Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"02" липня 2015 р. Дніпровський районний суд м. Києва у складі:

головуючого судді Виниченко Л.М.,

при секретарях Лесик Ю.С., Локоткова І.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа Дніпровський районний відділ головного управління Державної міграційної служби України в м. Києві про визнання таким, що втратив право на користування жилим приміщенням та зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням та вселення,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом у якому просить визнати ОСОБА_2. таким, що втратив право користування квартирою АДРЕСА_1

Вимоги мотивує тим, що він з 10.02.1994 року є наймачем однокімнатної квартири АДРЕСА_1 де також зареєстрований відповідач, який є його сином.

ОСОБА_2 вже 20 років не проживає в даній квартирі, не отримує кореспонденцію за вказаною адресою, особистих речей та іншого його майна у квартирі не має, житлом він, взагалі не цікавиться. Всі обов'язки, що випливають з договору найму жилого приміщення покладені та виконуються виключно ним, у тому числі комунальні платежі, які нараховуються за чисельністю зареєстрованих осіб.

Перешкод у користуванні квартирою він відповідачу не чинив. ОСОБА_2 добровільно визначив собі інше місце проживання і спірним приміщенням не користується понад 6 місяців без поважних причин.

Він звертався до відповідача з проханням знятися з реєстраційного обліку, на що йому була поставлена умова виплатити кошти, яку він невзмозі виконати.

Відповідачем був поданий зустрічний позов про усунення перешкод у користуванні квартирою АДРЕСА_1 шляхом вселення.

Вимоги зустрічної позовної заяви мотивовані тим, що він з ОСОБА_1 був вписаний у обмінний ордер від 1987 року, яким надано право на зайняття спірної однокімнатної квартири в порядку обміну, постійно проживав з відповідачем та був на законних підставах зареєстрований за адресою АДРЕСА_1. Оскільки ОСОБА_1 вів аморальний спосіб життя, піднімав руку на свою дружину та на нього, постійно пиячив, тому не міг створити належних умов для його виховання і розвитку, через що його матір ОСОБА_3 та відповідач 28 червня 1994 року розірвали шлюб, тоді було вирішено, що до досягнення повноліття він проживатиме з матір'ю у бабусиній квартирі, оскільки ОСОБА_1 залишився мешкати у спірній квартирі. Після розлучення між його батьками була досягнута усна домовленість про те, що квартира АДРЕСА_1 залишиться йому, там він буде проживати коли закінчить навчання у вищому навчальному закладі, а відповідач переселиться до своєї матері. Також його матір ОСОБА_3 та ОСОБА_1 домовилися, що до його вселення у спірну квартиру відповідач самостійно нестиме обов'язок з утримання житла та оплати комунальних послуг, а ОСОБА_3, у свою чергу, відмовилися від аліментів. Про цю домовленість між батьками до початку судового провадження він не знав, тому раніше пропонував батьку сплачувати квартплату.

У листопаді 2013 року він звернувся до відповідача з проханням надати йому ключі від квартири для подальшого проживання, проте батько йому відмовив та аргументував тим, що давно налагодив своє особисте життя і зараз проживає у квартирі з сім'єю, а він, незважаючи на попередню домовленість, ніколи не проживатиме там. У квітні 2014 року відповідач попросив його добровільно знятися з реєстрації у вказаному житловому приміщенні, так як батько хоче приватизувати квартиру лише на себе. Він відмовився, адже ніколи не втрачав інтересу до даної квартири, іншого житла він не має, а тому не має можливості зареєструвати своє місце проживання за іншою адресою.

Він неодноразово намагався вселитися до квартири, щоб не втратити право користування житлом, проте відповідач щоразу його не впускав до житла, відмовлявся надавати ключі від квартири та заперечував його право на користування приміщенням, чим порушував його житлові права. Через це він звертався до представників правоохоронних органів щодо перешкод у користуванні житлом, але ці звернення ніяким чином не фіксувалися. Він намагався розв'язати цю проблему мирним шляхом, так як мав надію, що батько, який не платив аліментів, не займався його вихованням, не буде позбавляти його користування житлом.

Проте після того, як він отримав повістку про виклик до суду у цій справі він втратив віру у батьківські почуття, тому наступні звернення до правоохоронних органів щодо перешкод у користуванні майном вже фіксувалися. До спірної квартири він намагався вселитися 12.02.2015 року, проте йому двері не відкрили, хоча там горіло світло. Через 40 хв. до під'їзду підійшов батько, який відмовив йому у вселенні, тоді він викликав міліцію, ще намагався вселитися 23.02.2015 року, але безрезультатно.

Протокольною ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 11.02.2015 року до участі у справі за первісним позовом було залучено у якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору Дніпровський районний відділ головного управління Державної міграційної служби України в м. Києві

В судовому засіданні позивач за первісним позовом та його представник ОСОБА_4 підтримали первісний позов, у задоволенні зустрічного позову просили відмовити. ОСОБА_1 додатково пояснив, що аморальний спосіб життя він ніколи не вів, нікого не бив, від сплати аліментів не відмовлявся, будь-якої домовленості з приводу квартири з матір'ю відповідача не було, він намагався телефонувати колишній дружині, проте з ним не хотіли розмовляти; з проханням надати ключ від квартири син до нього ніколи не звертався та у відповідача наміру жити з ним ніколи не було, вселятися не намагався, міліцію син викликав лише 12.02.2015 року та 23.02.2015 року вже після звернення до суду, щоб знятися з реєстрації відповідач вимагав у нього 10 000 дол. США; син живе з матір'ю, бабусею, дядьком, інколи приїжджав син до нього на роботу за поштовою кореспонденцією, сплачувати за квартиру ніколи не пропонував.

Відповідач за первісним позовом, який є позивачем за зустрічним позовом та його представник ОСОБА_5 в судому засіданні заперечували проти первісного позову, просили задовольнити зустрічний позов. При цьому ОСОБА_2 додатково пояснив, що шлюб його батьки розірвали через зловживання відповідачем алкоголем, між батьками були погані відносини, від матері він дізнався, що з відповідачем була угода про сплату житлово-комунальних послуг за аліменти, з батьком він зустрічався на роботі, декілька раз приїжджав додому, відповідач пропонував йому виселитися для приватизації житла, бо у нього нова сім'я, у спірній квартирі він не жив через те, що доглядав за матір'ю, яка потребує сторонньої підтримки. У спірне житло намагався вселитися у 2013 року, тоді звертався до дільничного інспектора міліції в усній формі. До ЖЕКу подавав заяву, щоб не знімали з реєстрації у 2011 році. Він пропонував батьку, що сплачуватиме за квартиру, однак батько відмовився, іншого житла він не має.

Представник третьої особи Дніпровського районного відділу головного управління Державної міграційної служби України в м. Києві в судове засідання не з'явився, про дату, час та місце розгляду справи третя особа була повідомлена належним чином, суду подала заяву з проханням розглянути справу у відсутності їхнього представника.

Допитана судом свідок ОСОБА_6 засвідчила, що є сусідкою позивача за первісним позовом, знає його з часу заселення - з 1999 року з позитивної сторони, ОСОБА_1 працьовитий, привітливий, вони товаришують сім'ями, спірну квартиру вона відвідує щодня, мешкає там ОСОБА_1, який має дружину ОСОБА_7, відповідача там ніколи не бачила, про нього лише чула, він там ніколи не проживав, його речей не має. Позивач скаржився, що син до нього не приходив і не перевідував, лише спілкувалися по телефону. Протягом 2013-2014 років у квартиру АДРЕСА_1 вселитися ніхто не намагався. Вже після подачі позову вона від сусідів чула, що у березні 2015 року приїжджала міліція, хотів заселитися син ОСОБА_1

Свідок ОСОБА_8 пояснив, що він живе у будинку АДРЕСА_1 з народження, позивач ОСОБА_1 його сусід, сина позивача він не знає і ніколи не бачив, факти вселення відповідача до батька йому не відомі.

Свідок ОСОБА_9 засвідчила, що позивача добре знає більше 15 р., він порядна, позитивна, врівноважена людина, товаришує ОСОБА_1 з її чоловіком, живуть вони у одному будинку через під'їзд. З відповідачем вона познайомилася у суді у цій справі, раніше сина ОСОБА_1 ніколи не бачила, біля квартири він не з'являвся, хоча зареєстрований, проте там з батьком ніколи не проживав, за квартиру весь час платить позивач, відповідач участі в утриманні житла не приймав. Намагався відповідач вселитися вже тоді як був розгляд судової справи у лютому 2015 р., до цього ніколи не вселявся.

