Ухвала

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 квітня 2015 рокум. Київ
Колегія суддів cудової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і

кримінальних справ у складі:

головуючого Касьяна О.П.,

суддів: Амеліна В.І., Гончара В.П.,

Карпенко С.О., Остапчука Д.О.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до Киблярської сільської ради Ужгородського району Закарпатської області, третя особа - відділ охорони здоров'я Ужгородської районної державної адміністрації, про стягнення недоплаченої заробітної плати, компенсацію втрати частини заробітної плати, відшкодування майнової та моральної шкоди, зобов'язання вчинити певні дії, за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 18 червня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Закарпатської області від 26 серпня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У жовтні 2013 року ОСОБА_3 звернулась до суду з указаним позовом та, уточнивши вимоги, просила стягнути на її користь з Киблярської сільської ради Ужгородського району Закарпатської області заборгованості з заробітної плати в розмірі 2 236 грн 32 коп. та компенсацію втрати частини заробітної плати - 4 230 грн 89 коп., матеріальні збитки в розмірі 1500 грн, моральну шкоду в розмірі 2000 грн та зобов'язати відповідача провести необхідні відрахування з суми заборгованості з заробітної плати до Управління Пенсійного фонду України в Ужгородському районі за період з 1996 року по 31 грудня 2010 року.

В обґрунтування вимог позивач посилалась на те, що з 01 грудня 1959 року вона на підставі наказу від 15 листопада 1959 року № 268 була прийнята на роботу на посаду завідуючої фельдшерсько-акушерського пункту в с. Гайдош Ужгородського району Закарпатської області (далі - ФАП у с. Гайдош).

До 01 січня 2000 року та з 01 липня 2010 року по 01 січня 2011 року ФАП у с. Гайдош перебував на балансі Киблярівської сільської ради, фінансування видатків із нарахування та виплати заробітної плати здійснювала Киблярівська сільська рада Ужгородського району Закарпатської області за рахунок місцевого бюджету.

Позивач зазначала, що відповідач із 1996 року по 2010 рік систематично порушував трудове законодавство та виплачував заробітну плату в меншому розмірі, а саме: з червня по серпень 1996 року згідно з наказом Міністерства освіти і здоров'я України від 04 вересня 1996 року № 274 відповідач зобов'язаний був виплачувати позивачу заробітну плату в розмірі 100 грн 10 коп., однак виплачував у розмірі 93 грн 17 коп.; у період із вересня 1996 року до 2000 року відповідач зобов'язаний був виплачувати позивачу заробітну плату в розмірі 111 грн 10 коп., однак виплачував у розмірі 103 грн 23 коп.

У порушення норм ст. 33 Закону України «Про оплату праці» відповідач не виплачував позивачу індексацію заробітної плати, так у період з 01 липня 2000 року по лютий 2001 року відповідач виплатив позивачу заробітну плату в меншому розмірі, ніж мінімальна заробітна плата, встановлена законодавством, у зв'язку з чим не виплатив 94 грн 40 коп.

Вказувала, що з 01 грудня 2002 року по 30 квітня 2003 року відповідач не виплатив позивачу заробітну плату за першою кваліфікаційною категорією фельдшера в розмірі 88 грн 30 коп. та у період з 26 листопада 2007 року по березень 2008 року відповідач не виплатив позивачу заробітну плату за вищою кваліфікаційною категорією фельдшера в розмірі 208 грн 50 коп.

Також зазначала, що відповідач у порушення ч. 1 ст. 26 Закону України «Про оплату праці» та ст. 127 КЗпП України незаконно відрахував із її заробітної плати в червні 2010 року - 113 грн 83 коп. та у липні 2010 року - 139 грн 93 коп.

Вважала, що такими протиправними діями відповідач порушив її законні права та інтереси щодо належної оплати праці, чим завдав майнову шкоду в розмірі 1500 грн, яка полягає в тому, що з 2000 року по теперішній час позивач одержує пенсію у меншому розмірі, оскільки відповідно до ст. 42 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» кожні 24 місяці страхового стажу та після звільнення працюючому пенсіонеру здійснюється перерахунок пенсії із заробітної плати за останні 24 місяці, а у зв'язку з виплатою заробітної плати в меншому розмірі відповідачем були здійсненні відрахування внесків до Пенсійного фонду України в меншому розмірі.

Крім того, у зв'язку з неправомірними діями відповідача Фондом соціального страхування з тимчасової втрати працездатності позивачу були не доплачені кошти у зв'язку з тимчасовою непрацездатністю за чотири місяці в розмір 121 грн.

Рішенням Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 18 червня 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Закарпатської області від 26 серпня 2014 року, в позові відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_3 просить скасувати оскаржувані судові рішення та направити справу на новий судовий розгляд до суду першої інстанції, посилаючись на невідповідність висновків судів обставинам справи, порушення судами норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.

Обговоривши доводи касаційної скарги, перевіривши матеріали справи, колегія суддів Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до ст. ст. 213, 214 ЦПК України рішення повинно бути законним і обґрунтованим та вирішувати такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам закону судові рішення не відповідають.

Ухвалюючи рішення в справі, суд першої інстанції, з яким погодився й апеляційний суд, виходив із того, що Киблярівська сільська рада Ужгородського району Закарпатської області не є належним відповідачем у справі, оскільки ОСОБА_3 не перебувала в трудових відносинах з останньою, а за кошти місцевого бюджету лише здійснювалось фінансування ФАП у с. Гайдош. ОСОБА_3 було звільнено з роботи на підставі наказу відділу з питань охорони здоров'я та медичного забезпечення Ужгородської районної державної адміністрації, та позивач не заявляла клопотання про залучення належного відповідача відповідно до вимог ч. 1 ст. 33 ЦПК України, тому дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову.

Проте з такими висновками судів погодитись не можна, оскільки суди дійшли їх з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Судами встановлено, що з 01 грудня 1959 року ОСОБА_3 на підставі наказу від 15 листопада 1959 року № 268 була прийнята на роботу на посаду завідуючою ФАП у с. Гайдош Ужгородського району Закарпатської області (а. с. 181).

Наказом відділу з питань охорони здоров'я та медичного забезпечення Ужгородської районної державної адміністрації від 30 серпня 2012 року № 525-к ОСОБА_3 звільнено з роботи з посади завідувача ФАП у с. Гайдош із 03 вересня 2012 року за власним бажанням на підставі ст. 38 КЗпП України (а. с. 182).

Відповідно до п. 1.1 Положення про фельдшерсько-акушерський/фельдшерський пункт, затвердженого наказом Міністерства охорони здоров'я України від 04 листопада 2011 року № 755 (далі - Положення), ФАП є структурним підрозділом амбулаторії центру первинної медичної (медико-санітарної) допомоги (далі - ЦПМСД), що забезпечує надання долікарської медичної допомоги населенню відповідного населеного пункту.

ФАП має статус відокремленого структурного підрозділу ЦПМСД (п. 1.2).

Згідно з п. а ч. 3 ст. 89 Бюджетного кодексу України від 08 липня 2010 року до видатків, що здійснюються з районних бюджетів та бюджетів міст республіканського Автономної Республіки Крим і обласного значення та враховуються при визначенні обсягу міжбюджетних трансфертів, належать видатки на первинну медико-санітарну, амбулаторно-поліклінічну та стаціонарну допомогу (лікарні широкого профілю, пологові будинки, станції швидкої та невідкладної медичної допомоги, поліклініки і амбулаторії, загальні стоматологічні поліклініки, а також дільничні лікарні, медичні амбулаторії, фельдшерсько-акушерські та фельдшерські пункти).

Суди дійшли обґрунтованого висновку про те, що з липня 2010 року фінансування ФАП здійснюється за рахунок видатків, що здійснюються з районних бюджетів та бюджетів міст республіканського Автономної Республіки Крим і обласного значення.

Проте, ухвалюючи рішення про відмову в позові з підстав звернення з позовом до неналежного відповідача, суд першої інстанції в порушення вимог ст. ст. 213, 214 ЦПК України не врахував, що фінансування ФАП було передано районним державним адміністраціям лише з липня 2010 року, тоді як ОСОБА_3 просила стягнути заборгованість із заробітної плати за період з 1996 року по 31 грудня 2010 року; не з'ясував: з ким у вказаний період позивач перебувала в трудових відносинах; на чиєму балансі перебував ФАП у с. Гайдош; за рахунок яких видатків здійснювалось фінансування ФАП у с. Гайдош та виплата заробітної плати його працівникам у період з 1996 року по 31 грудня 2010 року; не дослідив трудову книжку позивача; не встановив, які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин та яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Апеляційний суд у порушення ст. ст. 303, 315 ЦПК України, перевіряючи законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, вищевказані порушення суду не усунув, належним чином не перевірив доводи апеляційної скарги та не дав їм належної оцінки, тому дійшов передчасного висновку про залишення рішення суду першої інстанції без змін.

Згідно з ч. 2 ст. 338 ЦПК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_2130/ed_2012_03_22/pravo1/T041618.html?pravo=1> підставою для скасування судових рішень судів першої та (або) апеляційної інстанцій і направлення справи на новий судовий розгляд є порушення норм процесуального права, що унеможливили встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи.

Оскільки судами допущені порушення норм матеріального та процесуального права рішення суду першої інстанції та ухвала апеляційного суду не можуть вважатись законними і обґрунтованими, тому підлягають скасуванню з направленням справи на новий судовий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 335, 338, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ,

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 18 червня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Закарпатської області від 26 серпня 2014 року скасувати, справу направити на новий судовий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.П. Касьян

Судді : В.І. Амелін

В.П. Гончар

С.О. Карпенко

Д.О. Остапчук