АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/5137/15 Справа № 201/5047/14-ц Головуючий у 1 й інстанції - Ткаченко Н. В. Доповідач - Осіян О.М.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 червня 2015 року м. Дніпропетровськ

Апеляційний суд Дніпропетровської області у складі:

головуючого - судді - Осіяна О.М.,

суддів - Черненкової Л.А., Пищиди М.М.,

за участю секретаря - Ялової Ю.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпропетровську апеляційну скаргу Комунального підприємства "Теплоенерго" Дніпропетровської міської ради

на рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 22 вересня 2014 року по справі за позовом Комунального підприємства "Теплоенерго" Дніпропетровської міської ради до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за теплопостачання, -

ВСТАНОВИВ:

КП «Теплоенерго» 15.04.2014 року звернулось до суду із позовом до відповідача про стягнення заборгованості за теплову енергію, посилаючись на те, що він надає теплову енергію в квартиру АДРЕСА_1, де відповідач зареєстрований та мешкає. Але відповідач із жовтня 2006 року не сплачує кошти за надані послуги, тому станом на 01.11.2013 року (включно) має заборгованість у розмірі 17595 грн. 12 коп. 22.09.2014 року позивачем було уточнено позовні вимоги та він просив стягнути заборгованість станом на 01.06.2014 року у розмірі 19988 грн.18 коп. В наданій суду заяві представник позивача просив не застосовувати строки позовної давності, на яких наполягав відповідач, оскільки своїми діями на протязі 2006-2014 років він фактично визнав свою заборгованість, що є перериванням строків позовної давності.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 22 вересня 2014 року задоволені частково позовні вимоги КП "Теплоенерго" Дніпропетровської міської ради про стягнення заборгованості.

Стягнуто із ОСОБА_2 на користь КП «Теплоенерго» заборгованість за теплопостачання за період із квітня 2011 року по червень 2014 року включно у розмірі 8300 грн. 52 коп., а також судовий збір у розмірі 97 грн. 44 коп.

В апеляційній скарзі позивач просить змінити рішення суду та ухвалити нове рішення про задоволення позову у повному обсязі. В обґрунтування апеляційної скарги посилається на неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, а саме не врахування того, що своїми діями на протязі 2006-2014 років відповідач фактично визнав заборгованість, що є перериванням перебігу позовної давності.

Перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, суд вважає за необхідне апеляційну скаргу частково задовольнити, а рішення суду частково скасувати із наступних підстав.

До вказаних правовідносин сторін суд обґрунтовано застосував положення ст.ст.526 ЦК України, п. 5 ч. 3 ст. 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», ст. 68 ЖК України, ст.ст. 20,24 Закону України «Про теплопостачання», п.2 Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 21.07.2005 року № 630.

Судом першої інстанції встановлено, що відповідач по справі зареєстрований та мешкає за адресою: АДРЕСА_1, що також підтверджується відомостями, наданими адресно-довідковим підрозділом ГУДМС УДМС України в Дніпропетровській області.

Також суд встановив, що КП «Теплоенерго», як виробник теплової енергії, надає послуги з централізованого опалення населенню, в тому числі й в будинок № АДРЕСА_1, де мешкає відповідач, що підтверджується копіями рапортів про подачу теплової енергії (а.с.44-108).

Під час розгляду справи суд встановив, що відповідач свої зобов'язання перед позивачем у частині сплати за теплопостачання не виконував у повному обсязі, у зв'язку з чим у нього виникла заборгованість перед позивачем у розмірі 19988 грн. 18 коп. за період із жовтня 2006 року по червень 2014 року (а.с.31-33).

В наданих суду заявах від 06.06.2014 року та 22.09.2014 року відповідач визнає частково позовні вимоги позивача в межах строків позовної давності, а саме, починаючи із 01.04.2011 року по червень 2014 року (а.с.18, 123).

Судом встановлено, що нарахування плати за надану теплову енергію позивачем проводилось відповідно до тарифів, які були затверджені постановою Національної комісії регулювання електроенергетики України від 14.12.2010 року № 1842 та становлять для населення 242,92 грн. за 1Гкал (без ПДВ) (а.с.41) .

Відповідно до пояснень позивача, викладених у заяві від 22.09.2014 року та листів КП «Теплоенерго», Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері комунальних послуг № 3011 від 27.08.2014 року та б/н та дати, які надані відповідачем, тариф на теплову енергію для споживача визначається як сума тарифів на виробництво, транспортування та постачання теплової енергії (ст. 20 Закону України «Про теплопостачання») (а.с.117,118).

Як вбачається з листа КП «Теплоенерго» № 3011 від 27.08.2014 року із посиланням на постанову Національної комісії, то тарифи встановлені наступним чином: з централізованого опалення - для абонентів житлових будинків з будинковими та квартирними приладами обліку теплової енергії та без таких приладів обліку теплової енергії; з централізованого постачання гарячої води - за умови підключення рушникосушильників до систем гарячого водопостачання та за відсутності рушникосушильників (а.с.118).

Взявши це до уваги, та врахувавши що відповідач у встановлений законом строк не виконав перед позивачем своїх зобов'язань, позовні вимоги визнав в межах позовної давності, суд із урахуванням того, що позов надійшов до суду 15.04.2014 року вважав можливим стягнути із відповідача заборгованість за період із квітня 2011 року по червень 2014 року включно, у розмірі 8300 грн. 52 коп., застосувавши положення ч. 3 ст. 267 ЦК України.

Посилання представника позивача щодо переривання строків позовної давності, суд вважав такими, що не відповідають вимогам ч. 1, 2 ст. 264 ЦК України.

З огляду на те, що відповідно до ч. 2 ст. 264 ЦК України, позовна давність переривається лише у разі пред'явлення позову, суд не взяв до уваги при визначенні строку, пред'явлення позивачем до суду заяви про видачу судового наказу в 2013 році.

Суд також критично оцінив заперечення відповідача про необхідність виключення з тарифу на теплову енергію для споживача тариф на транспортування теплової енергії через те, що котельня знаходиться у них; в будинку, що виключає транспортування теплової енергії, оскільки позивач не має можливості на власний розсуд здійснювати зменшення встановленого Національною комісією тарифу на теплову енергію, а остання встановила лише єдиний тариф для потреб населення, який складається з тарифу на виробництво, транспортування та постачання теплової енергії, без можливості виключення одного із тарифів. Крім того, підстави для перерахунку за неспожиту теплову енергію, передбачені п. 24, 27 «Правил користування тепловою енергією», затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 03.10.2007р. № 1198 у відповідача відсутні.

Таким чином, суд частково задовольнив позовні вимоги позивача в межах позовної давності, та на підставі вимог ст. 88 ЦПК України, суд стягнув із відповідача на користь позивача судовий збір, сплачений при подачі позову (та заяви про видачу судового наказу) в розмірі 97 грн. 44 коп. пропорційно до заявлених вимог (сума позову 19 988 грн.18коп. в 2,5 рази більша за стягнуту судом суду - 8300 грн.52 коп., а тому судовий збір сплачений при подачі позову 243грн. 60коп. (128грн.90коп. +114грн.70коп.(а.с.1,8а)/2,5=97грн.44коп.).

Але із висновками суду щодо періоду стягнення заборгованості погодитися не можна, оскільки вони зроблені із неправильним застосуванням законодавства, яке передбачає порядок обчислення позовної давності.

Відповідно до вимог ст.256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

2. ст.264 ЦК України Позовна давність переривається у разі пред'явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач.

Ч.4 ст.267 ЦК України Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Відповідно до вимог частин 1 та 3 ст.95 ЦПК України судовий наказ є особливою формою судового рішення, що видається судом за результатами розгляду вимог, передбачених статтею 96 цього Кодексу.

Судовий наказ підлягає виконанню за правилами, встановленими для виконання судових рішень у порядку, встановленому законом.

А пунктом 3 частин 1 ст.96 ЦПК України передбачено, що судовий наказ може бути видано, у разі якщо заявлено вимогу про стягнення заборгованості за оплату житлово-комунальних послуг, телекомунікаційних послуг, послуг телебачення та радіомовлення з урахуванням індексу інфляції та трьох відсотків річних, нарахованих заявником на суму заборгованості;

Як вбачається із матеріалів справи Жовтневим районним судом м. Дніпропетровська від 04 грудня 2013 року було видано судовий наказ, відповідно до якого стягнуто із ОСОБА_2 на користь КП «Теплоенерго» заборгованість за теплопостачання у розмірі 9137,29 грн. А ухвалою Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 07 лютого 2014 року цей наказ було скасовано.

До апеляційної скарги було надано копію заяви КП «Теплоенерго» про видачу судового наказу про стягнення заборгованості із боржника, яка була зареєстрована судом 11 листопада 2013 року (а.с.137).

Таким чином, в межах заявлених позовних вимог необхідно стягнути заборгованість за теплопостачання за період із листопада 2010 року до 01 липня 2014 року, що складає 10448,39 грн. (19988,18 грн. - 9539,79 грн.). Відповідно до розрахунку позивача сума заборгованості станом на 01 листопада 2010 року складала 9539,79 грн. А станом на 01.07.2014 року складала 19988,18 грн. (а.с.31-33).

У зв'язку із чим, із відповідача необхідно стягнути судовий збір у розмірі 104,48 гривень, відповідно до вимог ст.88 ЦПК України, пп.1 п.1 ч.2 ст.4 Закону україни « Про судовий збір».

Не можуть бути підставою для скасування рішення суду першої інстанції в іншій частині, доводи апеляційної скарги про те, що своїми діями на протязі 2006-2014 років відповідач фактично визнав заборгованість, що є перериванням перебігу позовної давності.

Із наданих позивачем розрахунків (а.с.3-4,31-33,37-39) не вбачається достовірних відомостей про те, що відповідач якимись діями визнавав всю суму заборгованості, починаючи із жовтня 2006 року. Дані розрахунки не містять належної та достовірної інформації про те, чи були платежі відповідача поточними, або вони перераховувались на погашення раніше виниклої заборгованості.

В суді апеляційної інстанції представник підприємства також заявив, що на підприємстві відсутні будь-які фінансові документи, які б свідчили про часткове погашення заборгованості відповідачем.

Таким чином, наведені в апеляційній скарзі доводи висновків суду першої інстанції повністю не спростовують, а із матеріалів справи вбачається, що наявні підстави для часткового скасування судового рішення, передбачені ст. 309 ЦПК України.

Керуючись ст.ст. 307,308,309,316 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

Апеляційну скаргу Комунального підприємства "Теплоенерго" Дніпропетровської міської ради задовольнити частково.

Рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 22 вересня 2014 року скасувати в частині стягнення суми заборгованості.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь КП «Теплоенерго» Дніпропетровської міської ради заборгованість за теплопостачання за період із листопада 2010 року по 01 липня 2014 року у розмірі 10448 (десять тисяч чотириста сорок вісім) гривень 39 копійок.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь КП «Теплоенерго» Дніпропетровської міської ради судовий збір у розмірі 104 гривні 48 копійок.

В іншій частині рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з цього часу.

Судді: