Справа № 2-1269/09
УХВАЛА

09 липня 2015 року Залізничний районний суд м. Львова у складі:

головуючої судді: Бориславського Ю.Л.,

за участю секретаря: Сех Г.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні суду у м. Львові подання державного виконавця Залізничного відділу державної виконавчої служби Львівського міського управління юстиції ОСОБА_1 про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України ОСОБА_2, суд,

в с т а н о в и в :

Державний виконавець Залізничного ВДВС Львівського МУЮ ОСОБА_1 звернулася до суду із поданням про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України ОСОБА_2 з вилученням закордонного паспорта до виконання ним своїх зобовязань по виконавчому листу №2-1269/2009 виданого 12.03.2009 року Залізничним районним судом м. Львова , покликаючись на те, що боржник від добровільного виконання судового рішення ухиляється.

Відповідно до ст.377-1 ЦПК України питання про тимчасове обмеження боржника - фізичної особи або керівника боржника - юридичної особи у праві виїзду за межі України при виконанні судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) вирішується судом за місцезнаходженням органу державної виконавчої служби за поданням державного виконавця, погодженим з начальником відділу державної виконавчої служби. Суд негайно розглядає подання, зазначене у частині першій цієї статті, без виклику чи повідомлення сторін та інших заінтересованих осіб за участю державного виконавця.

Державний виконавець Пастернак Р.З., будучи належним чином повідомленою про час та місце розгляду подання про тимчасове обмеження ОСОБА_2 у праві виїзду за межі України, в судове засідання не зявилася. Неявка державного виконавця, згідно ч.2 ст.377-1 ЦПК України, не є перешкодою для розгляду подання.

Вивчивши подання та представлені державним виконавцем матеріали, суд приходить до висновку, що подання не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ст. 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишити територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Згідно зі ст.2 Протоколу № 4 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, який гарантує деякі права і свободи, не передбачені в Конвенції та у Першому протоколі до неї, кожен є вільним залишати будь-яку країну, включно зі своєю власною. На здійснення цих прав не може бути встановлено жодних обмежень, крім тих, що передбачені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної чи громадської безпеки, для підтримання публічного порядку, запобігання злочину, для захисту здоров'я чи моралі або з метою захисту прав і свобод інших осіб.

Також ст.12 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права передбачено, що кожна людина має право покидати будь-яку країну, включаючи свою власну. Згадані вище права не можуть бути об'єктом ніяких обмежень, крім тих, які передбачено законом, які є необхідними для охорони державної безпеки, громадського порядку, здоров'я чи моральності населення або прав і свобод інших і є сумісними з іншими правами, визначеними в цьому Пакті.

Законодавством України зазначені правовідносини регулюються ст.313 ЦК України, відповідно до якої фізична особа має право на свободу пересування. Фізична особа, яка досягла шістнадцяти років, має право на вільний самостійний виїзд за межі України. Фізична особа може бути обмежена у здійсненні права на пересування лише у випадках, встановлених законом.

Порядок здійснення права громадян України на виїзд з України і в'їзд в Україну, порядок оформлення документів для зарубіжних поїздок, випадки тимчасового обмеження права громадян на виїзд з України, порядок вирішення спорів у цій сфері регулюється Законом від 21 січня 1994 р. № 3857-XII «Про порядок виїзду з України і вїзду в Україну громадян України».

Зі змісту ст.6 цього Закону та ст.377-1 ЦПК України одним із заходів забезпечення виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) може бути тимчасове обмеження боржника у праві виїзду за межі України з вилученням паспортного документа чи без такого, при чому таке обмеження можливо на підставі судового рішення за поданням державного виконавця лише у разі ухилення боржника від виконання зобовязань, покладених на нього рішенням.

Відповідно до ч.3 п.18 ст.11 Закону України «Про виконавче провадження» державний виконавець має право у разі ухилення боржника від виконання зобовязань, покладених на нього рішенням, звертатися до суду за встановленням тимчасового обмеження у праві виїзду боржника-фізичної особи або керівника боржника-юридичної особи за межі України - до виконання зобовязання за рішенням.

Судом встановлено, що на виконанні в Залізничному ВДВС Львівського МУЮ перебуває виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа №2-1269/2009 виданого 12.03.2009 року Залізничним районним судом м. Львова про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 аліментів на утримання дітей:ОСОБА_4 та ОСОБА_5 в розмірі 1/3 частини із всіх видів заробітку, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно починаючи з 09.10.2008 року до досягнення ОСОБА_4 повноліття, а ОСОБА_5 до досягнення двадцяти трьохрічного віку.

Згідно відповіді ГУ ДМС України у Львівській області №19533 від 15.10.2013 року ОСОБА_2 документований паспортом громадянина України для виїзду за кордон серії АЕ 041939 від 14.10.1998 року.

Із матеріалів подання вбачається, що державним виконавцем відповідно до Закону України «Про виконавче провадження» вжито заходи примусового виконання вищевказаних рішень.

Разом з тим, державним виконавцем не надано суду будь-яких доказів про повідомлення боржника щодо відкриття провадження, відтак відсутні відомості про обізнаність боржника щодо наявності відкритого виконавчого провадження та строків його добровільного виконання.

Крім цього, суд вважає помилковими доводи державного виконавця в обґрунтування подання, що наявність в особи невиконаних зобовязань, покладених на неї рішенням, є підставою для обмеження її у праві виїзду за межі України, оскільки законом передбачено юридичні санкції у вигляді тимчасового обмеження у праві виїзду не за наявність факту невиконання зобов'язань, а за ухилення від їх виконання.

Саме невиконання боржником самостійно зобовязань протягом строку, про що вказує державний виконавець в постанові про відкриття виконавчого провадження, не може свідчити про ухилення боржника від виконання покладених на нього рішенням обовязків.

Поняття «ухилення від виконання зобов'язань, покладених на боржника рішенням» варто розуміти як будь-які свідомі діяння (дії або бездіяльність) боржника, спрямовані на невиконання відповідного обов'язку у виконавчому провадженні, коли виконати цей обов'язок у нього є всі реальні можливості (наприклад, наявність майна, грошових коштів тощо) і цьому не заважають будь-які незалежні від нього об'єктивні обставини (непереборної сили, події тощо).

Про ухилення боржника від виконання покладених на нього рішенням обов'язків у виконавчому провадженні може свідчити невиконання ним своїх обов'язків, передбачених ч. 6 ст. 12 Закону № 606-XIV, зокрема, утримання від вчинення дій, які унеможливлюють чи ускладнюють виконання рішення; надання у строк, встановлений державним виконавцем, достовірних відомостей про свої доходи та майно, у тому числі про майно, яким він володіє спільно з іншими особами, про рахунки у банках чи інших фінансових установах; своєчасна явка за викликом державного виконавця; письмове повідомлення державному виконавцю про майно, що перебуває в заставі або в інших осіб, а також про кошти та майно, належні боржникові від інших осіб.

На переконання суду, особа, яка має невиконані зобовязання, не може вважатися винною в ухиленні, поки не буде доведено протилежне. Відповідно до положення ч.2 ст.10 ЦПК наявність умислу та обставини, які є предметом посилання субєкта подання про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України як на підставу його вимог, підлягають доведенню. Зокрема, задоволення такого подання можливе лише за умови «доведення факту ухилення боржника від виконання зобовязання».

Оскільки, відповідно до ч.2 ст.377-1 ЦПК України, згадане подання розглядається судом негайно, без виклику чи повідомлення сторін та інших заінтересованих осіб, за участю державного виконавця, то саме на останнього покладається тягар доказування.

На момент звернення до суду з поданням факт ухилення боржника від виконання зобовязань, покладених на нього рішенням, повинен вже відбутися і бути об'єктивно наявним та вбачатися з матеріалів виконавчого провадження.

Виходячи з наведеного та враховуючи відсутність доказів на підтвердження факту ухилення боржника від виконання своїх зобовязань за вказаними рішеннями суду та органів пенсійного фонду, а також доказів на підтвердження відомостей про обізнаність боржника з наявністю відкритого виконавчого провадження та строками його добровільного виконання, суд приходить до переконання, що подання є безпідставним, не ґрунтується на законі, відтак в задоволенні такого слід відмовити.

Керуючись ст.ст.10, 208-210, 377-1 ЦПК України, ст.11 Закону України «Про виконавче провадження», ст.6 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України», суд,

у х в а л и в:

В задоволенні подання державного виконавця Залізничного ВДВС Львівського МУЮ ОСОБА_1 про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України ОСОБА_2 відмовити.

Ухвала може бути оскаржена в апеляційному порядку до апеляційного суду Львівської області через Залізничний районний суд м. Львова шляхом подачі апеляційної скарги протягом пяти днів з дня отримання копії ухвали.

Суддя: /підпис/

З оригіналом згідно.

Суддя: Бориславський Ю. Л.