Свідок ОСОБА_10 засвідчив, що є рідним братом матері ОСОБА_2, його сестра розірвала шлюб з позивачем за первісним позовом через те, що останній вживав спиртне, приховував зарплату, піднімав руку на сестру. Він був присутнім при розмові, що аліменти позивач не платитиме, а спірна квартира буде його сину ОСОБА_1 і коли хлопець підросте при бажанні буде там жити, однак їм не дозволяють зайти у квартиру, ключі позивач (ОСОБА_1.) відповідачу не надає. Спір за житло почався з 2013 року, тоді позивач вимагав, щоб відповідач виписався з квартири, до цього ОСОБА_1 доглядав за своєю матір'ю. У 2013 році відповідач хотів вселитися у квартиру, спроби вселення були 4-5 разів.

Свідок ОСОБА_3 засвідчила, що є колишньою дружиною позивача та матір'ю відповідача, син живе з нею, її матір'ю, меншим сином та з сім'єю її брата. На прохання батьків ОСОБА_1 прописали ОСОБА_1, тому вони й отримали житло, після того шлюб вони розірвали та з позивачем домовилися, що право на житло залишається за сином, тому на аліменти вона не подавала, так як була домовленість за квартиру. Батько сина не утримував. Вона хворіє з 90-х років, у неї психосоматика, тому потребує сторонньої присутності, через що син за нею доглядав, підтримував, возив у лікарню, супроводжував її. Відповідач двічі намагався вселитися у квартиру на початку 2013 року, проте безрезультатно, ключів він не має, позивач не впускає сина, каже, що у нього нова сім'я. Після розірвання шлюбу вона з позивачем не бачилася. Син говорив, що хоче вселитися до батька, проте конкретно їй нічого не пояснював, щоб вона не нервувалася.

Свідок ОСОБА_12 засвідчила, що відповідач є її онуком, через сварки її донька з позивачем розірвала шлюб, дитина зростала з ними, щоб не подавала її донька на аліменти позивач обіцяв зберегти житло за ОСОБА_1, про це була домовленість відразу після розірвання шлюбу. Її донька хворіє більше 10 років, тому потребує догляду. Відповідач намагався вселитися у спірну квартиру на початку 2013 року, в подальшому робив спроби ще декілька разів, проте його туди не впускали. Проживають вони у квартирі, яка належить на праві власності їй, її доньці та онуку, відповідач іншого житла не має, лише на вул. І.Микитенка.

Суд, вислухавши пояснення сторін у справі, їхніх представників, свідків, дослідивши матеріалах справи, приходить до наступного висновку.

Спірне жиле приміщення - це однокімнатна квартира АДРЕСА_1, обмінний ордер № 13 на яку був виданий Дніпровською районною державною адміністрацією м. Києва 24.01.1994 року на ім'я позивача за первісним позовом ОСОБА_1 та члена його сім"ї: сина ОСОБА_2 (відповідача/позивача) (а.с. 3).

Відповідно довідки по формі № 3 від 07.11.2014 року, виданої ЖРЕО № 409, у квартирі АДРЕСА_1 зареєстровані сторони по справі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 з 10.02.1994 року, квартира неприватизована (а.с. 4). У даній довідці зазначено про те, що ОСОБА_2 02 березня 2011 року звертався до ЖРЕО-409 із заявою про не зняття його з реєстрації.

Судом безспірно встановлено, що після розірвання шлюбу між позивачем за первісним позовом та його першою дружиною малолітній відповідач проживав зі своєю матір'ю за іншою адресою де мешкає по даний час.

На підтвердження обставин про непроживання ОСОБА_2 у квартирі АДРЕСА_1 надали пояснення свідки з боку позивача ОСОБА_1 ОСОБА_6, ОСОБА_8 та ОСОБА_9, також позивачем за первісним позовом надані акти від 02.05.2014 р., від 02.06.2014 р., від 02.07.2014 року, від 03.09.2014 року та від 07.11.2014 р., підписи осіб на яких затверджені головним інженером ЖРЕО № 409 (а.с. 6-10). У даних актах зазначено про те, що ОСОБА_2 не проживає за вказаною адресою з 1998 року по теперішній час.

Факт постійного непроживання відповідачем за первісним позовом у квартирі АДРЕСА_1 останнім не оспорюється. При цьому ОСОБА_2 пояснив, що між його батьками була усна домовленість про збереження ОСОБА_1 за ним житла взамін сплати батьком аліментів на його утримання, також він доглядав за хворою матір'ю, в подальшому намагався вселитися у спірну квартиру, однак у цьому ОСОБА_1, який живе з новою сім'єю, чинить йому перешкоди.

Статтею 71 Житлового кодексу України визначено, що при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім'ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім'ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом.

Відповідно до п. 10 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» від 12.04.1985 р. N 2, у справах про визнання наймача або члена його сім'ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (ст.71 ЖК), необхідно з'ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. В разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім'ї тощо) суд може продовжити пропущений строк. Наймачеві або членові його сім'ї, який був відсутнім понад встановлений законом строк без поважних причин, суд вправі з цих мотивів відмовити в позові про захист порушеного права (вселення, обмін, поділ жилого приміщення тощо).

Позов поданий до суду 13.11.2014 року. У зв'язку з цим судом досліджувались спірні правовідносини до пред'явлення позовної заяви ОСОБА_1, у тому числі у період часу, що передував шести місяцям подачі основного позову.

Повнолітнім ОСОБА_2 став ІНФОРМАЦІЯ_1

Доводи ОСОБА_2, що між його батьками була угода про те, що ОСОБА_1 зберігатиме за ним спірне житло взамін виплати аліментів та покази свідків щодо цього суд не може взяти до уваги, оскільки дані обставини не включені у перелік підстав, визначених ст. 71 ЖК України якими передбачено можливість збереження житлового приміщення за тимчасово відсутнім наймачем понад шість місяців.

Також суд критично відноситься до письмових доказів відповідача ОСОБА_2 на підтвердження його звернення до органів міліції 12.02.2015 року та 23.02.2015 року з приводу вселення, так як ці події відбувалися вже після подачі первісного позову у цій справі (а.с 65-70).

З пояснень свідків ОСОБА_10, ОСОБА_3 та ОСОБА_12, відповідач доглядав за хворою матір'ю, яка потребувала сторонньої присутності, підтримки та супроводу, інтересу до спірного житла ОСОБА_2 не втрачав, намагався вселитися у 2013 році та неодноразово в подальшому.

Суд приймає до уваги дані покази свідків, так як вони також підтверджуються випискою із медичної карти амбулаторного (стаціонарного) хворого з якої убачається, що ОСОБА_3 лікувалася у відділенні психосоматичних розладів з 10.04.2013 року по 09.05.2013 року у Київській міській клінічній лікарні № 8 з діагнозом соматизований розлад, лікувалася у 2006, 2007, 2009 та 2010 роках (а.с. 35).

ОСОБА_2 також подавав до ЖРЕО-409 заяву від 02.03.2011 року з проханням не знімати його з реєстрації з квартири АДРЕСА_1, у якій вказував про те, що не проживає у даній квартирі через складні з батьком відносини, малої житлової площі та проживання там нової сім'ї батька (а.с. 32).

Відповідно до ст. 47 Конституції України, кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Згідно ч. 3 ст. 9 ЖК України, ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Враховуючи надані сторонами докази у їх сукупності суд вважає, що ОСОБА_2 не втрачав інтерес до спірної квартири, проте не прожав там з поважних причин, а саме через хворобу своєї матері за якою вимушений був доглядати, та з 2013 року не зміг вселитися і проживати у спірному житлі де мешкає позивач, який має іншу сім'ю.

ОСОБА_2 також пояснив, що він пропонував позивачу сплачувати за квартиру, однак останній відмовився. Дані обставини позивачем ОСОБА_1 заперечуються.

У зв'язку з цим у разі понесення за відповідача витрат по оплаті житлово-комунальних послуг позивач за первісним позовом не позбавлений можливості звернутися до суду з відповідним позовом для відновлення своїх майнових прав.

З урахуванням зазначеного суд вважає, що у задоволенні первісного позову слід відмовити, зустрічний позов підлягає задоволенню, так як знайшов своє підтвердження в судовому засіданні.

Згідно ст. 88 ЦПК України з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 підлягає стягненню сплачений останнім судовий збір в сумі 243,60 грн.

Керуючись ст. 47 Конституції України, ст. ст. 9, 71, 72 ЖК України, п. 10 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» від 12.04.1985 р. N 2, ст. ст. 10, 11, 60, 61, 79, 88, 208, 215, 218 ЦПК України, суд,-

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа Дніпровський районний відділ головного управління Державної міграційної служби України в м. Києві про визнання таким, що втратив право на користування жилим приміщенням відмовити.

Зустрічний позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням та вселення задовольнити.

Усунути перешкоди у користуванні жилим приміщенням шляхом вселення ОСОБА_2 у квартиру АДРЕСА_1.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судовий збір в сумі 243 (двісті сорок три) 60 коп.

Рішення може бути оскаржене до Апеляційного суду м. Києва через Дніпровський районний суд м. Києва протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії рішення.

Суддя