У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

9 вересня 2015 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і

кримінальних справ у складі:

головуючого Червинської М.Є.,
суддів: Леванчука А.О., Мазур Л.М., Писаної Т.О., Юровської Г.В.,
розглянувши у судовому засіданні справу за позовом прокурора міста Ірпеня до Коцюбинської селищної ради Київської області, ОСОБА_6, ОСОБА_7, третя особа - комунальне підприємство «Святошинське лісопаркове господарство», про визнання недійсними рішення, державного акта на право власності на землю, визнання права власності на земельну ділянку, за касаційною скаргою заступника прокурора Київської області на заочне рішення Ірпінського міського суду Київської області від 19 червня 2013 року та рішення апеляційного суду Київської області від 11 березня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У січні 2013 року прокурор м. Ірпеня Київської області в інтересах держави звернувся до суду із вищезазначеним позовом, посилаючись на те, що рішенням Коцюбинської селищної ради Київської області від 25 грудня 2008 року № 2223/25-5 затверджено проект землеустрою та передано у власність ОСОБА_6 земельну ділянку площею 0,15 га на АДРЕСА_1 для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд. На підставі цього рішення ОСОБА_6 було видано державний акт серії НОМЕР_1 на право власності на цю земельну ділянку. 24 квітня 2009 року ОСОБА_6 продала зазначену земельну ділянку ОСОБА_7, у зв'язку з чим на державному акті вчинено відмітку про перехід права власності до ОСОБА_7

Посилаючись на те, що Коцюбинською селищною радою рішення про відчуження вказаної земельної ділянки прийнято з перевищенням повноважень, оскільки земельна ділянка розташована за межами селища, прокурор просив визнати недійсними рішення Коцюбинської селищної ради від 25 грудня

2008 року № 2223/25-5 та виданий ОСОБА_6 державний акт на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_1 з відміткою про перехід права власності до ОСОБА_7, скасувати державну реєстрацію цього акта та визнати право власності держави на земельну ділянку.

Заочним рішенням Ірпінського міського суду Київської області

від 19 червня 2013 року позов прокурора м. Ірпеня Київської області в інтересах держави задоволено частково. Визнано недійсним рішення Коцюбинської селищної ради від 25 грудня 2008 року № 2223/25-5. Визнано недійсним державний акт на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_1, виданий на ім'я ОСОБА_6 з відміткою про перехід права власності до ОСОБА_7 та скасовано його державну реєстрацію; у задоволенні позовних вимог про визнання за державою права власності на земельну ділянку відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Київської області від 11 березня 2014 року скасовано заочне рішення Ірпінського міського суду Київської області в частині задоволення позовних вимог прокурора м. Ірпеня Київської області в інтересах держави про визнання недійсним виданого на ім'я ОСОБА_6 державного акта на право власності на земельну ділянку з відміткою про перехід права власності до ОСОБА_7 і скасування його державної реєстрації та ухвалено у цій частині нове рішення у справі про відмову у задоволенні цих позовних вимог.

У поданій касаційній скарзі заступник прокурора Київської області, посилаючись на порушення судами норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, ухвалені у справі судові рішення в частині відмови в задоволенні позовних вимог про визнання права власності держави на спірну земельну ділянку просив скасувати та ухвалити у цій частині нове рішення у справі про задоволення цих вимог, а також просив змінити мотивувальну частину рішення суду першої інстанції, виключивши положення про те, що договір купівлі-продажу земельної ділянки, укладений між ОСОБА_6 та ОСОБА_7 не є нікчемним, замінивши положеннями про нікчемність вказаного договору. Також заявник просив скасувати рішення суду апеляційної інстанції в частині відмови в задоволенні позовних вимог про визнання недійсним державного акта на право власності на земельну ділянку на ім'я ОСОБА_7 та скасування його державної реєстрації, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 4 квітня 2014 року відмовлено заступнику прокурора Київської області у відкритті касаційного провадження за поданою ним касаційною скаргою на рішення судів першої та апеляційної інстанцій з підстав, передбачених п. 5 ч. 4 ст. 328 ЦПК України.

У березні 2015 року заступник Генерального прокурора України звернувся до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ із заявою про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 4 квітня 2014 року.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 20 квітня 2015 року справу допущено до провадження Верховного Суду України, у порядку гл. 3 розд. V ЦПК України.

Постановою Верховного Суду України від 24 червня 2015 року заяву заступника Генерального прокурора України задоволено, ухвалу Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 20 квітня 2015 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду касаційної інстанції.

Відповідно до ч. 1 ст. 360-7 ЦПК України рішення Верховного Суду України, прийняте за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України. Суди зобов'язані привести свою судову практику у відповідність із рішенням Верховного Суду України.

Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, вважає, що касаційна скарга заступника прокурора Київської області підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного процесуального законодавства і всебічно перевіривши обставини, вирішив справу у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а за їх відсутності - на підставі закону, що регулює подібні відносини, або виходячи із загальних засад і змісту законодавства України.

Обґрунтованим визнається рішення, в якому повно відображені обставини, що мають значення для даної справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні.

Рішення апеляційного суду не відповідає цим вимогам.

Під час розгляду справи суди встановили, що рішенням Коцюбинської селищної ради від 25 грудня 2008 року № 2223/25-5 затверджено проект землеустрою та передано у власність ОСОБА_6 земельну ділянку площею 0,15 га на АДРЕСА_1 для будівництва й обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд. На підставі вказаного рішення ОСОБА_6 видано державний акт на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_1. 24 квітня 2009 року ОСОБА_6 продала належну їй земельну ділянку ОСОБА_7, про що на державному акті зроблено відмітку про перехід права власності.

Задовольняючи частково позовні вимоги прокурора м. Ірпеня Київської області в інтересах держави про визнання недійсним рішення Коцюбинської селищної ради від 25 грудня 2008 року № 2223/25-5 та державний акт на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_1, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що це рішення прийняте Коцюбинською селищною радою з перевищенням її повноважень. Разом із цим відмовляючи в задоволенні позову про визнання права власності держави на спірну земельну ділянку, суд обґрунтовано визнав ці вимоги безпідставними.

Скасовуючи частково рішення суду першої інстанції та відмовляючи у задоволенні позовних вимог про визнання недійсним виданого на ім'я ОСОБА_6 державного акта на право власності на земельну ділянку з відміткою про перехід права власності до ОСОБА_7 і скасування його державної реєстрації, апеляційний суд дійшов висновку, що ОСОБА_7 набув право власності на спірну земельну ділянку на підставі договору купівлі-продажу, який не визнано судом недійсним та не є нікчемним, а тому підстав для визнання недійсною відмітки про перехід права власності немає.

Однак з таким висновком суду апеляційної інстанції погодитися не можна з огляду на наступне.

Статтею 173 ЗК України визначено, що межа району, села, селища, міста, району у місті - це умовна замкнена лінія на поверхні землі, що відокремлює територію району, села, селища, міста, району у місті від інших територій.

Відповідно до п. «б» ч. 1 ст. 12 ЗК України до повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин на території сіл, селищ, міст належить передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб відповідно до цього Кодексу.

Згідно із чч. 1, 2 ст. 116 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом, або за результатами аукціону. Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.

Як передбачено ч. 1 ст. 122 ЗК України, сільські, селищні, міські ради передають земельні ділянки у власність або користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб.

Таким чином, оскільки зазначені норми встановлювали нерозривний зв'язок між виникненням права власності на земельну ділянку з обов'язковим одержанням її власником державного акта на право власності, суд апеляційної інстанції безпідставно скасував заочне рішення Ірпінського міського суду Київської області від 19 червня 2013 року в частині визнання недійсним державного акта на право власності на земельну ділянку з відміткою про перехід права власності.

До того ж не можна погодитися з висновком суду апеляційної інстанції про неправильне застосування місцевим судом вищенаведених норм Закону, а саме про те, що саме державний акт посвідчує право власності на земельну ділянку після переходу її до відповідача на підставі договору купівлі-продажу, не визнаного судом недійсним, оскільки відповідно до ст. 125, ч. 1 ст. 126 ЗК України (у редакції, яка була чинною на час укладення договору купівлі-продажу) право власності на земельну ділянку виникає з моменту державної реєстрації цих прав. У разі набуття права власності на земельну ділянку за цивільно-правовою угодою воно посвідчується не державним актом, а відповідною цивільно-правовою угодою щодо відчуження земельної ділянки, укладеною в порядку, який установлено законом.

Вчинення в такому разі на державному акті (визнаному судом недійсним) відмітки про відчуження земельної ділянки на підставі договору купівлі-продажу не змінює суті такого державного акта як недійсного.

Вищенаведене узгоджується з правовою позицією Верховного Суду України, викладеною у постановах від 28 січня 2015 року, у справі № 6-221цс14, від 3 червня 2015 року, у справі № 6-217цс15, які в силу ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковими для всіх судів України.

Також не можна погодитися з доводами касаційної скарги прокурора щодо наявності підстав для виключення із мотивувальної частини рішення суду першої інстанції положення про те, що договір купівлі-продажу земельної ділянки, укладений між ОСОБА_6 та ОСОБА_7 не є нікчемним, оскільки перелік правочинів, які є нікчемними та порушують публічний порядок, встановлено ст. 228 ЦК України.

Такими є правочини, що посягають на суспільні, економічні та соціальні основи держави, зокрема: правочини, спрямовані на використання всупереч закону комунальної, державної або приватної власності; правочини, спрямовані на незаконне відчуження або незаконне володіння, користування, розпорядження об'єктами права власності українського народу - землею як основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави, її надрами, іншими природними ресурсами (стаття 14 Конституції України); правочини щодо відчуження викраденого майна; правочини, що порушують правовий режим вилучених з обігу або обмежених в обігу об'єктів цивільного права тощо.

При кваліфікації правочину за ст. 228 ЦК України слід ураховувати вину сторін або однієї з них у намірі порушити публічний порядок, проте наявність такої вини судом не встановлювалася.

Крім того, є безпідставними доводи касаційної скарги щодо наявності підстав для скасування рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог про визнання права власності держави на спірну земельну ділянку, оскільки як вбачається із матеріалів справи, способом захисту порушеного права власності держави на земельну ділянку прокурором обрано позов про визнання права власності на це майно (ст. 392 ЦК України), а не витребування майна від нинішнього його володільця шляхом віндикації (ст.ст. 387, 388 ЦК України).

Разом із цим, за змістом роз'яснення, яке міститься у п. 10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», позов про визнання права власності на майно (ст. 392 ЦК України) є належним способом захисту, якщо позивач вимагає залишення у нього майна, відчуженого третьою особою за договором, учасником якого він не був, і це майно ще не вибуло з його володіння.

Установивши, що земельна ділянка вже вибула з володіння власника в зазначений спосіб, суд першої інстанції обґрунтовано відмовив у позові, заявленому з підстав, які передбачені ст. 392 ЦК України, оскільки обраний прокурором спосіб захисту не є належним способом захисту.

За таких обставин рішення суду апеляційної інстанції не можна визнати законним та обґрунтованими, а тому в силу ст. 339 ЦПК України воно підлягає скасуванню із залишенням в силі рішення суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 339, 344, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу заступника прокурора Київської області задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Київської області від 11 березня 2014 року скасувати, заочне рішення Ірпінського міського суду Київської області від 19 червня 2013 року залишити в силі.

Ухвала оскарженню не підлягає.
Головуючий М.Є. Червинська Судді: А.О. Леванчук Л.М. Мазур

Т.О. Писана

Г.В. Юровська