АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІВЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 серпня 2015 року м. Чернівці

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Чернівецької області у складі:

головуючого Одинака О. О.

суддів: Винту Ю.М., Кулянди М.І.

секретар Вівчарик Н.В.

за участю: ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, інтереси якого представляє мати ОСОБА_2, про виселення, третя особи без самостійних вимог на стороні відпоаідачів служба у справах дітей Чернівецької міської ради, за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Шевченківського районного суду міста Чернівці від 16 липня 2015 року,

встановила:

В грудні 2013 року публічне акціонерне товариство комерційний банк "ПриватБанк" (далі - ПАТ КБ "ПриватБанк") звернулося до суду з позовом.

Просило виселити ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, які зареєстровані та проживають у квартирі АДРЕСА_1

Посилалося на те, що 18 квітня 2007 року ОСОБА_2 та ПАТ КБ "ПриватБанк" уклали кредитний договір. Відповідно до умов вказаного договору відповідачу було надано кредит у вигляді кредитної лінії у розмірі 30 000 доларів США строком до 17 квітня 2037 року.

В рахунок забезпечення виконання зобов'язань за вищевказаним договором 15 травня 2007 року ОСОБА_2 та банк уклали договір іпотеки. Згідно умов вказаного договору відповідач передала в іпотеку квартиру АДРЕСА_1

У порушення умов кредитного договору ОСОБА_2 своїх зобов'язань не виконала, не надала своєчасно банку грошові кошти в рахунок погашення заборгованості за вказаним договором.

Рішенням Шевченківського районного суду міста Чернівці від 2 грудня 2010 року в рахунок погашення заборгованості за вищевказаним кредитним договором звернуто стягнення на предмет іпотеки, а саме квартиру АДРЕСА_1

Рішенням Шевченківського районного суду від 16 липня 2015 року позов задоволено.

Виселено ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 з квартири АДРЕСА_1 без надання іншого приміщення.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

Посилається на те, що суд першої інстанції порушив норми матеріального та процесуального права.

Заслухавши доповідача, пояснення осіб, які беруть участь у розгляді справи, обговоривши доводи скарги та перевіривши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід відхилити з таких підстав.

Ухвалюючи рішення суд першої інстанції виходив з того, що 18 квітня 2007 року ОСОБА_2 та ПАТ КБ "ПриватБанк" уклали кредитний договір. Відповідно до умов вказаного договору відповідачу було надано кредит у вигляді кредитної лінії у розмірі 30 000 доларів США строком до 17 квітня 2037 року.

В рахунок забезпечення виконання зобов'язань за вищевказаним договором 15 травня 2007 року ОСОБА_2 та банк уклали договір іпотеки. Згідно умов вказаного договору відповідач передала в іпотеку квартиру АДРЕСА_1

Рішенням Шевченківського районного суду міста Чернівці від 2 грудня 2010 року в рахунок погашення заборгованості за вищевказаним кредитним договором звернуто стягнення на предмет іпотеки, а саме квартиру АДРЕСА_1

Банком неодноразово було направлено відповідачами письмові вимоги про звільнення квартири у тридцятиденний строк, які відповідачі отримали особисто.

Такі висновки суду першої інстанції є правильними.

Так, частиною 4 статті 9 ЖК України встановлено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Згідно частин 2, 3 статті 109 ЖК України громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.

Звернення стягнення на передане в іпотеку жиле приміщення є підставою для виселення всіх громадян, що мешкають у ньому, за

винятками, встановленими законом. Після прийняття кредитором рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги, якщо сторонами не погоджено більший строк. Якщо громадяни не звільняють жиле приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Відповідно до частин 1, 2 статті 40 Закону України «Про іпотеку» від 5 червня 2003 року, N 898-IV звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом.

Після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Згідно пункту 43 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» від 30 березня 2012 року, № 5 при розгляді позову іпотекодержателя про виселення мешканців із житлового будинку чи житлового приміщення в разі задоволення вимог про звернення стягнення на предмет іпотеки суд має враховувати таке.

Згідно з частиною четвертою статті 9, статті 109 Житлового кодексу України, статей 39 - 40 Закону України "Про іпотеку" виселення мешканців із житлового будинку чи житлового приміщення, яке є предметом іпотеки, проводиться в порядку, встановленому законом. При цьому суд за заявою іпотекодержателя одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки за наявності підстав, передбачених законом, ухвалює рішення про виселення мешканців цього житлового будинку чи житлового приміщення.

При цьому примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду тільки за певних умов: якщо мешканці добровільно не звільнили житловий будинок чи житлове приміщення, на яке звернуто стягнення як на предмет іпотеки, протягом одного місяця з дня отримання письмової вимоги іпотекодержателя або нового власника або в інший погоджений сторонами строк.

Згідно частини 1 статті 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог.

Відповідно до вимог ст.ст. 213, 215 ЦПК України рішення суду повинно бути законним та обґрунтованим, а за змістом має містити встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини. При встановленні фактів суд оцінює належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Згідно ст. 214 ЦПК України суд ухвалюючи рішення повинен вирішити такі питання:

- чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються;

- які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин;

- яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Як вбачається з матеріалів справи 18 квітня 2007 року ОСОБА_2 та ПАТ КБ "ПриватБанк" уклали кредитний договір. Відповідно до умов вказаного договору відповідачу було надано кредит у вигляді кредитної лінії у розмірі 30 000 доларів США строком до 17 квітня 2037 року (а.с.5-7 т.1).

В рахунок забезпечення виконання зобов'язань за вищевказаним договором 15 травня 2007 року ОСОБА_2 та банк уклали договір іпотеки. Згідно умов вказаного договору відповідач передала в іпотеку квартиру АДРЕСА_1 (а.с.8-10 т.1).

Рішенням Шевченківського районного суду міста Чернівці від 2 грудня 2010 року в рахунок погашення заборгованості за вищевказаним кредитним договором звернуто стягнення на предмет іпотеки, а саме квартиру АДРЕСА_1 (а.с.11-12 т.1).

ПАТ КБ «ПриватБанк» звертався до ОСОБА_2, ОСОБА_3 з вимогою добровільно звільнити квартиру АДРЕСА_1, яку відповідачі отримали особисто, що підтверджується повідомленням від 18 жовтня 2013 року №30.1.0.0/2-281 та рекомендованими повідомлення про вручення поштового відправлення (а.с.2-4 т.2).

З договору купівлі-продажу квартири від 18 квітня 2007 року вбачається, що ОСОБА_2 придбала у ОСОБА_5 квартиру АДРЕСА_1 за 19 188 гривень.

Колегія суддів вважає правильними висновок суду першої інстанції про те, що виселення відповідачів з квартиру АДРЕСА_1 є законним.

Частина друга статті 109 ЖК Української РСР встановлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення.

Відтак, аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців на підставі частини другої статті 39 Закону України «Про іпотеку» підлягають застосуванню як положення статті 40 цього Закону, так і норма статті 109 ЖК Української РСР.

Отже, за змістом цих норм особам, які виселяються з жилого будинку (жилого приміщення), яке є предметом іпотеки, у зв'язку зі зверненням стягнення на предмет іпотеки, інше постійне житло надається тільки в тому разі, коли іпотечне житло було придбане не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла.

Таку правову позицію висловив Верховний Суд України ухвалюючи постанову у справі №6-39цс15.

З матеріалів справи вбачається, що квартира АДРЕСА_1, яка є предметом іпотеки, була придбана ОСОБА_2 за кредитні кошти, а тому наявна підстава для виселення відповідачів без надання іншого житлового приміщення.

Враховуючи зазначені вище обставини колегія суддів вважає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а тому його слід залишити без змін.

Доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують.

Зокрема, помилковими є доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції помилково не перевірив законність укладення договору іпотеки.

На думку апелянта суд помилково не врахував , що на час укладення договору іпотеки спірною квартирою користувався неповнолітній ОСОБА_4 Однак договір був укладений без дозволу органу опіки та піклування на момент його вчинення.

Відповідно до правил ст. 204 ЦК України правочин є правомірним , якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він визнаний судом недійсним.

Як вбачається, з матеріалів справи позивачі не зверталися до суду з позовом про визнання договору іпотеки від 15 травня 2007 року недійсним.

Помилковими є також доводи скарги про неможливість виселення відповідачів у зв'язку з тим, що процедура звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом його продажу не була завершена, нерухоме майно не було фактично реалізоване.

Аналіз частини 3 статті 109 ЖК України дає підстави зробити висновок про те, що обов'язок мешканців звільнити квартиру виникає після прийняття кредитором рішення про звернення стягнення на передане в житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання такої вимоги кредитора.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307, 308 ЦПК України, колегія суддів,

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Шевченківського районного суду міста Чернівці від 16 липня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення.

На ухвалу може бути подана касаційна скарга до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з моменту її вступу в законну силу.

Головуючий

Судді: