АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
Справа № 619/2986/14-ц Головуючий І інстанції Остропілець Є.Р.
Провадження: 22-ц/790/3267/15 Головуючий ІІ інстанції Бездітко В.М.
Категорія: договірні
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 липня 2015 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Харківської області у складі:

головуючого - Бездітка В.М.,

суддів Сащенка І.С., Овсяннікової А.І.,

за участю секретаря Сашко Я.С.,

розглянувши матеріали цивільної справи за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 на рішення Дергачівського районного суду Харківської області від 11 лютого 2015 року по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про стягнення боргу, -

встановила:

У червні 2014 року представник позивача звернувся до суду з вищевказаним позовом, посилаючись на те, що 30 липня 2008 року позивач дав відповідачу позику 64500 дол. США, про що між ними був укладений договір, згідно умов якого відповідач прийняв валютні цінності в борг і зобов'язався повернути їх позивачеві у визначені договором порядку та строки, а саме: до 30.08.2008 р. 1500 дол. США; до 30.09.2008 р. 1500 дол. США; до 30.10.2008 р. - 61500 дол. США.

В якості забезпечення виконання відповідачем його зобов'язань з повернення позивачеві боргу за цим договором, сторонами було внесено до його змісту умову про передання відповідачем позивачеві права оренди у ТОВ «ХарОптТорг» торгового павільйону 24-05-01, яке (право оренди) мало бути повернуто відповідачеві після повернення ним коштів.

07.08.2008 р. позивач знову позичив відповідачу кошти в сумі 148000 дол. США, про що між ними був укладений ще договір, за умовами якого відповідач зобов'язався повернути ці кошти позивачеві у визначені договором порядку та строки, а саме: до 07.09.2008 р. 3000 дол.; до 07.10.2008 р. - 3000 дол. США; до 07.11.2008 р. - 3000 дол. США; до 07.12.2008 р. 3000 дол. США; до 07.01.2009 р. - 3000 дол. США; до 07.02.2009 р. - 133000 дол. США.

В якості забезпечення виконання відповідачем його зобов'язань з повернення позивачу боргу за цим договором, сторонами було внесено до його змісту умову про передання відповідачем позивачу права оренди у ТОВ «ХарОптТорг» торгового павільйону 24-01-34, яке (право оренди) мало бути повернуто відповідачеві після повернення ним позивачеві коштів. У вересні 2008 року відповідач знову позичив у позивача кошти в сумі 10000 дол. США, відповідно до розписки відповідач зобовязався повернути борг в строк до 01.11.2008 року.

Всього за вказаними вище договорами та розпискою відповідачем позичені кошти на суму 222500 дол. США. С

Станом на 22.03.2012 р., відповідач свій обов'язок з повернення позивачу позичених коштів виконав не у повному обсязі. Так, у травні 2010 року відповідач повернув 10000 грн., що складало на той момент 1262 дол. США. Після цього, відповідач тривалий час обіцяв представникові повивача розрахуватися і кожен раз просив про відстрочення йому виконання взятих на себе зобов'язань.

27 вересня 2012 року був переоформлений торговий павільйон на відповідача в обмін на часткове повернення позики в сумі 40000 дол. США.

Станом на 22 березня 2013 року відповідач свій борг не повернув, на телефонні дзвінки представника позивача не відповідає, зустрічей уникає. Отже, борг становить 181238 дол. США. Сума процентів за користування відповідачем позиченими у позивача коштами за період з 30.07.2008 р. по 13.06.2014 р. складає 107512 дол. США. Загальна сума трьох процентів річних відповідно до ст. 625 ЦК України за увесь час прострочення відповідача виконання його зобов'язань з повернення позивачеві боргу за обома договорами та розпискою за період з 01.11.2008 р. по 13.06.2014 р. складає 36284 дол. США. Отже, загальна сума боргу відповідача перед позивачем станом на 13.06.2014 р. складає 325034 дол. США.

Скасовуючи рішення Дергачівського районного суду Харківської області від 17 травня 2013 року та відмовляючи у позові, апеляційний суд Харківської області 24 вересня 2013 року зазначив, що відповідач ОСОБА_3 позичав кошти в інтересах сім'ї, а тому за правилами ч. 4 ст. 60 СК України боржником за укладеними договорами позики є не тільки ОСОБА_3 але і його дружина ОСОБА_4

Просив стягнути з відповідачів на користь ОСОБА_1 борг в сумі еквівалентній 325 034 доларам США за курсом НБУ на день ухвалення рішення у справі.

Рішенням Дергачівського районного суду Харківської області від 11 лютого 2015 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду, представник ОСОБА_1 ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити в повному обсязі, посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права. В обґрунтування скарги зазначено, що в позовній заяві зазначалось, що суд першої інстанції не надав належної оцінки тій обставині, що 27.09.2012 року був переоформлений торговий павільйон на відповідача ОСОБА_3 в обмін на часткове повернення ним позики в сумі 40 000 дол. США та не розглядав її як підставу поважності причин пропуску. Суд першої інстанції також належним чином не дослідив і не надав правильної оцінки фактам попередніх звернень позивача в суд із позовом до боржника про стягнення заборгованості. Вказував, що районний суд не взяв до уваги, що перебуваючи з квітня 2011 року в Харківському слідчому ізоляторі ОСОБА_1 не мав фізичної та технічної можливості вчасно подати позов до відповідачів, оскільки не міг належним чином скласти позовну заяву, оплатити судовий збір за її подання і направити в суд.

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ст.256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Відповідно до ст.257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно до ч. 1 ст.261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Відповідно до ч. 2 ст.264 ЦК України, позовна давність переривається у разі предявлення особою позову, якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач.

Частиною 4 статті 267 ЦК України передбачено, що сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у задоволенні позову.

Відповідно до правової позиції, висловленої Верховним Судом України в постанові від 06.11.2013 р. (в справі № 6-116 цс 13), а саме: перебіг позовної давності за вимогами кредитора, які випливають з порушення боржником умов договору (графіка погашення кредиту) про погашення боргу частинами (щомісячними платежами) починається стосовно кожної окремої частини, від дня, коли відбулося це порушення.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Згідно ст. 308 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення суду першої інстанції без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивач звернувся до суду з пропуском строку позовної давності.

Колегія суддів погоджується із вказаними висновками, так як вони є обґрунтованими, відповідають обставинам справи і вимогам закону.

По справі встановлено, що згідно розписки від 30 липня 2008 року ОСОБА_3 взяв у борг та зобов'язався повернути ОСОБА_1 64500 дол. США у визначені строки, а саме: до 30.08.2008 р. 1500 дол. США; до 30.09.2008 р. 1500 дол. США; до 30.10.2008 р. - 61500 дол. США.

В якості забезпечення виконання ОСОБА_3 його зобов'язань з повернення ОСОБА_1 боргу за цим договором, сторонами було внесено до його змісту умову про передання ОСОБА_3 ОСОБА_1 права оренди у ТОВ «ХарОптТорг» торгового павільйону 24-05-01, яке (право оренди) мало бути повернуто ОСОБА_3 після повернення ним коштів.

Згідно розписки від 7 серпня 2008 року ОСОБА_3 взяв у борг та зобов'язався повернути ОСОБА_1 148000 дол. США у визначені строки, а саме: до 07.09.2008 р. 3000 дол.; до 07.10.2008 р. - 3000 дол. США; до 07.11.2008 р. - 3000 дол. США; до 07.12.2008 р. 3000 дол. США; до 07.01.2009 р. - 3000 дол. США; до 07.02.2009 р. - 133000 дол. США.

В якості забезпечення виконання ОСОБА_3 його зобов'язань сторонами було внесено умову про передання ОСОБА_3 ОСОБА_1 права оренди у ТОВ «ХарОптТорг» торгового павільйону 24-01-34, яке (право оренди) мало бути повернуто ОСОБА_3 після повернення коштів.

Згідно до розписки без числа ОСОБА_3 взяв у борг у ОСОБА_1 кошти в сумі 10000 дол. США, які зобов'язався повернути в строк до 01.11.2008 року.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції не надав належної оцінки тій обставині, що 27.09.2012 року був переоформлений торговий павільйон на відповідача ОСОБА_3 в обмін на часткове повернення ним позики в сумі 40 000 дол. США та не розглядав її як підставу поважності причин пропуску необґрунтованими і не можуть свідчити про поважність причин пропуску строку для звернення до суду.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції також належним чином не дослідив і надав неправильної оцінки фактам попередніх звернень позивача в суд із позовом до боржника про стягнення заборгованості є необґрунтованими.

Судом першої інстанції було встановлено, що позивач вперше звернувся до відповідача з вимогою про повернення боргів лише 11.09.2012 року, пред'явивши позовну заяву до Фрунзенського районного суду м. Харків, хоча раніше таких заходів не вживав і об'єктивних перешкод цьому не мав.

Судова колегія також враховує та вважає правильним висновок суду першої інстанції про те, що 08.02.2012 року у позивача минув останній строк на право звернення до суду з відповідним позовом, а пред'явлений наразі позов, навіть з урахуванням попередніх намагань позивача у судовому порядку стягнути з відповідача ОСОБА_3 суму боргу за наведених підстав, в силу ст.ст. 257, 261, 267 ЦК України, повинен бути залишений без задоволення.

Посилання в апеляційній скарзі на неврахування районним судом того, що перебуваючи з квітня 2011 року в Харківському слідчому ізоляторі ОСОБА_1 не мав фізичної та технічної можливості вчасно подати позов до відповідачів, оскільки не міг належним чином скласти позовну заяву, оплатити судовий збір за її подання і направити в суд також не свідчать про поважність причин пропуску строку для звернення до суду. Враховуючи, що ОСОБА_1 не був позбавлений можливості звернутися за юридичною допомогою до спеціалістів в галузі права.

Крім того, як вірно зазначено судом першої інстанції, ОСОБА_1 достеменно знав про існування договірних відносин з ОСОБА_3 і знав про невиконання ОСОБА_3 прийнятих на себе зобов'язань, тобто знав про порушення його прав та особу, яка порушила відповідні права позивача.

Таким чином, висновки суду відповідають вимогам закону, підтверджуються матеріалами справи, рішення суду ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Підстав для скасування рішення при апеляційному розгляді справи не встановлено.

Керуючись ст. 303, 304, 307, 308, 313, 314, 315, 317, 319, 324, 325 ЦПК України, судова колегія, -

ухвалила:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Дергачівського районного суду Харківської області від 11 лютого 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення. Ухвала може бути оскаржена у касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня проголошення.

Головуючий -

Судді