У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 вересня 2015 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і

кримінальних справ у складі:

головуючого Юровської Г.В.,
суддів: Леванчука А.О., Мазур Л.М.,Писаної Т.О., Попович О.В.,
розглянувши у судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_7 про визнання недійсним договору дарування, за касаційною скаргою ОСОБА_6, подану представником ОСОБА_8, на рішення Селидівського міського суду Донецької області від 17 листопада 2014 року та ухвалу апеляційного суду Запорізької області від 7 квітня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У квітні 2014 року ОСОБА_6 звернувся до суду із вищезазначеним позовом, посилаючись на те, що йому на праві власності належало 47/100 часток нежилого приміщення (магазину), розташованого по АДРЕСА_1, загальною площею 188,2 кв. м. 9 грудня 2009 року державним нотаріусом Селидівського міського нотаріального округу було посвідчено договір дарування вказаного нежилого приміщення, згідно якого він, ОСОБА_6, передав у дар, а ОСОБА_7 прийняла у власність нежиле приміщення.

Позивач зазначав, що фактично між ними було укладено договір займу, оскільки він отримав за вказане майно від відповідача грошові кошти у розмірі 60 000 доларів США та 12 березня 2014 року їх повністю повернув, однак відповідач відмовився повертати майно. За таких обставин позивач вважав, що укладений договір дарування між ним та відповідачем є недійсним правочином.

У зв'язку з цим позивач просив визнати недійсним договір дарування від 9 грудня 2009 року та визнати за ним право власності на 47/100 часток нежилого приміщення - магазину, розташованого по АДРЕСА_1, загальною площею 188,2 кв. м.

Рішенням Селидівського міського суду Донецької області від 17 листопада 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Запорізької області від 7 квітня 2015 року, в задоволенні позову ОСОБА_6 відмовлено.

У касаційній скарзі заявник просить скасувати ухвалені у справі судові рішення, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, із ухваленням нового рішення у справі про задоволення позову.

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, заслухавши доповідача, обговоривши доводи скарги та вивчивши обставини справи, вважає, що касаційна скарга ОСОБА_6, подана його представником ОСОБА_8, підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Під час розгляду справи судами попередніх інстанцій було встановлено, що ОСОБА_6 був власником 47/100 часток нежилого приміщення - магазину, розташованого по АДРЕСА_1, загальною площею 188,2 кв. м. Відповідно до договору дарування від 9 грудня 2009 року, посвідченого державним нотаріусом Першої Селидівської державної нотаріальної контори ОСОБА_9, ОСОБА_6 подарував, а ОСОБА_7 безоплатно прийняла у власність 47/100 часток нежилого приміщення - магазин, розташований по АДРЕСА_1, загальною площею 188,2 кв. м.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, викладеної у постанові від 24 вересня 2014 року, у справі № 6-116цс14, згідно змісту ст. 234 ЦК України фіктивний правочин - це правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлені цим правочином. Якщо сторонами вчинено правочин для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, він є не фіктивним, а удаваним ( ст. 235 ЦК України).

В обґрунтування заявленого позову щодо визнання недійсним договору дарування ОСОБА_6 посилався на те, що вказаний договір дарування було укладено з метою отримання позики.

Суд першої інстанції, перевіривши вказані доводи позивача, дійшов висновку про їх недоведеність, оскільки останнім не було надано доказів, які б свідчили про те, що під час укладення договору дарування було порушено норми закону та разом із цим суд відмовив у задоволенні позову з підстав пропуску строку позовної давності, оскільки спірний договір було укладено 9 грудня 2009 року, а з позовом до суду позивач звернувся 14 квітня 2014 року.

Статтею 256 ЦК України передбачено, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Відповідно до абз. 3 п. 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі» встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього.

Переглядаючи рішення суду першої інстанції у апеляційному порядку, суд апеляційної інстанції не звернув увагу та не надав оцінку допущеним місцевим судом порушенням, а саме відмову в задоволенні позову і з підстав недоведеності позивачем заявлених вимог за ст. 234 ЦК України, і з підстав пропуску строку позовної давності, що є взаємовиключними підставами для відмови у позові.

Разом із цим залишаючи без змін рішення суду першої інстанції, в якому було посилання на недоведеність позовних вимог за ст. 234 ЦК України, апеляційний суд послався на недоведеність позивачем вимог за ст. 235 ЦК України, що свідчить про порушення судом норм ст. 303, 307, 315 ЦПК України.

За таких обставин ухвала апеляційного суду не може вважатися законною та обґрунтованою, а тому вона підлягає скасуванню із передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338, 344, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_6, подану представником ОСОБА_8, задовольнити частково.

Ухвалу апеляційного суду Запорізької області від 7 квітня 2015 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Г.В. Юровська

Судді: А.О. Леванчук

Л.М. Мазур

Т.О. Писана

О.В. Попович