АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Апеляційне провадження № 22-ц/796/8836/2015 Головуючий в суді 1 інстанції - Осаулов А.А.
Доповідач - Ящук Т.І.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 серпня 2015 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва в складі:

головуючого судді Ящук Т.І.

суддів Немировської О.В., Чобіток А.О.

при секретарі Телегіній Н.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Києві справу за апеляційною скаргою Приватного акціонерного товариства «Київський Страховий дім», що подана представником ПОДОЛЯНКО Тетяною Володимирівною, та апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 12 травня 2015 року по справі за позовом ОСОБА_3 до Приватного акціонерного товариства «Київський Страховий дім» про стягнення пені, трьох відсотків річних та інфляційних втрат,-

встановила:

У березні 2015 року позивач ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до відповідача ПрАТ «Київський Страховий дім» про стягнення пені в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, інфляційних нарахувань та 3% річних, передбачених ст. 625 ЦК України.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 12 травня 2015 року позовні вимоги задоволено частково: стягнуто з ПрАТ «Київський Страховий дім» на користь ОСОБА_3 пеню в розмірі 1291 грн., інфляційні втрати в розмірі 1485 грн., три відсотки річних на суму 138 грн. 33 коп. та витрати по сплаті судового збору - 243 грн. 60 коп., а всього - 3157 грн. 93 коп.

Не погоджуючись з рішенням, представник відповідача ПрАТ «Київський Страховий дім» звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення про відмову у позові, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.

Вказує на те, що суд першої інстанції дійшов помилкових висновків щодо наявності підстав для застосування положень п.36.5 ст. 36 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» та стягнення пені з відповідача, оскільки докази обґрунтування розміру заподіяної шкоди позивач ОСОБА_3 подав лише під час судового розгляду 22.05.2014 року. При зверненні із заявою від 29.11.2013 року позивач не вказав суму відшкодування, не надав обґрунтувань розміру і не надав доказів на підтвердження вини заподіювача шкоди, тобто ОСОБА_5 Тому підстави для нарахування пені починаючи з 28.02.2014 року - відсутні, як і відсутні підстави для її нарахування з 27.11.2014 року.

Так, п.36.1 ст. 36 Закону визначено, що рішення про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) приймається у зв'язку з визнанням майнових вимог заявника або на підставі рішення суду, у разі якщо спір про здійснення страхового відшкодування ( регламентної виплати) розглядався в судовому порядку.

В діях відповідача прострочення не було, оскільки прийняття рішення страховиком у зв'язку з розглядом цивільної справи, відповідно до положень абзацу 4 п.36.2 ст. 36 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» відстрочується до набрання рішенням у такій справі законної сили. Враховуючи, що рішення Апеляційного суду м. Києва набрало законної сили 26.11.2014 року, а страхове відшкодування виплачено 30.12.2014 року, підстави для нарахування пені відсутні.

Також апелянт вважає, що положення статті 625 ЦК України на дані правовідносини не розповсюджуються, оскільки між сторонами виникли не договірні правовідносини, а відносини з відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, тому підстави для стягнення інфляційних втрат та трьох відсотків річних - також відсутні.

Позивач ОСОБА_3 в апеляційній скарзі просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити частково, стягнути з відповідача на його користь суму інфляційних нарахувань, пені та 3-х відсотків річних, нарахованих на суму простроченого зобов'язання, у загальному розмірі 19 843 грн. 11 коп.

Апелянт вказує, що судом першої інстанції неправильно застосовані положення ст. 36 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» та неправильно визначено період прострочення виконання зобов'язання - з моменту ухвалення рішення Апеляційного суду м. Києва від 26.11.2014 року.

Зазначене рішення було ухвалено не у справі про дорожньо-транспортну пригоду, а у справі про стягнення страхового відшкодування. Тоді як справа про ДТП розглядалася Голосіївським районним судом м. Києва, ухвалою якого від 12.12.2013 року ОСОБА_5 було визнано винним у вчиненні ДТП та звільнено від кримінальної відповідальності на підставі ст. 46 КК України.

Враховуючи, що відповідачу про зазначену ухвалу стало відомо 23.12.2013 року, то перебіг визначених законом 90 днів для прийняття рішення страховиком мав розпочатися 24.12.2013 року, а кінцевий строк для прийняття рішення становить 24.03.2014 року.

Отже, першим днем прострочення виплати страхового відшкодування у розмірі 49 500 грн. для нарахування пені необхідно вважати 25.03.2014 року, а кількість прострочених днів до дня виконання зобов'язання ( 30.12.2014 року) - 276 днів. Тому розмір пені за вказаний період повинен становити 8 221 грн.07 коп., інфляційні нарахування - 10 499 грн. 17 коп., а 3% річних - 1122 грн. 90 коп.

В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_3 - ОСОБА_6 підтримав апеляційну скаргу позивача та просив задовольнити, апеляційну скаргу відповідача - відхилити.

Представник відповідача в судове засідання не з'явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, тому колегією суддів визнано за можливе розглянути справу у його відсутності.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційні скарги не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Звертаючись до суду з даним позовом, ОСОБА_3 свої вимоги обґрунтовував тим, що 14.10.2013 року з вини ОСОБА_5 сталась ДТП, в якій було пошкоджено транспортний засіб позивача. Цивільна правова відповідальність ОСОБА_5 була застрахована у відповідача, тому 29.11.2013 року позивач звернувся з заявою до відповідача про виплату страхового відшкодування, але листом від 23.12.2013 року позивачу було відмовлено.

Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 26.11.2014 року позовні вимоги ОСОБА_3 було задоволено та стягнуто на його користь з ПрАТ «Київський Страховий дім» страхове відшкодування. Рішення суду було виконане відповідачем 30.12.2014 року.

Оскільки відповідач прострочив виконання зобов'язання по сплаті коштів страхового відшкодування у розмірі 49500 грн. на 301 день, а саме у період з 28.02.2014 року по 30.12.2014 року, позивач просив стягнути з відповідача пеню за вказаний період у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, в сумі 8661 грн. 82 коп., інфляційні втрати в сумі 11 819 грн. 15 коп., та 3% річних в сумі 1224 грн. 62 коп., що загалом складає 21 705 грн. 59 коп.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції вважав, що правові підстави для стягнення пені, передбаченої п. 36.5 ст. 36 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», а також 3% річних та інфляційних втрат, визначених ст. 625 ЦК України, наявні лише за період з 26.11.2014 року ( день набуття рішенням Апеляційного суду м. Києва законної сили) по 30.12.2014 року ( день фактичного виконання рішення суду).

Визначення такого періоду обґрунтовано тим, що лише рішенням Апеляційного суду м. Києва від 26.11.2014 року було встановлено обов'язок відповідача про виплату на користь позивача страхового відшкодування в розмірі 49500 грн. та інших виплат, які були сплачені позивачу 30.12.2014 року.

Виходячи з наявних у матеріалах справи, досліджених судом першої інстанції письмових доказів, висновки суду щодо підстав для часткового задоволення позовних вимог відповідають обставинам справи та положенням матеріального закону. Норми матеріального права відповідно до спірних правовідносин застосовані правильно.

Доводи апеляційних скарг позивача та відповідача є аналогічними їх доводам та запереченням в суді першої інстанції, вони були предметом судового розгляду та отримали належну правову оцінку.

Доводи апеляційної скарги представника відповідача про те, що правові підстави для стягнення пені відсутні взагалі, оскільки рішення було виконане у строки, встановлені постановою державного виконавця про відкриття виконавчого провадження, для добровільного виконання рішення - колегія суддів вважає необґрунтованими , оскільки встановлені п.36.2 ст. 36 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» строки прийняття рішення про здійснення страхового відшкодування та його виплати відповідно до п.36.5 ст. 36 Закону припиняються до дати, коли страховику стало відомо про набрання рішенням у цивільній, господарській або кримінальній справі законної сили.

Враховуючи, що рішення Апеляційного суду м. Києва про стягнення з ПрАТ «Київський Страховий дім» на користь ОСОБА_3 страхового відшкодування було ухвалене 26.11.2014 року, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про початок перебігу строку для нарахування пені з 27.11.2014 року.

В апеляційній скарзі позивач зазначає, що строк для нарахування пені має бути набагато більшим - 276 днів і розпочинатись з 25.03.2014 року , тобто після закінчення визначеного п.36.2 ст. 36 Закону 90-денного строку з дня, коли страховику стало відомо про встановлення ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 12.12.2013 року вини ОСОБА_5 у даній ДТП.

Проте такі доводи колегія суддів вважає необґрунтованими, враховуючи наступне.

Відповідно до п. 36.1 ст. 36 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» рішення про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) приймається у зв'язку з визнанням майнових вимог заявника або на підставі рішення суду, у разі якщо спір про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) розглядався в судовому порядку.

Як вбачається зі змісту постанови Голосіївського районного суду м. Києва від 12.12.2013 року про звільнення ОСОБА_5 від кримінальної відповідальності, передбаченої ч. 1 ст. 286 КК України, на підставі ст. 46 КК України - у зв'язку з примиренням з потерпілим, та закриття кримінального провадження, у постанові зазначено, що потерпілий ОСОБА_3 вказав про те, що ОСОБА_5 повністю відшкодував йому збитки і претензій до нього він не має ( а.с. 34).

