Справа № 451/3/11 Головуючий у 1 інстанції: Крет А.І.
Провадження № 22-ц/783/1414/15 Доповідач в 2-й інстанції: Приколота Т. І.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 травня 2015 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого-судді Приколоти Т.І.

суддів Тропак О.В. Федоришина А.В.

з участю секретаря Іванової О.О.

з участю ОСОБА_2,

ОСОБА_3,

ОСОБА_4, ОСОБА_5,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційними скаргами Державного підприємства (ДП) «ЛЬВІВВУГІЛЛЯ» та Відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України в місті Червонограді Львівської області (ВВД ФССНВ) на рішення Радехівського районного суду Львівської області від 8 грудня 2014 року у справі за позовом ОСОБА_3 до Державного підприємства «ЛЬВІВВУГІЛЛЯ» шахти № 2 «ЧЕРВОНОГРАДСЬКА» та Відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України в місті Червонограді Львівської області, про перерахування і стягнення недоплачених сум по відшкодуванню шкоди у зв'язку з професійним захворюванням,-

в с т а н о в и л а:

21 березня 2007 року ОСОБА_3 звернулася із позовом до ДП «ЛЬВІВВУГІЛЛЯ» шахта № 2 «ЧЕРВОНОГРАДСЬКА» та ВВД ФССНВ з врахуванням уточнених вимог, прийнятих судом, про встановлення розміру страхових виплат з 1 березня 2014 року у сумі 2 062,23 грн. до зміни обставин, що тягнуть за собою перерахунок; стягнення з ДП «ЛЬВІВВУГІЛЛЯ» шахти № 2 «ЧЕРВОНОГРАДСЬКА» у її (позивача) користь страхової виплати з відшкодування шкоди за період з 29 квітня 1999 року по 5 липня 2002 року у сумі 9 904, 76 грн.; стягнення з ВВД ФССНВ і ДП «ЛЬВІВВУГІЛЛЯ» шахти № 2 «ЧЕРВОНОГРАДСЬКА» недоплачених страхових сум за період з 5 липня 2002 року по 1 березня 2014 року у сумі 92 206, 67 грн. В обґрунтування своїх вимог посилається на те, що 16 травня 1996 року висновком МСЕК №537/3 їй було вперше встановлено 25% стійкої втрати професійної працездатності у зв'язку з професійним захворюванням. Наказом №41 від 29 січня 1997 року відповідачем ДП «ЛЬВІВВУГІЛЛЯ» добровільно розпочато виплату по відшкодуванню шкоди, яку встановлено щомісячно у сумі 60,81 грн. При визначені щомісячного розміру відшкодування шкоди, відповідачем було визначено середній місячний заробіток із розрахунку за три неповні місяці її (позивача) роботи, який складав 243,24 грн. При визначенні середньомісячного заробітку, відповідачем було взято неповні місяці роботи, що не відповідає законодавству. Повними місяцями роботи є червень, липень, жовтень. Середній заробіток за повні три місяці роботи має становити 292,10 грн., а з врахуванням 25% втрати працездатності відшкодування має складати 292,10 грн. х 0,25 = 73, 03 грн. Середня заробітна плата позивача із якої має застосовуватися підвищена тарифна ставка, що була встановлена відповідачем з 1 березня 2000 року у розмірі 1,57 (збільшилася у порівняні із тарифною ставкою на момент вирахування середньої заробітної плати у 3,508. Вважає, що відповідачами має бути виплачено різницю між отриманими страховими виплатами та тими, які її належать, з врахуванням невірно визначених шахтою розрахунків, за період з 5 липня 2002 року по 1 березня 2014 року у сумі 92 206, 67 грн.

Рішенням Радехівського районного суду Львівської області від 8 грудня 2014 року позов задоволено частково. Стягнуто з Державного підприємства «ЛЬВІВВУГІЛЛЯ» шахти № 2 «ЧЕРВОНОГРАДСЬКА» у користь ОСОБА_3 страхову виплату з відшкодування шкоди за період з 29 квітня 1999 року по 5 липня 2002 року у сумі 8 151,28 грн. Стягнуто з Виконавчої дирекції фонду соціального страхування від нещасних випадків та професійних захворювань на виробництві у місті Червонограді у користь ОСОБА_3 недоплачені страхові суми за період з 5 липня 2002 року по 1 березня 2014 року у сумі 92 206, 67 грн. Відмовлено у задоволені вимоги в частині встановлення ОСОБА_3 щомісячної страхової виплати з 1 березня 2014 року в сумі 2 062, 23 грн. до зміни обставин, що тягнуть за собою перерахунок. Стягнуто з Державного підприємства «ЛЬВІВВУГІЛЛЯ» шахти № 2 «ЧЕРВОНОГРАДСЬКА» на користь Державного бюджету України судовий збір у сумі 243, 60 грн. Стягнуто з Виконавчої дирекції фонду соціального страхування від нещасних випадків та професійних захворювань на виробництві у місті Червонограді на користь Державного бюджету України судовий збір у сумі 922, 67 грн.

Рішення оскаржили Державне підприємство «ЛЬВІВВУГІЛЛЯ» та Відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України в місті Червонограді Львівської області.

ДП «ЛЬВІВВУГІЛЛЯ» у своїй апеляційній скарзі вказує, що суд безпідставно посилається в рішенні на те, що представник відповідача визнавав середній заробіток позивачки 243 грн. Представник відповідача визнавав середній заробіток за червень, травень і квітень 1994 року в розмірі 133,03 грн. В наказі Міністра вугільної промисловості № 351 від 17 серпня 1998 року передбачено підвищення тарифних ставок і посадових окладів за рахунок прибутків шахт. У зв'язку з відсутністю коштів, Міністерство вугільної промисловості дозволило шахті №2 «ЧЕРВОНОГРАДСЬКА» збільшити тарифні ставки і посадові оклади тільки з 1 березня 2000 року. Згідно цього рішення був виведений коефіцієнт росту тарифної ставки для відшкодування шкоди позивачеві 1,474 з розрахунку ділення годинної тарифної ставки 1,57 грн. підземного роздавальника вибухових матеріалів II розряду по наказу Міністра вугільної промисловості №351 від 17 серпня1998 року на годинну тарифну ставку підземного роздавальника вибухових матеріалів II розряду за лютий 2000 року 1,065 грн., яка була встановлена в лютому 2000 року після впорядкування заробітної плати. Суд взяв до уваги коефіцієнт росту тарифної ставки - 3,508, поділивши годинну тарифну ставку 1,57 грн. на годинну тарифну ставку 0,44745 за вересень 1995 року. Такий розрахунок коефіцієнта суперечить ст. 28 Правил. Впорядкування розміру заробітної плати проведено шляхом збільшення частки тарифних ставок працівників, зменшення винагороди за вислугу років, виплати за нічні години та інші без збільшення заробітної плати. У зв'язку з цим відшкодування шкоди не збільшувалось. Суд визнав підставними вимоги позивача про застосування коефіцієнта 2,38, але позивач відмовилась від позову про застосування коефіцієнта 2,38 при відшкодуванні шкоди. Посилаючись на п.28 Правил, суд застосовував коефіцієнт 3,508. Відповідно до цієї норми коефіцієнт росту тарифної ставки множиться на попередній розмір відшкодування шкоди. Суд застосував коефіцієнт 3,508 не до відшкодування шкоди, а до середнього заробітку 292,10 грн. х 3,508 = 1 024 грн. З цього заробітку було вирахувано відшкодування шкоди 1024 грн. х 25% = 256 грн. За час з 1 березня 2000 року по 1 березня 2002 року суд вирахував для відшкодування шкоду 6 144 грн. з розрахунку: 256 грн. х 24 місяці = 6 144 грн. В рішенні суд вказує, що з 1 березня 2002 року в зв'язку із збільшенням середньої заробітної плати по економіці на коефіцієнт 1,193, повинно збільшитись відшкодування шкоди на коефіцієнт 1,193: 256 грн. х 1,193 =305,44грн. Суд вирахував, що з 1 березня 2002 року по 5 липня 2002 року шкода, що підлягає відшкодуванню, складає 305,44 грн. х 4 місяці 4 дні = 1 261,05 грн. Позивачем пропущено строк позовної давності, встановлений ст. 71 ЦК УРСР. Вперше позов вона подала в 2003 році, який залишено без розгляду. Даний позов подано у 2007 році. Крім цього згідно рішення Верховного Суду України від 23 лютого 2011 року термін позовної давності вираховується з дня видачі наказу про відшкодування шкоди потерпілому, так, як потерпіла знала розмір середнього заробітку і могла після видачі наказу оскаржити цей розмір. Наказ № 41 по шахті був виданий 9 січня 1997 року. Просить скасувати оскаржуване рішення і ухвалити нове рішення про відмову в позові.

Відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України в місті Червонограді Львівської області у своїй апеляційній скарзі посилається на те, що судом не враховано та не надано правової оцінки доводам ВВД ФССНВ про те, що відділення виконавчої дирекції Фонду в м. Червонограді не може виступати в даній справі відповідачем, оскільки згідно ч.2 ст.7 Прикінцевих положень Закону України «Про страхові тарифи на загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» Фонд сплачує страхові виплати та надає соціальні послуги працівникам (членам їх сімей), які потерпіли на виробництві до 1 квітня 2001року, з того часу, коли відповідні підприємства передали в установленому порядку Фонду документи, що підтверджують право цих працівників (членів їх сімей) на такі страхові виплати та соціальні послуги, або коли таке право встановлено в судовому порядку.

Інструкцією про порядок передачі виконавчій дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України документів, що підтверджують право застрахованого або членів його сім'ї на страхову виплату встановлений перелік документів, які повинна містити особова справа потерпілого. Серед даного переліку є довідка про розмір втраченого заробітку на дату передачі особової справи потерпілого, де вказаний розмір відшкодування втраченого заробітку потерпілого, який надалі необхідно продовжувати робочим органом виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві. Особову справу позивача передано Фонду роботодавцем 25 лютого 2003 року. Згідно довідки ДВАТ «Шахта «ЧЕРВОНОГРАДСЬКА» від 23 січня 2003 року розмір втраченого заробітку позивача на дату передачі особової справи становив - 60,81грн. Відповідно до чинного законодавства було продовжено щомісячну страхову виплату втраченого заробітку позивачеві та надалі здійснювалось перерахування розміру щомісячних страхових виплат.

При ухваленні оскаржуваного рішення судом не враховано доводи відповідачів про пропуск позивачем терміну для звернення з позовом за відсутності підстав для його поновлення. Судом безпідставно проведено завищення середньомісячного заробітку позивача. При визначенні судом загального коефіцієнту росту тарифних ставок (3,508) за період вересня 1995 року та березня 2000 року судом не враховано, що в даний період були видані Указ Президента України від 9 січня 1996 року № 41/96 «Про додаткові заходи матеріального і морального заохочення працівників вугільної промисловості», наказ Міністра вугільної промисловості від 4 березня 1996 року № 72, згідно яких відбулось впорядкування заробітної плати без зміни її загального розміру у вугільній промисловості з метою збільшення частки тарифних ставок (посадових окладів) у середньомісячній зарплаті без збільшення розміру середньої заробітної плати в межах фонду споживання за рахунок здешевлення харчування, зміни порядку оплати за нормативний час перебування у шахті, встановлення граничних розмірів надбавок, доплат, премій і винагород. Підстав для проведення перерахування відшкодування шкоди на коефіцієнт росту посадових окладів і тарифних ставок не передбачено.

Судом не враховано, що відділенням виконавчої дирекції Фонду у м.Червонограді було продовжено позивачу виплату щомісячного відшкодування шкоди на підставі наданої довідки про розмір втраченого заробітку роботодавцем. Відділення виконавчої дирекції Фонду у м.Червонограді не несе відповідальності за вказаний роботодавцем розмір відшкодування шкоди у згаданій довідці, а тому дані виплати (у разі встановлення невірного визначення середньомісячного заробітку для визначення розміру відшкодування шкоди та неналежного перерахування роботодавцем відшкодування шкоди) підлягали б стягненню за час, що не перевищує трьох років з дати звернення до суду (за умови поновлення строку позовної давності судом). Оскаржуване рішення є немотивованим. Просить скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове про відмову в позові.

Позивач та її представники, посилаючись на законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення, просять апеляційні скарги відхилити, оскаржуване рішення залишити без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, учасників процесу, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційних скарг та вимог, заявлених у суді першої інстанції; колегія суддів приходить до висновку, що апеляційні скарги належить задовольнити, оскільки суд першої інстанції в частині задоволених позовних вимог та розподілу судових витрат зробив свої висновки без належних підстав, справу в цій частині вирішено без достатньої перевірки обґрунтованості позовних вимог та наданих на їх обґрунтування доказів; висновки суду у зазначеній частині не відповідають фактичним обставинам справи, встановленим на підставі повної і всебічної перевірки доказів, їх дослідження і правильної оцінки, судом порушено норми матеріального права; тому з висновками суду у зазначеній частині погодитися не можна.

Відповідно до ч.1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень (ст.ст. 10, 60, 61 ЦПК України).

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Рішення вважається обґрунтованим, якщо воно ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване судове рішення в частині задоволених позовних вимог та розподілу судових витрат цим вимогам не відповідає.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Встановлено, що позивач перебувала у трудових відносинах з ДП «ЛЬВІВУГІЛЛЯ». З цією роботою пов'язане її професійне захворювання.

Акт розслідування професійного хронічного захворювання відносно позивача складено 16 квітня 1996 року. Робота, з якою пов'язане її професійне захворювання - підземний роздавальник вибухових матеріалів. На цю роботу позивач переведена з 1 лютого 1993 року відповідно до наказу №28-к. З 19 січня 1994 року позивач переводилась на посаду роздавальника складу згідно з наказами №13-к від 20 січня 1994 року, №43-к від 1 березня 1994 року, №65-к від 23 березня 1994 року, №104-к від 6 травня 1994 року та №136-к від 8 червня 1994 року; з 4 серпня 1994 року переведена старшим інженером з техніки безпеки технічної служби (т.1 а.с.3-8).

Відповідно до висновку МСЕК від 16 травня 1996 року позивачеві з 12 квітня 1996 року встановлено 25% втрати професійної працездатності з датою переогляду 30 квітня 1997 року (т.1 а.с.9).

На час виникнення спірних правовідносин питання відшкодування шкоди, завданої працівникові каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я, пов'язаним з виконанням трудових обов'язків, були врегульовані Законом України «Про охорону праці» (ст.ст.11, 12). Обов'язок по відшкодуванню такої шкоди було покладено на власника підприємства, установи, організації, з якими потерпілий працівник перебував у трудових відносинах; Правилами відшкодування власником підприємства, установи і організації або уповноваженим ним органом шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоров'я, пов'язаним з виконанням ним трудових обов'язків, затверджених постановою Кабінету Міністрів України №472 від 23 червня 1993 року, із наступними змінами (далі - Правила № 472); та Порядком встановлення медико-соціальними експертними комісіями ступеня втрати професійної працездатності у відсотках працівникам, яким заподіяно ушкодження здоров'я, пов'язане з виконанням трудових обов'язків, затвердженим наказом Міністерства охорони здоров'я №212 від 22 листопада 1995 року, із наступними змінами; постановами Кабінету Міністрів України від 31 грудня 1991 року № 391, від 26 травня 1992 року № 216 та іншими постановами Уряду України щодо заходів у зв'язку з підвищенням мінімального розміру заробітної плати.

Для потерпілих, яким втрату професійної працездатності встановлено до 1992 року, відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 26 травня 1992 року № 276, з 1 травня 1992 року перерахунок розміру відшкодування шкоди провадиться із середньомісячного заробітку за січень-квітень 1992 року працівників тієї професії, розряду, роботи, яку виконував потерпілий на час одержання травми або професійного захворювання. Якщо ушкодження здоров'я потерпілого відбулося після набрання чинності Правилами № 472, розмір втраченого ним заробітку визначається пропорційно ступеню втрати професійної працездатності із середньомісячного заробітку, який береться за бажанням потерпілого за 12 або 3 останні повні календарні місяці роботи, що передували каліцтву, а при професійному захворюванні - стійкій втраті професійної працездатності. Незважаючи на те, що в Правилах № 472 в редакції 1993 року відсутня вимога щодо обчислення середньомісячного заробітку за повні місяці роботи, зазначеними Правилами та іншими нормативно-правовими актами не передбачено винятків із такого порядку обчислення. Тому при обчисленні середньомісячного заробітку не повинні враховуватися частково відпрацьовані потерпілим місяці (коли він хворів, був у відпустці, брав участь у страйку, тощо), а ці місяці замінюються попередніми повністю відпрацьованими. Період, в якому здійснюють таку заміну, Правилами № 472 не обмежується. Разом з тим, для обчислення середньомісячного заробітку за Правилами № 472 враховується заробіток потерпілого тільки за тією професією, розрядом, роботою, за якою він працював на цьому підприємстві до професійного захворювання або каліцтва.

До виплат, на які нараховуються страхові внески і які підлягають включенню у середньомісячний заробіток, відносяться всі види основної та додаткової заробітної плати. Згідно з п. 23 Правил № 472 до середньомісячної заробітної плати для визначення розміру відшкодування шкоди включаються види оплати праці відповідно до пенсійного законодавства, тобто ст. 66 Закону України «Про пенсійне забезпечення» - лише ті види оплати праці, на які нараховуються страхові внески, крім виплат одноразового характеру, не обумовлених діючою системою оплати праці. Останні зазначені у Переліку видів оплати праці та інших виплат, на які не нараховуються страхові внески та які не враховуються при визначенні середньомісячного заробітку для обчислення пенсій, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України від 12 жовтня 1992 року №583 із наступними змінами. Всі виплати, що враховуються при обчисленні середньомісячного заробітку, зокрема, премії, включаються в заробіток того місяця, за який вони нараховані згідно з розрахунковою відомістю на заробітну плату. Премії, що виплачуються за квартал і більш тривалий проміжок часу, включаються в тій частині, що припадає на розрахунковий період. Одноразова винагорода за підсумками роботи за рік і за вислугу років включається до середнього заробітку шляхом додавання до заробітку кожного місяця розрахункового періоду 1/12 винагороди, нарахованої в поточному році за попередній календарний рік. Усі виплати включаються в розрахунок середньої заробітної плати у тому розмірі, в якому вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо, за винятком відрахувань із заробітної плати осіб, засуджених за вироком суду до виправних робіт без позбавлення волі.

Наказом по шахті № 2 «ЧЕРВОНОГРАДСЬКА» №41 від 29 січня 1997 року вперше призначено виплачувати позивачеві з 12 квітня 1996 року по 30 квітня 1997 року відшкодування шкоди в сумі 60,81 грн. в місяць з розрахунку: 25,43 грн. х 9,565 = 243,24 грн.; 243,24 грн. х 25% = 60,81 грн.; виходячи із середньомісячного заробітку за квітень, травень, червень 1994 року та коефіцієнту підвищення тарифної ставки липня 1994 року проти березня 1996 року 9,565; а також виплатити одноразову допомогу (т.1 а.с.12). З цього часу позивач була обізнана із зазначеним наказом і сумою нарахування, що вона не заперечує. Отже, про те, що роботодавцем невірно визначено розмір відшкодування, позивач дізналася в січні 1997 року.

Висновком МСЕК від 12 червня 1997 року позивачеві підтверджено 25% втрати професійної працездатності. Наступну дату переогляду встановлено 23 квітня 1999 року (т.1 а.с.14).

Наказом № 496 від 30 вересня 1997 року відшкодування в розмірі 60,81 грн. продовжено до 23 квітня 1999 року (т.1 а.с.15).

Відповідно до абз.2 п.22 Правил відшкодування шкоди, затверджених постановою Кабінету Міністрів України №472 від 23 червня 1993 року, якщо працівнику встановлено професійне захворювання після переходу (звільнення) його з роботи, з якою пов'язане ушкодження здоров'я, то середній заробіток береться за 12 або за бажанням потерпілого за останні 3 календарні місяці до часу переходу (звільнення) з цієї роботи.

При визначенні розміру відшкодування шкоди вперше шахтою допущено порушення цих вимог - включено не ті місяці, що передбачені зазначеною нормою, та абз. 5 п.22 вказаних Правил - на час встановлення МСЕК стійкої втрати професійної працездатності шахтою не проведено коригування середнього заробітку з врахуванням фактичного коефіцієнту росту тарифної ставки роздавальника вибухових речовин II розряду, що мав місце у серпні 1996 року (коефіцієнт росту тарифних ставок 2,38), який підлягав застосуванню. Про цю обставину позивач знала з часу проведення нарахування належних їй виплат.

Після 23 квітня 1999 року позивач не пройшла переогляд МСЕК для визначення втрати працездатності у зв'язку з вперше встановленим 14 березня 1996 року професійним захворюванням. Цієї обставини ОСОБА_3 не заперечує.

Переогляд був проведений 5 липня - 2 жовтня 2002 року. Висновком МСЕК від 2 жовтня 2002 року позивачеві зараховано 25% втрати працездатності по професійному захворюванню від 14 березня 1996 року з 5 липня 2002 року безтерміново (т.1 а.с.17). Такий висновок МСЕК не оскаржений.

Відповідно до п.5.5 Порядку встановлення медико-соціальними експертними комісіями ступеня втрати професійної працездатності у відсотках працівникам, яким заподіяно ушкодження здоров'я, пов'язане з виконанням трудових обов'язків, затвердженого наказом Міністерства охорони здоров'я України від 22 листопада 1995 року № 212, оскарження рішення МСЕК про встановлення ступеня втрати професійної працездатності у відсотках (групи інвалідності) здійснюється згідно з розділом V (п.п.34, 35) Положення про медико-соціальну експертизу, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 83 від 22 лютого 1992 року. У разі незгоди оглянутого з рішенням районної, міжрайонної міської медико-соціальної експертної комісії, він протягом місяця має право подати про це письмову заяву до республіканської, Кримської, обласної, центральної міської медико-соціальної експертної комісії або до медико-соціальної експертної комісії, у якій він проходив огляд, чи до відповідного відділу (управління) охорони здоров'я. Комісія, що проводила огляд, або відділ (управління) охорони здоров'я в триденний строк з дня одержання заяви надсилають усі наявні документи разом із заявою на розгляд республіканської, Кримської, обласної, центральної міської медико-соціальної експертної комісії, яка не пізніш як через місяць з дня подання заяви проводить переогляд хворого і приймає відповідне рішення. Рішення республіканської, Кримської, обласної, центральної міської медико-соціальної експертної комісії може бути оскаржене до Міністерства охорони здоров'я України. Міністерство охорони здоров'я України при виявленні фактів порушення законодавства про медико-соціальну експертизу доручає іншому складу обласної або республіканській медико-соціальній експертній комісії з урахуванням усіх наявних обставин повторно розглянути питання, рішення з якого оскаржується, а також вживає інших заходів, що забезпечують дотримання чинного законодавства при проведенні медико-соціальної експертизи. Рішення медико-соціальної експертної комісії може бути оскаржене до суду в установленому порядку.

Згідно з абз.2 ст.40 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» (далі - Закон), який набрав чинності з 1 квітня 2001 року, страхові виплати потерпілим провадяться Фондом соціального страхування від нещасних випадків на виробництві (далі - Фонд) щомісячно з дня втрати працездатності внаслідок нещасного випадку або з дати встановлення професійного захворювання.

Зазначеним вище висновком МСЕК від 2 жовтня 2002 року втрату професійної працездатності позивача було підтверджено лише з 5 липня 2002 року. З цього часу вона набула право на відшкодування шкоди, заподіяної ушкодженням здоров'я.

Відповідно до п.10 ст.34 Закону середньомісячний заробіток для визначення розмірів страхових виплат у зв'язку із втраченим заробітком (або відповідної його частини) обчислюється згідно з Порядком обчислення заробітної плати для виплат за загальнообов'язковим державним соціальним страхуванням, затвердженим постановою Кабінетом Міністрів України від 26 вересня 2001 року № 1266 «Про обчислення середньої заробітної плати (доходу) для розрахунку виплат за загальнообов'язковим державним соціальним страхуванням».

Згідно з п.4 зазначеного Порядку розрахунковим періодом для застрахованих осіб є останніх 6 календарних місяців (з 1 до 1-го числа), що передують місяцю, в якому настав страховий випадок.

За вимогами п.12 Порядку та відповідно до п.8 Положення про обчислення середньої заробітної плати для розрахунку виплат за загальнообов'язковим державним соціальним страхуванням від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності, затвердженого постановою правління Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України № 43 від 1 листопада 2001 року, у разі, якщо на дату звернення за страховою виплатою особа, яка має у зв'язку з ушкодженням здоров'я право на отримання страхових виплат, вже не працює на виробництві, з яким пов'язана втрата професійної працездатності, середня заробітна плата обчислюється виходячи з середньої заробітної плати відповідного працівника (на дату подання потерпілим документів МСЕК ступеня втрати професійної працездатності - встановлення МСЕК ступеня втрати професійної працездатності потерпілому) за тією професією (посадою, розрядом, роботою) на підприємстві (цеху, на дільниці, ділянці), де працювала зазначена особа до моменту ушкодження.

Позивач на час встановлення втрати професійної працездатності у 2002 році не працювала за професією, з якою пов'язане професійне захворювання. Для розрахунку страхових виплат береться середня заробітна плата відповідного працівника за останніх 6 календарних місяців, що передували встановленню позивачеві втрати професійної працездатності (за січень-червень 2002 року).

Відповідно до ст.29 Закону перерахування сум щомісячних страхових виплат проводиться у разі зростання у попередньому календарному році середньої заробітної плати у галузях національної економіки за даними центрального органу виконавчої влади з питань статистики. Таке перерахування проводиться з 1 березня кожного року Фондом.

Статтею 29 Закону передбачено перерахунок страхових виплат у разі зростання у попередньому календарному році середньої заробітної плати у галузях національної економіки, для перерахунку розміру втраченого заробітку у разі підвищення тарифних ставок на підприємстві після 1 квітня 2001 року. Втрату професійної працездатності позивачеві встановлено 2 жовтня 2002 року з 5 липня 2002 року. Підстави для перерахунку позивачеві страхових виплат Фондом з 1 березня 2002 року не існували.

Згідно з п.2 ст. 7 Закону України «Про страхові тарифи на загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» Фонд сплачує страхові виплати та надає соціальні послуги працівникам, які потерпіли на виробництві до 1 квітня 2001року, з того часу, коли відповідні підприємства передали в установленому порядку Фонду документи, що підтверджують право цих працівників на такі страхові виплати та соціальні послуги, або коли таке право встановлено в судовому порядку.

Відповідно до Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» (р.11 п.3 абз.4) передача документів, що підтверджують право потерпілого на страхову виплату, здійснюється підприємствами до ФССНГ по акту прийому-передачі. Фонд продовжує нараховувати та виплачувати, раніше призначену підприємством страхову виплату.

Згідно інструкції про порядок передачі особових справ до ФССНГ одним в документів, які повинна містити особова справи, є довідка про розмір втраченого заробітку на дату передачі особової справи потерпілого, де вказаний розмір відшкодування втраченого заробітку потерпілого, який надалі необхідно продовжувати робочим органом виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві.

Справа позивача для продовження виплати страхових сум (відшкодування шкоди) передана підприємством до Відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України в м. Червонограді по акту приймання-передачі №168 від 25 лютого 2003 року. З цього часу страхові виплати позивачеві проводились за рахунок Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України на підставі відповідних постанов. Постановою ВВД ФССНВ у м.Червонограді № 337/3-1 від 26 лютого 2003 року продовжено раніше призначену страхову виплату в тому ж розмірі, який переданий шахтою, з проведенням перерахунків у наступних роках відповідно до ст.29 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасних випадків на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» з врахуванням коефіцієнту зростання у попередньому календарному році середньої заробітної плати в галузях економіки (т.1 а.с.187-201).

Фонд не має права перераховувати раніше призначені страхові виплати. Він лише продовжує виплачувати раніше призначені щомісячні страхові виплати та здійснює перерахунки відповідно до ст. 29 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності». Перерахування сум щомісячних страхових виплат провадиться також у разі зростання у попередньому календарному році середньої заробітної плати у галузях національної економіки за даними центрального органу виконавчої влади з питань статистики. Таке перерахування провадиться з 1 березня наступного року. При цьому визначена раніше сума щомісячної страхової виплати зменшенню не підлягає. Правлінням Фонду прийнято постанови про підвищення сум щомісячних страхових виплат позивачеві, що відповідає зростанню реальної заробітної плати по країні.

Правилами відшкодування власником підприємства, установи і організації або уповноваженим ним органом шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоров'я, пов'язаного з виконанням ним трудових обов'язків; затвердженими постановою Кабінету Міністрів України №472 від 23 червня 1993 року (із наступними змінами), передбачено, що продовження виплати платежів щодо відшкодування провадиться з дня їх припинення і протягом встановленого МСЕК терміну втрати працездатності, та терміну надання потерпілому медичних та соціальних послуг.

У п.22 постанови №6 Пленуму Верховного Суду України від 27 березня 1992 року «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди», з наступними змінами, зазначено, що за вимогами про продовження платежів виплати провадяться за весь попередній час, протягом якого належало відшкодовувати шкоду, без обмеження будь-яким строком (з дня закінчення попередніх виплат вимоги про їх продовження задовольняються за умови, що МСЕК, а у відповідних випадках - судово-медична експертиза) підтвердила втрату працездатності та її відсоток за цей період). В інших випадках виплати, призначені, але своєчасно не одержані потерпілим або особою, яка має право на їх одержання, а також вимоги про перерахунок (наприклад, за відсотком втрати працездатності) сум щомісячних платежів, раніше визначених судом або роботодавцем, підлягають задоволенню за час, що не перевищує трьох років.

За рішенням МСЕК від 11 листопада 2009 року (акт №002826 серії ЛВА №2) позивачеві підтверджено і зараховано 25% втрати професійної працездатності за період з 29 квітня 1999 року по 5 липня 2002 року (т.3 а.с.34).

У такому разі підприємство повинно було виплатити суми відшкодування шкоди з часу припинення виплат до 1 квітня 2001 року

