Справа № 454/782/15-ц
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 липня 2015 року Сокальський районний суд Львівської області у складі:

головуючого - судді Адамович М. Я. ,

при секретарі Калиш В.О.,

представника позивача - ОСОБА_1

представника відповідача - ОСОБА_2

представника третьої особи - Кравчук Р.П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Сокалі, цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 та відділу державної виконавчої служби Сокальського районного управління юстиції у Львівській області, третьої особи публічного акціонерного товариства Акціонерно-Комерційний Банк «Львів» про визнання права власності на описане майно та виключення його з опису й арешту,

в с т а н о в и в:

Позивач, ОСОБА_4, звернулася в суд з даним позовом до відповідачів та третьої особи про визнання права власності на описане майно та виключення його з опису й арешту, покликаючись на те, що 09.11.1991р. між нею та ОСОБА_5 було укладено шлюб. 04.02.2008р. її чоловіком ОСОБА_5, згідно договору купівлі-продажу нежитлової будівлі, було придбано нежитлову будівлю безалкогольного цеху, поз 2, загальною площею 255,8 кв.м, що знаходиться по АДРЕСА_1

Зазначає, що у відповідності до ст.60 СК України вищевказана нежитлова будівля належить, також і їй на праві спільної сумісної власності подружжя.

04.02.2008р. між ОСОБА_5 та ЗАТ АКБ «Львів» (тепер - ПАТ АКБ «Львів») укладено кредитний договір № N20.00.000018, згідно якого він отримав кредит для власних потреб в сумі 808 000 грн.

У зв'язку з тим, що платоспроможність її чоловіка з часом погіршилась і він не мав змоги повернути кредит ПАТ АКБ «Львів» звернувся з позовом до ОСОБА_5 про стягнення боргу та рішенням Сокальського районного суду від 16.04.2013р. вирішено стягнути з ОСОБА_5 в користь ПАТ АКБ «Львів» 1 646 925, 09 грн. На підставі цього рішення Сокальським районним судом було видано виконавчий лист, який банк пред'явив до виконання у ВДВС Сокальського РУЮ. Постановою державного виконавця від 11.03.2014р. відкрито виконавче провадження на виконання зазначеного рішення та накладено арешт на все нерухоме майно належне ОСОБА_5

Актом опису та арешту майна боржника від 28.05.2014р. було описано нежитлову будівлю по АДРЕСА_1. Таким чином, було накладено арешт і на нежитлову будівлю безалкогольного цеху, поз 2 площею 255,8 кв.м., яка належить також і позивачу на праві спільної сумісної власності подружжя. На даний час, в ході здійснення виконавчого провадження, зазначена нежитлова будівля була виставлена на прилюдні торги без виділення з неї частки боржника, тобто з її часткою, хоч позивачка не є боржником.

Вказує, що через накладений арешт вона не може користуватись майном, яке належить їй на праві власності, а також може бути реалізоване.

Вважає, що її право власності є порушеним, оскільки як законний власник не може розпоряджатися своїм майном на яке ВДВС Сокальського РУЮ накладено арешт.

Просить суд визнати за нею право спільної сумісної власності на нежитлову будівлю безалкогольного цеху, поз 2, загальною площею 255,8 кв.м., що знаходиться по АДРЕСА_1 Львівської області та звільнити його з-під арешту, накладеного державним виконавцем ВДВС Сокальського РУЮ ОСОБА_2 постановою від 42451325, до виділення з нього частки належної боржнику.

24.04.2015 року відповідачем відділом ДВС Сокальського РУЮ подано заперечення на позовну заяву, в яких зазначено, що на виконанні у ВДВС Сокальського РУЮ у Львівській області знаходиться виконавчий лист №454/557/13-ц виданий Сокальським районним судом Львівської області про стягнення з ОСОБА_5 на користь ПАТ АКБ «Львів» 1 646 925, 09 грн. боргу.

11.03.2014р. державним виконавцем винесено постанову про відкриття виконавчого провадження. Під час здійснення виконавчого провадження, актом державного виконавця від 28.05.2014р. описано та арештовано майно боржника, а саме нежитлову будівлю безалкогольного цеху, що знаходиться по АДРЕСА_1 заставодержателем якого, згідно договору іпотеки від 04.02.2008р., являється ПАТ АКБ «Львів». Іпотекодавцем вказаного майна є ОСОБА_5

Відповідно до ч.1 ст.33 ЗУ «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки, також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону.

Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Згідно договору іпотеки, дане майно, яке належить ОСОБА_5, перебуває в заставі ПАТ АКБ «Львів». Відповідно до п.5.1. підп.b) іпотекодавець має повне право на передачу в іпотеку всього предмету іпотеки; с) укладення і виконання іпотекодавцем цього договору не суперечить жодному положенню угод іпотекодавця із третіми особами; f ) відсутні будь-які права третіх осіб щодо предмета іпотеки (будь-якої його частини); h) обтяження предмета іпотеки Іпотекою не буде порушувати прав та законних інтересів інших осіб, в тому числі малолітніх та неповнолітніх, непрацездатних дітей та інших осіб, яких іпотекодавець зобов'язаний утримувати за законом чи договором.

Даний договір іпотеки ніким не оскаржений та у встановленому чинним законодавством порядку не скасований. Терміни позовної давності для оскарження даного договору іпотеки минули.

Тому, відділ ДВС Сокальського РУЮ вважає, що підстав для визнання за ОСОБА_4 права спільної сумісної власності на нежитлову будівлю безалкогольного цеху, поз. 2 загальною площею 255,8 кв.м., що знаходиться по АДРЕСА_1 та звільнення майна з-під арешту немає.

Третя особа ПАТ АКБ «Львів» подав заперечення на позовну заяву, в яких зазначають, що позов ОСОБА_4 не визнають з огляду на його безпідставність і незаконність.

Відповідно до ч.2 ст.119 ЦПК України позовна заява повинна, зокрема, містити виклад обставин, яким позивач обґрунтовує свої вимоги та зазначення доказів, що підтверджують кожну обставину або наявність підстав для звільнення від доказування.

Пленум ВСС України з розгляду цивільних і кримінальних справ у постанові №5 від 07.02.2014р. «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» роз'яснив (п.37), що з урахуванням положень ч.1 ст.15 та ст.392 ЦК України власник майна має право пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Виходячи зі змісту наведених норм права, потреба в такому способі захисту права власності виникає тоді, коли наявність суб'єктивного права власника не підтверджена відповідними доказами, підлягає сумніву, не визнається іншими особами або ними оспорюється, а не в тому разі, коли цими особами не виконується відповідне рішення суду, ухвалене раніше. В даному випадку позивач не наводить і не представляє жодних належних і допустимих доказів того, що її право спільної сумісної власності на нерухомість підлягає сумніву, не визнається відповідачами або ними оспорюється. Також, позивач не наводить доказів того, що нею втрачені документи, які б засвідчували її право спільної сумісної власності на нерухомість, а навпаки вона сама представляє копії документів, які засвідчують її право спільної сумісної власності на нерухоме майно.

Таким чином, позовні вимоги щодо визнання за ОСОБА_4 права спільної сумісної власності на нерухомість є безпідставними, оскільки таке ніким не оспорюється.

Позовні вимоги про звільнення майна з-під арешту, накладеного постановою державного виконавця Кулик Ю.Р. мотивовані тим, що на думку позивача, зазначені дії державного виконавця порушують її право власності, оскільки вона не може розпоряджатися своїм майном. Такі доводи позивача не відповідають фактичним обставинам справи.

Як свідчать матеріали справи та підтверджуються позивачкою між ПАТ АКБ «Львів» та ОСОБА_5 04.02.2008р. укладено кредитний договір №20.00.000018 на підставі якого ПАТ АКБ «Львів» надав позичальнику кредит в сумі 808 000 грн. на умовах повернення, оплатності, забезпеченості. В зв'язку з невиконанням ОСОБА_5 взятих на себе кредитних зобов'язань банк звернувся до суду з позовом про примусове стягнення боргу. 16.04.2013р. Сокальським районним судом ухвалено рішення про стягнення з ОСОБА_5 кредитної заборгованості та видано відповідні виконавчі листи.

З метою забезпечення кредитних зобов'язань між ПАТ АКБ «Львів» та ОСОБА_5 укладено договір іпотеки, посвідчений 04.02.2008р. приватним нотаріусом Сокальського районного нотаріального округу Бойчук Н.І., зареєстрований в реєстрі правочинів за №505. Згідно умов вказаного договору (п.2.1.) в забезпечення виконання зобов'язань ОСОБА_5 передав нежитлову будівлю безалкогольного цеху, поз. 2 загальною площею 255,8 кв.м., що знаходиться по АДРЕСА_1 в іпотеку банку. Передача зазначеного майна в іпотеку здійснювалась за згодою позивача, що була виражена у її заяві №68/02-08 від 04.02.2008р., засвідченій приватним нотаріусом Сокальського районного нотаріального округу Бойчук Н.І., зареєстрований в реєстрі правочинів за №505. Цією заявою позивач підтвердила свою згоду на укладення договору іпотеки та передачу майна її чоловіком ОСОБА_5 в іпотеку банку для забезпечення ним зобов'язань за кредитним договором. Також, в цій заяві ОСОБА_4 зазначила, що нерухомість є їх спільною сумісною власністю і погодилась з тим, що умови договору іпотеки визначалися її чоловіком ОСОБА_5 самостійно.

Позивачка розпорядилась належним їй правом спільної сумісної власності на майно. Передача нерухомого майна в іпотеку банку відбувалась свідомо та за згодою обох із подружжя ОСОБА_1, що повністю відповідає положенням ст.319 ЦК України та ч.1 ст.65 СК України.

Відповідно до ст.ст.1, 7 ЗУ «Про іпотеку» визначено, що іпотека це вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом. За рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов'язанням у повному

обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що

обумовлює основне зобов'язання.

Частиною 5 статті 52 ЗУ «Про виконавче провадження» передбачено, що у разі відсутності у боржника коштів та інших цінностей, достатніх для задоволення вимог стягувача, стягнення невідкладно звертається також на належне боржнику інше майно, за винятком майна, на яке згідно із законом не може бути накладено стягнення.

Відповідно до ч.1 цієї статті звернення стягнення на майно боржника полягає в його

арешті, вилученні та примусовій реалізації.

Частиною 1 статті 54 ЗУ «Про виконавче провадження» передбачено, що звернення стягнення на заставлене майно в порядку примусового виконання допускається за виконавчими документами для задоволення вимог стягувача-заставодержателя.

ОСОБА_5 є боржником за виконавчими листами, виданими Сокальським районним судом на виконання рішення цього суду від 16.04.2013р. про стягнення з ОСОБА_5 кредитної заборгованості. Банк є іпотекодержателем майна - нежитлової будівлі безалкогольного цеху, поз. 2 загальною площею 255,8 кв.м., що знаходиться по АДРЕСА_1, право власності ОСОБА_5 на зазначене майно підтверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно №16711178 від 04.02.2008р. виданого КП ЛОР «Червоноградське МБТІ. Тобто передача нерухомого майна в заставу банку відбувалась свідомо та за згодою обох із подружжя ОСОБА_1.

Представник позивача ОСОБА_1 в судовому засіданні позовні вимоги підтримав та просив задовольнити. В обґрунтування надав пояснення аналогічні викладеним в позовній заяві.

Відповідач ОСОБА_5 в судовому засіданні позовні вимоги визнав та не заперечив відносно задоволення позову.

Представник третьої особи ПАТ АКБ «Львів» Кравчук Р.П. в судовому засіданні позовні вимоги не визнав та просив в задоволені позову відмовити. В обґрунтування надав пояснення аналогічні викладеним в запереченні на позовну заяву.

Заслухавши пояснення учасників, дослідивши письмові докази, оцінивши всі докази по справі в їх сукупності, суд дійшов до наступних висновків.

З дослідженого свідоцтва про укладення шлюбу НОМЕР_1 встановлено, що 09.11.1991 року у Ланковецькій сільській раді Сокальського району було укладено шлюб між ОСОБА_5 та ОСОБА_4, про що зроблено актовий запис №14.

Як встановлено з договору купівлі-продажу від 04.02.2008р., посвідченого приватним нотаріусом Сокальського районного округу Бойчук Н.І. та зареєстрованого в реєстрі за №502 ОСОБА_5 купив нежитлову будівлю безалкогольного цеху поз.2, загальною площею 255,8 кв.м., що знаходиться по АДРЕСА_1

Згідно ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Відповідно до ч.1 ст.61 СК України об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

На підставі ст.65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою.

Також, згідно ч.1 ст.69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Частина 1 статті 70 СК України встановлює, що у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Таким чином, судом встановлено, що нежитлову будівлю безалкогольного цеху поз.2, загальною площею 255,8 кв.м., що знаходиться по АДРЕСА_1 було куплено ОСОБА_5 під час перебування у шлюбі з ОСОБА_4

Відповідно до ч.1 ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

При цьому ,згідно до ст.392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Виходячи зі змісту наведених норм права, потреба в такому способі захисту права власності виникає тоді, коли наявність суб'єктивного права власника не підтверджена відповідними доказами, підлягає сумніву, не визнається іншими особами або ними оспорюється, а не в тому разі, коли цими особами не виконується відповідне рішення суду, ухвалене раніше.

В судовому засіданні - відповідачі: ОСОБА_5 та відділ ДВС Сокальського РУЮ, і третя особа ПАТ АКБ «Львів» визнали право спільної сумісної власності ОСОБА_4 на нежитлову будівлю безалкогольного цеху, поз 2, загальною площею 255,8 кв.м., що знаходиться по АДРЕСА_1 Львівської області і судом встановлено, що таке її право ніким не оспорюється.

Тому, позовна вимога про визнання за ОСОБА_4 право спільної сумісної власності на нежитлову будівлю безалкогольного цеху, поз 2, загальною площею 255,8 кв.м., що знаходиться по АДРЕСА_1 Львівської області не підлягає до задоволення.

Разом з тим, статтею 54 ЗУ «Про виконавче провадження» передбачено, що звернення стягнення на заставлене майно в порядку примусового виконання допускається за виконавчими документами для задоволення вимог стягувача-заставодержателя. Спори, що виникають під час виконавчого провадження щодо звернення стягнення на заставлене майно, вирішуються судом.

Відповідно до ч. 1 ст.60 ЗУ «Про виконавче провадження», особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту.

Відповідно до ч. 1 ст.391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Як роз'яснено в п.5 Постанови Пленуму Верховного Суду України №6 від 27.08.1976р. «Про судову практику в справах про виключення майна з опису» вирішуючи позов одного з подружжя про виключення з опису належної йому частки майна у спільній сумісній власності подружжя, суду необхідно враховувати, що відповідно до статей 22, 28 КпШС майно, нажите подружжям за час шлюбу, є їх спільною сумісною власністю і у випадку поділу його їх частки визнаються рівними. Відхилення від начала рівності часток подружжя суд може допустити, враховуючи лише інтереси неповнолітніх дітей або

заслуговуючі на увагу інтереси одного з подружжя. Майно, нажите кожним з подружжя під час їх роздільного проживання при фактичному припиненні шлюбу, суд може визнати власністю кожного з них. Розмір часток подружжя у спільному майні і яке конкретно майно має бути йому виділено, суд визначає з врахуванням всього нажитого майна,

включаючи і те, на яке за законом не може бути звернено стягнення за виконавчими документами і яке не підлягає конфіскації. Разом з цим на частку кожного з подружжя має бути виділено як майно, що підлягало опису, так і майно, що не підлягало опису.

Із дослідженого виконавчого листа №454/557/13-ц, виданого Сокальським районним судом Львівської області 05.12.2013р., з ОСОБА_5 стягнуто в користь ПАТ АКБ «Львів» 1 646 925 грн. 09 коп. заборгованості за кредитним договором №20.00.000018 від 04.02.2008 року.

Згідно акту опису та арешту боржника від 28.05.2014 року встановлено, що державним виконавцем відділу ДВС Сокальського РУЮ ОСОБА_2 при примусовому виконанні виконавчого листа виданого 05.12.2013р. Сокальським районним судом описано та накладено арешт на будівлю безалкогольного цеху, поз 2, загальною площею 255,8 кв.м., що знаходиться по АДРЕСА_1.

Відповідно до ч.3 ст.33 ЗУ «Про іпотеку» звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з

договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Судом встановлено, що рішенням Сокальського районного суду від 16.04.2013р. з ОСОБА_5 в користь ПАТ АКБ «Львів» стягнуто 1 646 925,09 грн. заборгованості за кредитним договором на підставі якого було видано виконавчий лист без звернення стягнення на предмет іпотеки (нежитлової будівлі безалкогольного цеху, поз. 2 загальною площею 255,8 кв.м., що знаходиться по АДРЕСА_1).

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст.57 ЗУ «Про виконавче провадження» арешт майна боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення. Арешт на майно боржника може накладатися державним виконавцем шляхом: винесення постанови про арешт коштів та інших цінностей боржника, що знаходяться на рахунках і вкладах чи на зберіганні у банках або інших фінансових установах; винесення постанови про арешт коштів, що перебувають у касі боржника або надходять до неї; винесення постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження; проведення опису майна боржника і накладення на нього арешту.

З акту опису та арешту майна боржника від 28.05.2014 р. вбачається, що позивач ОСОБА_4 не є стороною виконавчого провадження і на час складання державним виконавцем акта опису та арешту майна була співвласником нерухомого майна, на яке накладено арешт.

Таким чином позовна вимога про звільнення нежитлової будівлі безалкогольного цеху, поз 2, загальною площею 255,8 кв.м., що знаходиться по АДРЕСА_1 з-під арешту до виділення з нього частки належної боржнику підлягає до задоволення.

Керуючись ст.ст. 10, 60, 212, ЦПК України, суд, -

в и р і ш и в:

Позов задовольнити частково.

Звільнити нежитлову будівлю безалкогольного цеху, поз 2, загальною площею 255,8 кв.м., що знаходиться по АДРЕСА_1 з-під арешту, накладеного державним виконавцем відділу державної виконавчої служби Сокальського районного управління юстиції ОСОБА_2 актом опису та арешту майна боржника від 28.05.2014 року до виділення з нього частки належної боржнику.

В задоволенні решти позовних вимог - відмовити.

Ухвалу про забезпечення позову від 24.03.2015 року, якою зупинено продаж нежитлової будівлі по АДРЕСА_1 на електронних торгах, які проводять ДП «Інформаційний центр» Міністерства юстиції України - після набрання рішення законної сили - скасувати.

Рішення може бути оскаржене учасниками розгляду в апеляційному порядку до Апеляційного суду Львівської області через Сокальський районний суд шляхом подання в 10-денний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги, а особами, які приймали участь у справі, але не були присутні під час оголошення рішення, протягом 10 днів з часу отримання копії рішення.

Головуючий: М. Я. Адамович