У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 червня 2015 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Кузнєцова В.О.,
суддів:Ізмайлової Т.Л., Мостової Г.І.,Мартинюка В.І., Олійник А.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_7 про визнання недійсними заповіту, договору дарування та стягнення грошових коштів, за касаційною скаргою ОСОБА_6 на рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 09 липня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Рівненської області від 18 вересня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У липні 2013 року ОСОБА_6 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_7 про визнання недійсними заповіту, договору дарування та стягнення грошових коштів.

Ухвалою Рівненського міського суду Рівненської області від 11 червня 2014 року позовні вимоги ОСОБА_6 в частині визнання недійсними заповіту та договору дарування залишено без розгляду за заявою позивача відповідно до вимог п. 5 ч. 1 ст. 207 ЦПК України.

Після уточнення позовних вимог ОСОБА_6 просила стягнути з ОСОБА_7 25 000,00 грн, які належали померлому ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_8 та після його смерті були вилучені працівниками міліції, а згодом повернуті ОСОБА_7, посилаючись на те, що вона є спадкоємцем першої черги за законом, який прийняв спадщину шляхом подання відповідної заяви до нотаріальної контори, а відповідач до нотаріальної контори не звертався, тому вона вважається особою, яка не прийняла спадщину.

Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 09 липня 2014 року в задоволенні позовних вимог відмовлено.

Ухвалою апеляційного суду Рівненської області від 18 вересня 2014 року рішення суду першої інстанції скасовано та позов залишено без розгляду.

У касаційній скарзі ОСОБА_6 просить скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій, посилаючись на порушення судами норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог.

Заслухавши доповідь судді, дослідивши матеріали справи та перевіривши наведені в скарзі доводи, колегія суддів вважає, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та залишаючи позов без розгляду, суд апеляційної інстанції виходив із того, що місцевий суд, розглядаючи даний спір, вийшов за межі своїх повноважень, оскільки дані правовідносини повинні вирішуватись нотаріусом.

З таким висновком апеляційного суду погодитись не можна з наступних підстав.

Згідно з п. 5 ч. 1 ст. 207 ЦПК України суд постановляє ухвалу про залишення заяви без розгляду, якщо позивач подав заяву про залишення позову без розгляду.

Пунктом 33 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» від 12.06.2009 року № 2 (далі-Постанова ВСУ № 2) роз'яснено, що суд зупиняє або закриває провадження у справі чи залишає заяву без розгляду з підстав, передбачених, відповідно, статтями 201, 202, 205, 207 ЦПК України, перелік яких є вичерпним і розширеному тлумаченню не підлягає.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_8 помер за місцем свого проживання, а саме: у квартирі АДРЕСА_1.

18 травня 2012 року працівниками міліції у даній квартирі був проведений обшук, у процесі якого були виявлені та вилучені грошові кошти в сумі 25 000,00 грн, які в подальшому були передані під розписку ОСОБА_7

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_6 звернулась до суду з позовом про стягнення з ОСОБА_7 на її користь, як спадкоємиці першої черги за законом після смерті ОСОБА_8 належних йому 25 000,00 грн.

19 червня 2012 року ОСОБА_6 звернулася до державного нотаріуса із заявою про прийняття спадщини.

З урахуванням вказаних обставин суд апеляційної інстанції, скасовуючи рішення місцевого суду та залишаючи позов без розгляду, виходив із того, що суд першої інстанції вийшов за межі своїх повноважень, оскільки позивачем не надано доказів щодо відмови нотаріуса в оформленні їй права на спадщину за законом чи за заповітом, тому дані правовідносини повинні вирішуватись нотаріусом.

Однак суд апеляційної інстанції не врахував роз'яснень, викладених в п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 <http://zakon2.rada.gov.ua/laws/show/v0007700-08> «Про судову практику в справах про спадкування», відповідно до яких свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають.

Отже, у разі якщо відсутність умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину не підтверджена належними доказами, а саме відмовою нотаріуса у видачі свідоцтва про право на спадщину, це може бути підставою для відмови у позові, а не залишення позовної заяви без розгляду (ст. 207 ЦПК України).

Враховуючи викладене, постановлена ухвала апеляційного суду підлягає скасуванню з передачею питання на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 342 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_6 задовольнити частково.

Ухвалу апеляційного суду Рівненської області від 18 вересня 2014 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Судді: В.О. Кузнєцов Т.Л. Ізмайлова В.І. Мартинюк Г.І. Мостова А.С. Олійник