При цьому, розмір втраченого заробітку з моменту припинення виплат у 1999 році необхідно перерахувати на коефіцієнти підвищення тарифних ставок на підприємстві відповідно до абз.5 п.28 Правил. При цьому необхідно враховувати вимоги абз.6 цього пункту Правил, яким передбачено, що перерахований розмір втраченого заробітку у перерахунку на 100% втрати професійної працездатності не може бути більшим від середньомісячного заробітку відповідного працівника (після підвищення тарифних ставок) за умови його роботи протягом повного календарного місяця або в перерахунку на повний календарний місяць роботи. Обмеження середньомісячним заробітком відповідного працівника слід застосовувати лише після 24 жовтня 1997 року. Перерахований розмір втраченого заробітку порівнюють із середньомісячним заробітком відповідного працівника, до якого включається заробітна плата за той місяць, в якому підвищували тарифні ставки (посадові оклади) за відповідною (професією, а також 1/12 річних винагород (за підсумками роботи за рік, вислугу років,тощо) за попередній календарний рік. У всіх випадках перерахунку раніше визначений розмір втраченого заробітку коригуванню в бік зменшення не підлягає (п.9 Правил), тобто підприємство не має права зменшувати розмір втраченого заробітку, який склався на час підвищення тарифних ставок (посадових окладів), навіть у разі, коли в перерахунку на 100% втрати професійної працездатності він перевищує середньомісячний заробіток відповідного працівника. Визначений таким чином розмір втраченого заробітку станом на 1 квітня 2001 року підприємство має передати до відділення виконавчої дирекції Фонду, яке в свою чергу має продовжити виплату страхових виплат з 1 квітня 2001 року. У цьому випадку Фондом буде проведено перерахунок страхових виплат відповідно до ст.2 Закону, починаючи з 1 березня 2002 року.

Рішенням Радехівського районного суду Львівської області від 27 листопада 2012 року задоволено позов ОСОБА_3 до ДП «ЛЬВІВВУГІЛЛЯ» відокремленого підрозділу «ШАХТА «ЧЕРВОНОГРАДСЬКА», Відділення виконавчої дирекції Фонду страхування від нещасних випадків на виробництві у м. Червонограді. Ухвалено визнати за позивачем 25% втрати професійної працездатності за період такої її фактичної втрати з 29 квітня 1999 року по 5 липня 2002 року відповідно до рішення та акту огляду Львівського обласного центру медико-соціальної експертизи від 11 листопада 2009 року; зобов'язано відповідачів провести виплату належних позивачу страхових сум (відшкодування шкоди) за вказаний період.

Рішенням Апеляційного суду Львівської області від 7 жовтня 2013 року рішення Радехівського районного суду Львівської області від 27 листопада 2012 року в частині зобов'язання дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України в м. Червонограді провести виплату належних ОСОБА_3 страхових сум (відшкодування шкоди) скасовано та в цій частині ухвалено нове рішення, яким у задоволенні цієї вимоги до Відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України в м. Червонограді відмовлено. Рішення апеляційного суду набрало законної сили.

Статтями 71,75,76 ЦК УРСР, чинного на час виникнення спірних правовідносин, передбачено, що загальний строк для захисту права за позовом особи, право якої порушено (позовна давність), встановлюється у три роки. Позовна давність застосовується незалежно від заяви сторін.

Стягуючи з ДП «ЛЬВІВВУГІЛЛЯ» у користь ОСОБА_3 страхову виплату з відшкодування шкоди за період з 29 квітня 1999 року по 5 липня 2002 року в сумі 8 151,28 грн., суд першої інстанції не звернув уваги на вимоги ст. 71 ЦК УРСР в редакції 1963 року, який діяв на час виникнення спірних правовідносин, та п.6 Прикінцевих та перехідних положень чинного ЦК України, роз'яснення Верховного Суду України, що містяться у п.п.1, 1-1,1-2,22 постанови № 6 від 27 березня 1992 року «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди», з наступними змінами, згідно з якими загальний строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого права (позовна давність), встановлюється тривалістю у три роки. У випадку, коли вимоги потерпілого стосуються перерахунку сум щомісячних платежів, раніше визначених судом чи роботодавцем, (у тому числі й у разі неправильного обчислення суми щомісячних платежів) при задоволенні позову кошти стягуються за час, що не перевищує трьох останніх років, які передували моменту звернення особи до суду.

Відповідно до ст. 9 ЦК України положення цього Кодексу застосовуються до трудових відносин, якщо вони не врегульовані іншими актами законодавства.

Згідно з п. 3 ст. 268 ЦК України позовна давність не поширюється на вимогу про відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю. Проте за п. 6 Прикінцевих та перехідних положень правила ЦК України про позовну давність застосовуються до позовів, строк пред'явлення яких встановлений законодавством, яке діяло раніше, не сплив до набрання чинності цим Кодексом.

Відповідно до ст. 76 ЦК УРСР перебіг строку позовної давності починається з дня виникнення права на позов, яке виникає з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права. Вимога про захист порушеного права приймається до розгляду судом незалежно від закінчення строку позовної давності. Закінчення строку позовної давності до пред'явлення позову є підставою для відмови в позові.

Право на позов у ОСОБА_3 виникло у 1997 році, з часу призначення їй виплат відповідно до наказу № 41 від 29 січня 1997 року. Підстави для зупинення перебігу строку позовної давності чи переривання такого, передбачені ст.ст. 77,79 цього Кодексу,- відсутні. Звернення позивача до Червоноградського міського суду Львівської області з позовом, який залишено без розгляду, не перериває перебігу строку позовної давності (ч.4 ст. 79 ЦК УРСР).

Вимоги, заявлені ОСОБА_3, не відносяться до тих, на які відповідно до ст. 83 ЦК УРСР позовна давність не поширюється. На той час спірні правовідносини були врегульовані ст. ст. 440, 456 ЦК України 1963 року, Законом України «Про охорону праці» та Правилами відшкодування власником підприємства, установи і організації або уповноваженим ним органом шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоров'я, пов'язаним з виконанням трудових обов'язків, які не містили норми, відповідно до якої позовна давність не поширювалася на вимогу про відшкодування шкоди, завданої каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я. Позовна давність відповідно до ст. 71 ЦК України 1963 року для даних правовідносин сплила до 1 січня 2004 року. За положеннями ст. 80 ЦК України 1963 року закінчення строку позовної давності до пред'явлення позову є підставою для відмови в позові. Позивачем не надано доказів про наявність поважних причин пропуску строку позовної давності. Суд першої інстанції, задовольняючи позов у частині вимог, пред'явлених до ДП «ЛЬВІВВУГІЛЛЯ», на це уваги не звернув, чим порушив норми матеріального права, що відповідно до п.4 ч.1 ст.309 ЦПК України є підставою для скасування рішення суду першої інстанції з ухваленням нового рішення про відмову в позові за закінченням строку позовної давності.

Відповідно до вимог Закону України «Про страхові тарифи на загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності», Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» Відділенням виконавчої дирекції Фонду в м. Червонограді постановою від 26 лютого 2003 року № 337/3-1 було продовжено щомісячну страхову виплат втраченого заробітку позивачеві та надалі здійснювалось перерахування розміру щомісячних страхових виплат. Отже, враховуючи вищевикладене, за період до набрання чинності Законом України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, що спричинили втрату працездатності» та до передачі особової справи до Фонду в разі невірності визначення розміру відшкодування шкоди потерпілому відповідальність несе роботодавець, тому Відділення виконавчої дирекції Фонду в м. Червонограді не може нести відповідальність перед позивачем.

Відділенням виконавчої дирекції Фонду в м. Червонограді було продовжено позивачу виплату щомісячного відшкодування шкоди на підставі наданої роботодавцем довідки про розмір втраченого заробітку. Відділення виконавчої дирекції Фонду в м. Червонограді не несе відповідальності за вказаний роботодавцем розмір відшкодування шкоди у згаданій довідці, а тому дані виплати (у разі встановлення невірного визначення середньомісячного заробітку для визначення розміру відшкодування шкоди та неналежного перерахування роботодавцем відшкодування шкоди) підлягали б стягненню за час, що не перевищує трьох років з дати звернення до суду (за наявності поновлення строку позовної давності судом). Така позиція висловлена Верховним Судом України у п.22 постанови Пленуму № 6 від 27 березня 1992 року № 6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» із наступними змінами і доповненнями, де вказано, що за вимогами про продовження платежів виплати провадяться за весь попередні час, протягом якого належало відшкодовувати шкоду, без обмеження будь-яким строком (з дня закінчення попередніх виплат, вимоги про їх продовження задовольняються за умови, що МСЕК (а у відповідних випадках-судово-медична експертиза) підтвердила втрату працездатності та її відсоток за цей період). В інших випадках виплати, призначені, але своєчасні не одержані потерпілим або особою, яка має право на їх одержання, а також вимоги про перерахунок сум щомісячних платежів, раніше визначених судом чи роботодавцем, підлягають задоволенню за час, що не перевищує трьох років.

Відтак, вимога про стягнення з Відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України в місті Червонограді Львівської області і Державного підприємства «ЛЬВІВВУГІЛЛЯ» шахти № 2 «ЧЕРВОНОГРАДСЬКА» у користь ОСОБА_3 недоплачених страхових сум за період з 5 липня 2002 року по 1 березня 2014 року у сумі 92 206, 67 грн. є безпідставною. В цій частині оскаржуване рішення підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в позові за безпідставністю позовних вимог.

В частині відмови судом першої інстанції у задоволенні позовних вимог, рішення суду не оскаржувалося.

Відповідно до ст. 88 ЦПК України судові витрати не підлягають стягненню з відповідачів.

Керуючись ст. 303, п. 2 ч.1 ст.307, ст. ст. 309, 313, ч.2 ст. 314, ст.ст. 316, 319 ЦПК України, колегія суддів,

в и р і ш и л а:

Апеляційні скарги Державного підприємства «ЛЬВІВВУГІЛЛЯ» та Відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України в місті Червонограді Львівської області,- задовольнити.

Рішення Радехівського районного суду Львівської області від 8 грудня 2014 року в частині частково задоволених позовних вимог та стягнення судових витрат, - скасувати та в цій частині ухвалити нове рішення.

У задоволенні позовних вимог про стягнення з Державного підприємства «ЛЬВІВВУГІЛЛЯ» шахти № 2 «ЧЕРВОНОГРАДСЬКА» у користь ОСОБА_3 страхової виплати з відшкодування шкоди за період з 29 квітня 1999 року по 5 липня 2002 року у сумі 9 904, 76 грн., - відмовити за закінченням строку позовної давності.

У задоволенні позовних вимог про стягнення з Відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України в місті Червонограді Львівської області і Державного підприємства «ЛЬВІВВУГІЛЛЯ» шахти № 2 «ЧЕРВОНОГРАДСЬКА» у користь ОСОБА_3 недоплачених страхових сум за період з 5 липня 2002 року по 1 березня 2014 року у сумі 92 206, 67 грн., - відмовити за безпідставністю позовних вимог.

У решті рішення залишити без змін.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення і з цього часу може бути оскарженим у касаційному порядку протягом двадцяти днів безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий (підпис)

Судді (підписи)

З оригіналом згідно:

Судове рішення набрало законної сили

Суддя Т.І. Приколота

Дата оформлення

Помічник судді М.Б. Борачок