Справа № 265/4176/15-ц
Провадження № 2/265/1855/15
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 липня 2015 року місто Маріуполь

Орджонікідзевський районний суд міста Маріуполя Донецької області у складі головуючого судді Мельник І. Г., при секретарі Тушкановій Л.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання осіб, такими що втратили право користування жилим приміщенням, -

В С Т А Н О В И В:

25 червня 2015 року позивачка ОСОБА_1 звернулася до Орджонікідзевського районного суду м. Маріуполя Донецької області із позовом до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. В обґрунтування позовних вимог зазначила, що й на підставі договору дарування належить квартира АДРЕСА_1. У даній квартирі зареєстровані неповнолітні діти сторін ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2. Вказувала, що разом із дітьми виїхала в Російську Федерацію вже рік тому, зареєструвала дітей за новою адресою, де вони ходять в дитячий садочок та школу. Відповідач не проживаючи з ними, фактично дав сою згоду на проживання дітей разом із нею за іншою адресою, але відмовився підписувати свою згоду на їх виписку, мотивуючи відсутністю часу на це. Посилаючись на ст..ст.29, 317,319,321,391,405 ЦК України, просить визнати неповнолітніх ОСОБА_3 та ОСОБА_4 такими, що втратили право користування спірним житлом, у звязку не проживанням в ІНФОРМАЦІЯ_3 більш як рік.

Позивачка ОСОБА_1, будучи належним чином повідомлена про час та місце слухання справи до суду не зявилася, надавши заяву в якої просила розглянути справу за її відсутністю на задоволенні позовних вимог наполягала.

Відповідач ОСОБА_2, будучи належним чином повідомлений про час та місце слухання справи до суду не зявився, надавши суду заяву про розгляд справи за його відсутність, проти задоволення позовних вимог не заперечував.

Представник відповідача ОСОБА_5, яка діє на підставі договору про надання юридичних послуг, позовні вимоги визнала повністю та пояснила, що її довіритель не оспорює той факт, що порушує права позивачки, але з обєктивних причин не може приїхати у місто, що б надати згоду про зняття з реєстрації неповнолітніх дітей. Йому відомо, що позивачка разом із дітьми проживає в Росії, де діти разом із матірю зареєстровані та відвідують дитячий садочок та школу. Пояснювала, що спірна квартира належить позивачці, а діти в ній зареєстровані. Позивачка зверталася про зняття дітей з реєстрації у спірній квартирі, але необхідна згода обох батьків.

Свідок ОСОБА_6 суду пояснила, що позивачка її внука. Спірну квартиру АДРЕСА_2 вона подарувала позивачці і в даній квартирі позивачка була зареєстрована сама та зареєструвала своїх неповнолітніх дітей. У квітні 2014 року позивачка разом із дітьми виїхала в Російську Федерацію, де спочатку орендувала житло безкоштовно, на цей час знімає, працевлаштувалася. Діти знаходяться разом із нею, відвідують садок та школу. Їй відомо, що позивачка разом із дітьми не збирається повертатися в Україну, вона поштою відправила їм всі речи. На цей час у спірній квартирі ніхто не проживає.

Суд, заслухавши пояснення представника відповідача, свідка, дослідивши письмові матеріали справи та оцінивши у сукупності надані докази, приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч.2 ст.10, ч.1 ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Стаття 57 ЦПК України передбачає, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

Згідно з ч.2 ст.60 ЦПК України, докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, а ч.4 цієї статті передбачає, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Судом встановлено, що позивачка ОСОБА_1 відповідно до договору дарування від 28.03.2006 року є власником квартири №5, яка розташована в будинку 19 по вулиці Краснодонській у місті Маріуполі Донецької області (а.с.7-9).

Сторони - позивачка і відповідач - мають від шлюбу спільних дітей ОСОБА_4, який згідно із свідоцтвом про народження, виданим 16 березня 2012 року Орджонікідзевським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Маріупольського міського управління юстиції у Донецькій області, народився 11 березня 2012 року, про що вчинено актовий запис № 236 та ОСОБА_3, який згідно із свідоцтвом про народження, виданим 30 липня 2007 року Орджонікідзевським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Маріупольського міського управління юстиції у Донецькій області, народився 24 липня 2007 року, про що вчинено актовий запис № 551 (а.с.11-12).

Відповідно до копії особового рахунку № 70845, у квартирі АДРЕСА_3 є зареєстрованими позивачка ОСОБА_1 та її неповнолітні діти ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_4.

Відповідно до ст.41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності.

Згідно з ч.1 ст.317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Стаття 150 Житлового кодексу Української РСР (надалі ЖК України) передбачає, що громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Частина 2 ст.405 ЦК України передбачає, що член сімї власника втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сімї без поважних причин понад рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Відповідно до частини 4 статті 29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає.

Як вбачається із свідоцтва ВУ № 0080776 про надання тимчасового притулку на території Російської Федерації, позивачка по справі ОСОБА_1 та її неповнолітні діти ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_4 07 жовтня 2014 року були поставлені на облік у п. Новокумський Ставропольського краю, а з 18 березня 2015 року зареєстровані за адресою ІНФОРМАЦІЯ_5 Мічурина, будинок 42.

Відповідно до пояснень свідка ОСОБА_6, її внука ОСОБА_1 разом із неповнолітніми дітьми з квітня 2014 року виїхала в Російську Федерацію де разом із ними зареєструвалася та проживає по цей час, і не збирається повертатися в Україну.

Дані обставини не оспорював у судовому засіданні і представник відповідача.

Крім того, відповідно до акту від 06.07.2015 року, складеного ЖКП «Азовжитлокомплекс», зареєстровані у ІНФОРМАЦІЯ_6 неповнолітні ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_7 та ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_8 зі слів сусідів не проживають з травня 2014 року.

Відповідно до ст.391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до ст..7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання особи за заявою законного представника здійснюється за згодою інших законних представників.

Таким чином, суд приходить до висновку, що відповідач відмовляючи позивачці в дачі згоди на зняття з реєстрації неповнолітніх дітей, які більш ніж рік не проживають в спірній квартирі та зареєстровані за місцем проживання, як особи, які отримали тимчасовий притулок в іншій країні, значно обмежує права позивача як власника житла. При таких обставинах, для відновлення права власності позивачки суд вважає за можливе визнати ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_7 та ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_8, такими, що втратили право користування жилим приміщенням квартири АДРЕСА_4.

Керуючись ст.ст.10, 11, 57, 60, 61, 88, 209, 212-215, 218 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання осіб, такими що втратили право користування жилим приміщенням, задовольнити.

Визнати ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_9 та ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_4, втративши ми право користування квартирою 5 в будинку 19 по вулиці Краснодонська в місті Маріуполі.

Рішення суду може бути оскаржено до Апеляційного суду Донецької області протягом 10 днів з дня його проголошення шляхом подання апеляційної скарги до Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя, а учасниками процесу, які не були присутні при його проголошенні, протягом 10 днів з моменту отримання копії рішення.

Суддя І.Г. Мельник