Дата документу Справа №
Апеляційний суд Запорізької області
Єдиний унікальний №315/1557/14
Провадження №22ц/778/2756/15 Головуючий у 1 інстанції: Ярош С.О.
Суддя-доповідач: Каракуша К.В.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 липня 2015 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Запорізької області у складі:

Головуючого судді: Стрелець Л.Г.

суддів: Каракуші К.В.

Кухаря С.В.

при секретарі: Книш С.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Гуляйпільського районного суду Запорізької області від 02 березня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_4, ОСОБА_5 до ОСОБА_3, комунального підприємства «Імпульс» Пологівської районної ради Запорізької області, третя особа: Реєстраційна служба Гуляйпільського районного управління юстиції Запорізької області про скасування державної реєстрації права власності та визнання права власності в порядку спадкування за законом, -

ВСТАНОВИЛА:

У листопаді 2014 року ОСОБА_4, ОСОБА_5 звернулися до суду з позовом до ОСОБА_3, КП «Імпульс» Пологівської районної ради Запорізької області про скасування державної реєстрації права власності та визнання права власності в порядку спадкування за законом, який уточнили.

У позові зазначали, що після смерті ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_1 року відкрилась спадщина на житловий будинок АДРЕСА_1, який вони успадкували в рівних долях. 10.11.1998 року вони з ОСОБА_7 оформили договір купівлі-продажу вказаного будинку на товарній біржі, останній був зареєстрований в комунальному підприємстві "Імпульс" Пологівської районної ради Запорізької області, при вчиненні договору грошові кошти не передавались, так як договір було укладено з умовою, що ОСОБА_7 складе за життя заповіт на свого онука ОСОБА_5 на цей будинок. Вказаний заповіт було складено 23.02.2011 року. Після смерті ІНФОРМАЦІЯ_2 року ОСОБА_7 ОСОБА_5 звернувся до нотаріуса з заявою про прийняття спадщини за заповітом, проте нотаріусом було відмовлено у видачы свідоцтва про право на спадщину за заповітом з посиланням на недійсність договору купівлі-продажу через недотримання нотаріальної форми посвідчення вказаного договору.

Посилаючись на вказані обставини, просили суд скасувати державну реєстрацію права власності ОСОБА_7 зареєстровану Пологівським малим підприємством «Імпульс» по реєстру №3733 у книзі №24 на житловий будинок АДРЕСА_1, вчинену 12 листопада 1998 року, на підставі договору купівлі-продажу від 10 листопада 1998 року, зареєстрованого за р. №Н-3835 Запорізькою товарною біржею «Торг-Інвест»; визнати за ними право власності в порядку спадкування за законом на житловий будинок з підсобними приміщеннями АДРЕСА_1 після померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 року їхнього чоловіка та батька ОСОБА_6, у рівних частках по 1/2 частці кожному.

Рішенням Гуляйпільського районного суду Запорізької області від 02 березня 2015 року позов задоволено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, ОСОБА_3 подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову з підстав спливу позовної давності.

Неявка відповідача КП «Імпульс» Пологівської районної ради Запорізької області та третьої особи Реєстраційної служби Гуляйпільського районного управління юстиції Запорізької області, належним чином повідомлених про час та місце розгляду справи, у відповідності до вимог ч.2 ст.305 ЦПК України не перешкоджає розглядові справи.

В судовому засіданні апеляційного суду апелянт ОСОБА_3 підтримала доводи апеляційної скарги та пояснила, що вона є донькою ОСОБА_7, який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 року, і вона подала заяву про прийняття спадщини після смерті батька. Вважає, що позивачі в такий спосіб позбавляють її прав на спадкування, оскільки вона має наміри оспорювати заповіт батька, який складений на користь позивача ОСОБА_5

Позивачі ОСОБА_4 та ОСОБА_5 та їх представник проти доводів апеляційної скарги заперечили та пояснили, що оскільки нотаріусом не визнається договір купівлі-продажу, укладений ними за життя із ОСОБА_7 на біржі, іншого шляху набути права власності на вказаний будинок вони не мають. Конфлікту між собою, як матері та сина, щодо здобуття права власності виключно сином ОСОБА_5 або в рівних долях з матір'ю ОСОБА_4 на вказаний будинок вони не мають.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю - доповідача, пояснення апелянта та позивачів та їх представника, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Згідно ч. 3 ст. 303 ЦПК України апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення.

Відповідно до вимог ст. 213 ЦПК України законним і обґрунтованим є рішення, коли суд виконав всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом на основі повного і всебічного з'ясування обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених такими доказами, які були досліджені у судовому засіданні.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з їх доведеності з огляду на те, що договір купівлі-продажу житлового будинку АДРЕСА_1 укладений 10.11.1998 року між позивачами, як продавцями, та спадкодавцем ОСОБА_7, як покупцем, та зареєстрованим Запорізькою товарною біржею «Торг- Інвест», не відповідає вимогам ст.227 ЦК України (в редакції 1963 року) є недійсним, тому подальша державна реєстрація цього договору підлягає скасуванню, а позивачі підлягають поновленню у своїх правах власників на цей будинок.

Проте, такі висновки суду є помилковими з огляду на наступне.

Судом установлено що, позивачі ОСОБА_4, як дружина, та ОСОБА_5, як син, на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 року ОСОБА_7 набули право власності в рівних частках на жилий будинок АДРЕСА_1 (зворот а.с.11).

10.11.1998 року між ОСОБА_4, яка діяла в своїх інтересах та інтересах свого неповнолітнього сина ОСОБА_5, як продавцями, та ОСОБА_7, як покупцем, було укладено договір купівлі-продажу житлового будинку АДРЕСА_1, який посвідчено Запорізькою товарною біржою "Торг-Інвест"

12.11.1998 року даний договір був зареєстровано Комунальним підприємством "Імпульс" Пологівської районної ради Запорізької області за №3733 книга 24 (а.с.12).

23.02.2011 року державним нотаріусом Гуляйпільської державної нотаріальної контори Запорізької області Горовою Я.О. посвідчено заповіт ОСОБА_7 , яким останній на випадок його смерті заповів належний йому житловий будинок АДРЕСА_1 онуку ОСОБА_5.(а.с.13).

ІНФОРМАЦІЯ_2 року ОСОБА_7 помер(а.с.13). Із заявами про прийняття спадщини після його смерті звернулись 15.08.1014 року ОСОБА_3 (а.с.51), як спадкоємець за законом, та 22.08.2014 року ОСОБА_7, як спадкодпвець за заповітом (а.с.52) відповідно.

04.11.2014 року постановою приватного нотаріуса Гуляйпільського районного нотаріального округу Запорізької області Горової Я.О. позивачу ОСОБА_5 відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на вказаний житловий будинок в зв`язку з тим, що правовстановлюючий документ на ім'я спадкодавця у вигляді договору купівлі-продажу житлового будинку всупереч вимогам закону укладений на товарній біржі і не має нотаріального посвідчення, до того ж цей договір укладений від імені малолітнього ОСОБА_5, який не міг бути членом біржі (а.с.14).

Обґрунтовуючи позовні вимоги ОСОБА_4 та ОСОБА_5 про скасування державної реєстрації права власності на вказаний житловий будинок за ОСОБА_7 та відновлення їх права власності на цей будинок, посилались на недійсність договору купівлі-продажу житлового будинку через недодержання нотаріальної форми посвідчення договору (ст.ст.47, 227 ЦК України в редакції 1963року), та порушення під час її укладання прав неповнолітньої особи (ст.51 ЦК України в редакції 1963року).

Відповідно до частини першої статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Частиною першою ст.15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів.

Згідно зі ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Так, згідно з застереженнями, що містяться в ст. 5 ЦК України та п. 4 Прикінцевих та Перехідних Положень ЦК, правовий статус майна, а також права та обов'язки суб'єктів цивільних правовідносин щодо цього майна визначаються нормами матеріального права, які були чинними на час його створення або набуття.

Положеннями ст. 42 ЦК (1963 р), який має застосовуватися до спірних правовідносин, дозволялося укладення цивільно-правових угод у вигляді усної та письмової форми ( простої або нотаріальної ).

Згідно з вимогами ст. 227 ЦК України 1963 р. договір купівлі-продажу житлового будинку, повинен бути укладений у письмовій формі з обов'язковим нотаріальним посвідченням. Невиконання цих вимог, тягне недійсність такої угоди із застосуванням наслідків реституції, передбачених ч. 2 ст. 48 ЦК України 1963 р.

В той же час, відповідно до правил ст. 15 Закону України «Про товарні біржі» угоди, які укладені учасниками біржі щодо купівлі-продажу товарів або об'єктів нерухомості, допущених до обігу на товарній біржі та зареєстровані на біржі, не підлягають нотаріальному посвідченню.

Така угода вважається укладеною з моменту її реєстрації на біржі.

З матеріалів справи вбачається, що 10 листопада 1998 року позивачкою ОСОБА_4, яка діяла в своїх інтересах та інтересах свого неповнолітнього сина ОСОБА_5, як член біржі, на підставі рішення Ради з опіки Гуляйпільскої районної державної адміністрації №82 від 06.11.1998 року уклала на Запорізькій товарній біржі «Торг -Інвест» угоду про продаж належного їм на праві власності житлового будинку АДРЕСА_1 за 11916грн. Продавці отримали вказаний розмір коштів до підписання цього договору, а покупець отримав будинок в своє розпорядження (а.с.33).

12 листопада 1998 року покупець реєстрував свої майнові права щодо придбаного житлового будинку, відповідно до чинного на час укладення угоди законодавства, в Комунальному підприємстві "Імпульс" Пологівської районної ради Запорізької за №3733 книга 24 (а.с.12).

Аналізуючи виникли між сторонами правовідносини та надаючи їм правову кваліфікацію суд першої інстанції поза увагою залишив те, що Закон України «Про товарну біржу» є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, що випливають з приводу не обов'язковості нотаріального посвідчення біржевих угод, прийнятий пізніше ніж ЦК УРСР, а тому до прийняття ЦК України та зміни Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій, укладання та реєстрація на біржі угоди обумовлювала виникнення права власності на майно. Відповідно, вирішуючи спір, суд керується правилами про переважне застосування норм пізніше прийнятного закону, а також правило про пріоритет правозастосування спеціальної норми над загальною, а також неможливості погіршення стану особи у разі зміни нормативно-правового регулювання в спірних відносинах. Зазначені принципи правозастосування, підтверджуються рішенням Конституційного Суду України у справі за конституційним зверненням Національного банку України щодо офіційного тлумачення положення частини першої статті 58 Конституції України (справа про зворотну дію в часі законів та інших нормативно-правових актів) № 1-7/99.

Скасування державної реєстрації права власності ОСОБА_7 суперечить вимогам ст.41 Конституції України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася у липні 1997 року і відповідно до Закону України "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2,4,7 та її до Конвенції" від 17 липня 1997 року №475/97-ВР, якими закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Крім того, оцінюючи оспорюваний позивачами договір купівлі-продажу житлового будинку як недійсний та у зв'язку з чим скасовуючи державну реєстрацію права власності ОСОБА_7, суд першої інстанції не зважив на те, що належним відповідачем за такими вимогами є інша сторона договору - покупець, а саме ОСОБА_7, який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 року, і за заповітом останнього право на цей будинок успадкував ОСОБА_5, тобто позивач ОСОБА_5 є правонаступником відповідача у спірних правовідносинах. Отже стверджувати про порушення прав ОСОБА_5, як малолітньої особи під час укладання біржевої угоди, не можна. Як пояснила позивач ОСОБА_4 вона визнає і не оспорює одноособового права власності на вказаний житловий будинок за своїм сином ОСОБА_5 Відповідач ОСОБА_3, яку суд першої інстанції залучив до участі у справі (а.с.57), не є належним відповідачем, оскільки, хоча вона і подала відповідну заяву про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_7 за законом, проте за наявності заповіту спадкодавця вона в розумінні ст.1241 ЦК України не має права на спадкування в даному випадку.

Як пояснили в судовому засіданні апеляційного суду позивачі, їх звернення до суду зумовило неможливість набуття в нотаріальному порядку права власності ОСОБА_5 в порядку спадкування за заповітом після померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 року ОСОБА_7 Проте, вказана підстава надає право ОСОБА_5 звернутись до суду за захистом свого права на спадкування за заповітом в судовому порядку з підстав правової конструкції передбаченої ч.2 ст.47 ЦК України (в редакції 1963 року). Проте вказана підстава не може бути підґрунтям для скасування державної реєстрації права власності спадкодавця ОСОБА_7, яке було зареєстровано та визнано державою на підставі законів, що діяли в той час, та відновлення права власності позивачів в порядку спадкування за померлим у 1996 році ОСОБА_7

За викладених обставин оскаржуване рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню, як таке, що ухвалено з порушенням норм матеріального права, з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову.

Керуючись ст.ст. 307, 309, 313 ЦПК України, колегія суддів,-

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Гуляйпільського районного суду Запорізької області від 02 березня 2015 року по цій справі скасувати та ухвалити нове, яким у задоволенні позову ОСОБА_4, ОСОБА_5 відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, проте воно може бути оскаржено в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: