звернення до суду за захистом.

Таким чином, укладення сторонами третейської угоди не є порушенням прав позивача, оскільки угода про передання справи на розгляд третейського суду не є відмовою від права на звернення до суду, а одним із способів реалізації права на захист своїх прав.

Вказана позиція викладена і в Постанові Верховного Суду України від 6 червня 2012 року у справі № 6-50цс12.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст.203, 215, 627, 638 ЦК України, ст. ст.5, 12,14 Закону України «Про третейські суди», суд, -

ВИРІШИВ :

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 - відмовити у повному обсязі.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до апеляційного суду Дніпропетровської області протягом десяти днів з дня його проголошення через Самарський районний суд м. Дніпропетровська. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Головуючий суддя: В.В. Малихіна