Як встановлено рішенням Апеляційного суду м. Києва від 26.11.2014 року, листом від 23.12.2013 року за вих. № 884 позивачу було відмовлено у виплаті страхового відшкодування у зв'язку з тим, що судом встановлено факт отримання ним, потерпілим, повного відшкодування збитків від особи, винної у їх заподіянні.

З викладеного вбачається, що наявність підстав для виплати страхового відшкодування була на вказаний позивачем період часу спірною, а тому суд першої інстанції в оскаржуваному рішенні правильно застосував положення п. 36.2 ст. 36 Закону про те, що якщо дорожньо-транспортна пригода розглядається в цивільній, господарській або кримінальній справі, перебіг цього строку припиняється до дати, коли страховику (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ) стало відомо про набрання рішенням у такій справі законної сили.

Доводи апеляційної скарги позивача про неправильне застосування цих положень Закону, оскільки в них йдеться про справу, в якій розглядається дорожньо-транспортна пригода, тобто встановлення винної особи, тоді як у даному випадку кримінальна справа була розглянута Голосіївським районним судом м. Києва 12.12.2013 року, - колегія суддів вважає необґрунтованими, оскільки саме на підставі цієї ухвали ( в якій було зазначено про повне відшкодування збитків потерпілому винною особою) страховиком було прийнято рішення про відмову у виплаті страхового відшкодування, яке в подальшому було оскаржено позивачем.

Відтак, правові підстави для стягнення страхового відшкодування внаслідок заподіяння збитків у дорожньо-транспортній пригоді були предметом розгляду іншої - цивільної справи, що розглядалась Шевченківським районним судом м. Києва, рішенням якого від 02.10.2014 року у задоволенні позову ОСОБА_3 було відмовлено. Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 26.11.2014 року зазначене рішення суду першої інстанції було скасовано та ухвалено нове про задоволення позову.

Враховуючи вищевикладені вимоги Закону та з огляду на встановлені обставини, колегія суддів вважає правильним висновок суду першої інстанції про те, що перебіг строку для нарахування пені, визначеної п.36.5 ст. 36 Закону, розпочався з ухваленням рішення суду про стягнення страхового відшкодування, оскільки саме цим рішенням були встановлені як підстави відповідальності ПрАТ «Київський Страховий дім», так і розмір заподіяного матеріального збитку, виходячи з якого, визначається і розмір страхового відшкодування.

Доводи апеляційної скарги позивача про те, що інфляційні нарахування та три відсотки річних, визначені ст. 625 ЦК України, також повинні відраховуватись з 25.03.2014 року - дня, коли страховик мав прийняти рішення про виплату страхового відшкодування, колегія суддів вважає необґрунтованими, враховуючи вищевикладені обставини, оскільки обов'язок страховика виплатити страхове відшкодування виник лише з набуттям законної сили рішенням Апеляційного суду м. Києва від 26.11.2014 року.

Доводи апеляційної скарги відповідача про відсутність правових підстав для стягнення виплат, передбачених ст. 625 ЦК України, колегія суддів вважає безпідставними.

Так, частиною 2 ст. 625 ЦК України передбачено обов'язок боржника, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду України у постанові № 6-113цс14 від 01.10.2014 року, за змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов'язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов'язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Посилання представника відповідача на те, що між сторонами у справі відсутні договірні правовідносини, а тому і відсутні підстави для застосування ст. 625 ЦК України, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки, як зазначив Верховний Суд України у постанові № 6-49цс12 від 06.06.2012 року, відповідно до положень ст. ст. 524, 533-535, 625 ЦК України грошовим слід вважати будь-яке зобов'язання, що складається, у тому числі, з правовідношення, в якому праву кредитора вимагати від боржника виконання певних дій відповідає кореспондуючий обов'язок боржника сплатити гроші на користь кредитора.

Враховуючи, що розмір грошового зобов'язання був визначений рішенням суду від 26.11.2014 року про стягнення страхового відшкодування, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про стягнення інфляційних втрат та 3% річних за період з 27.11.2014 року по 30.12.2014 року.

Інші доводи апеляційних скарг позивача та відповідача не містять обставин, які б дали суду апеляційної інстанції підстави для спростування висновків суду в оскаржуваному рішенні.

Таким чином, судом першої інстанції було повно та всебічно встановлено обставини справи, надано вірну оцінку зібраним доказам, відповідно до спірних правовідносин правильно застосовано норми матеріального права при дотриманні норм процесуального права, доводи, викладені в апеляційних скаргах, висновків суду не спростовують, а тому рішення скасуванню чи зміні не підлягає.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307- 308, 313- 317, 218 ЦПК України, колегія суддів

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 - відхилити.

Апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Київський Страховий дім» - відхилити.

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 12 травня 2015 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий : Судді: