Ухвала

іменем україни

03 червня 2015 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Червинської М.Є.,

суддів: Леванчука А.О., Нагорняка В.А.,

Мазур Л.М., Юровської Г.В.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом публічного акціонерного товариства «Родовід Банк» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором, за касаційною скаргою представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4 на рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 30 вересня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У квітні 2014 року публічне акціонерне товариство «Родовід Банк» (далі - ПАТ «Родовід Банк») звернулось до суду з позовом до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позивач посилався на те, що 20 лютого 2008 року між позивачем та ОСОБА_3 був укладений кредитний договір № 35.1/АА-156.08.2, згідно з умовами якого відповідач отримав грошові кошти у розмірі 29 700 дол. США, що еквівалентно 149 985 грн, з кінцевим терміном повернення - 19 лютого 2015 року. На порушення умов договору відповідач ОСОБА_3 свої зобов'язання за кредитним договором належним чином не виконує, внаслідок чого станом на 25 березня 2014 року сума заборгованості за кредитом становить 263 654 грн 16 коп., а саме: заборгованість за кредитом - 11 484,39 дол. США, що еквівалентно 119 164 грн 33 коп., пеня за несвоєчасне погашення кредитної заборгованості - 128 977 грн 66 коп.; 3 % річних від суми простроченої кредитної заборгованості - 15 478 грн 36 коп.; сума інфляційних втрат - 33 грн 81 коп.

Рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 08 липня 2014 року позов ПАТ «Родовід Банк» задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ПАТ «Родовід Банк» заборгованість за кредитним договором від 20 лютого 2008 року № 35.1/АА-156.08.2 у розмірі 157 604 грн 74 коп., а саме: заборгованість за кредитом - 134 508 грн 62 коп.; пеню - 13 500 грн; 3 % річних від суми простроченого кредиту - 9 596 грн 12 коп.; судові витрати в розмірі 1 576 грн 05 коп., а всього - 159 180 грн 79 коп.

В іншій частині вимог відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 30 вересня 2014 року рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 08 липня 2014 року змінено в частині стягнутої суми заборгованості за кредитом, пені та судових витрат.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ПАТ «Родовід Банк» заборгованість за кредитним договором від 20 лютого 2008 року № 35.1/АА-156.08.2 станом на 25 березня 2014 року в сумі 245 502 грн 41 коп., а саме: заборгованість за кредитом - 119 164 грн 33 коп., пеню - 126 338 грн 08 коп. та судові витрати - 2 455 грн 02 коп.

Рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 08 липня 2014 року в частині стягнення 3 % річних від суми простроченого кредиту скасовано.

У задоволенні позову ПАТ «Родовід Банк» до ОСОБА_3 про стягнення 3 % річних від суми простроченого кредиту відмовлено.

В іншій частині рішення суду залишено без змін.

У касаційній скарзі представник ОСОБА_3 - ОСОБА_4, посилаючись на порушення судами попередніх інстанцій норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить скасувати рішення апеляційного суду в частині стягнення пені та залишити в силі в цій частині рішення суду першої інстанції, в іншій частині рішення апеляційного суду залишити без змін.

В іншій частині судове рішення не оскаржується, та, відповідно, в касаційному порядку не переглядається.

Обговоривши доводи касаційної скарги, перевіривши матеріали справи, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Відповідно до вимог ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно з вимогами ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Рішення апеляційного суду не відповідає вказаним вимогам.

Судами встановлено, що 20 лютого 2008 року між позивачем та ОСОБА_3 був укладений кредитний договір № 35.1/АА-156.08.2, згідно з умовами якого відповідач отримав грошові кошти у розмірі 29 700 дол. США зі сплатою 12,5 % річних за користування кредитом, з кінцевим терміном повернення - 19 лютого 2015 року.

03 липня 2008 року та 26 вересня 2008 року позивач та відповідач уклали договори про внесення змін та доповнень до кредитного договору від 20 лютого 2008 року № 35.1/АА-156.08.2, в яких п. п. 3.9, 1.5, 1.5.1 викладено в новій редакції.

Відповідно до п. 3.1 договору позичальник зобов'язується починаючи з місяця, наступного за звітним, щомісяця до 10 числа кожного календарного місяця, частково погашати заборгованість за кредитами у сумі 354 дол. США на рахунок, вказаний в п. 1.3 цього договору, шляхом внесення готівки чи перерахування зі свого поточного рахунку.

Відповідно до п. 3.3 договору позичальник зобов'язується сплачувати банку нараховані проценти за користування кредитними коштами щомісяця до 10 числа (включно) кожного календарного місяця, наступного за звітним, а також 19 лютого 2015 року або в день повного дострокового погашення заборгованості за кредитами.

Відповідно до п. 3.9 договору (з урахуванням внесених змін) позичальник зобов'язується за порушення строків повернення кредитів чи сплати процентів, сплачувати банку пеню за кожен день прострочки в розмірі 1,6 % від суми простроченої заборгованості.

Відповідно до п. 1.7 договору забезпеченням виконання зобов'язань за цим договором є застава автомобіля марки «Nissan», модель «Teana» згідно з договором застави від 20 лютого 2008 року № 35.1/АА-156.08.2.

Також встановлено, що відповідач порушував строки погашення заборгованості за кредитним договором, у зв'язку з чим банк скористався правом вимоги дострокового повернення кредиту шляхом звернення стягнення на предмет застави.

На підставі виконавчого напису нотаріуса автомобіль був реалізований на прилюдних торгах 08 листопада 2011 року.

Після реалізації автомобіля і зарахування всіх грошових заборгованостей, в порядку черговості, за відповідачем з 20 листопада 2011 року рахується заборгованість за кредитом у розмірі 11 484,39 дол. США.

Стягуючи з відповідача на користь позивача пеню у розмірі 13 500 грн, суд першої інстанції виходив з того, що пеня підлягає частковому задоволенню в межах строку позовної давності в один рік, а саме за період з 16 квітня 2013 року по 25 березня 2014 року. Також суд виходив з того, що розмір пені значно перевищує розмір збитків, а тому керуючись ч. 3 ст. 551 ЦК України дійшов висновку щодо її зменшення.

Змінюючи рішення суду першої інстанції в частині стягнення пені та стягуючи з відповідача на корить позивача пеню у розмірі 126 338 грн 08 коп., суд апеляційної інстанції виходив з того, що підстав для застосування строку позовної даності та зменшення розміру пені не вбачається, оскільки відповідач із відповідними заявами не звертався.

Проте з таким висновком суду апеляційної інстанції погодитись не можна.

За правилами ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання.

Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання (ч. 2 ст. 549 ЦК України).

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання (ч. 3 ст. 549 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 550 ЦК України право на неустойку (штраф, пеню) виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов'язання.

Таким чином, пеня - це санкція, яка нараховується від першого дня прострочення виконання зобов'язання й до того дня, доки зобов'язання не буде виконане.

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого права або інтересу. Тобто протягом часу дії позовної давності особа може розраховувати на примусовий захист свого цивільного права чи інтересу судом.

Згідно з ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові.

Чинне цивільне законодавство передбачає два види позовної давності - загальну і спеціальну.

Загальна позовна давність встановлена тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України).

Спеціальна позовна давність встановлена законом для окремих видів вимог. Так, спеціальна позовна давність тривалістю в один рік передбачена, зокрема, для вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) - п. 1 ч. 2 ст. 258 ЦК України.

Згідно з ч. 3 ст. 267 ЦК України суд застосовує позовну давність лише за заявою сторони у спорі, зробленою до ухвалення судом рішення.

Тобто цією нормою встановлені суб'єктивні межі застосування позовної давності, а саме передбачені випадки, до яких позовна давність не застосовується судом у зв'язку з відсутністю відповідної заяви сторони у спорі.

Таким чином, позовна давність, як загальна, так і спеціальна, є диспозитивною, а не імперативною в застосуванні.

Отже, без заяви сторони у спорі ні загальна, ні спеціальна позовна давність застосовуватися не може за жодних обставин, оскільки можливість застосування позовної давності пов'язана лише з наявністю про це заяви сторони.

Як вбачається з матеріалів справи, представник відповідача - ОСОБА_4 подала до суду заперечення на позовну заяву від 08 липня 2014 року, в якому просила застосувати позовну давність до вимог про стягнення пені.

Вирішуючи спір, суд апеляційної інстанції на вказані обставини уваги не звернув, належним чином не встановив обставини справи, а тому дійшов помилкового висновку про відсутність підстав для застосування позовної давності до вимог про стягнення пені.

Крім того, ч. 3 ст. 551 ЦК України передбачено, зокрема, що розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків.

Отже, ч. 3 ст. 551 ЦК України з урахуванням положень ст. 3 ЦК України щодо загальних засад цивільного законодавства та ч. 4 ст. 10 ЦПК України щодо обов'язку суду сприяти сторонам у здійсненні їхніх прав дає право суду зменшити розмір неустойки за умови, що її розмір значно перевищує розмір збитків.

Установивши, що розмір неустойки значно більший від розміру боргового зобов'язання, суд апеляційної інстанції не застосував до спірних правовідносин норму ч. 3 ст. 551 ЦК України, яка підлягала застосуванню.

За таких обставин рішення суду апеляційної інстанції в частині вирішення позовних вимог про стягнення пені підлягає скасуванню із направленням справи в цій частині на новий розгляд до суду апеляційної інстанції відповідно до ст. 338 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4 задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 30 вересня 2014 року в частині вирішення позовних вимог про стягнення пені скасувати, справу в цій частині направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий М.Є. Червинська

Судді: А.О. Леванчук

Л.М. Мазур

В.А. Нагорняк

Г.В. Юровська