22-ц/775/579/2015(м)
Категорія 53 Головуючий у 1-й інстанції Пустовойт Т.В.
Суддя-доповідач Мироненко І.П.
У Х В А Л А

І м е н е м У к р а ї н и

04 червня 2015 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Донецької області в складі:

головуючого Мироненко І.П.

суддів Ткаченко Т.Б., Гаврилової Г.Л.

при секретарі Сергєєвій Д.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Маріуполі апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_2 - ОСОБА_3 на рішення Іллічівського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 24 квітня 2015 року в справі за позовом ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства «Маріупольський металургійний комбінат імені Ілліча» про визнання дій незаконними, скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди, -

в с т а н о в и л а:

У липні 2014 року позивач ОСОБА_2 звернувся до суду з даним позовом. Зазначав, що з січня 2012 року працював у відповідача ПАТ «ММК ім.Ілліча на посаді інспектора бюро адміністративного контролю відділу режиму, контролю та профілактики Управління безпеки. Наказом № 208-к від 06 червня 2014 року його було звільнено на підставі п.1 ст.40 КЗпП України у зв'язку зі змінами в організації виробництва і праці. Цей наказ вважає незаконним, оскільки звільнення не було викликане виробничою необхідністю, змін в організації виробництва і праці, скорочення чисельності та штату на підприємстві не відбулося, відповідач не запропонував йому всіх вакантних посад, що були у штатному розписі, на обіймання яких він міг претендувати. Просив визнати незаконними дії відповідача, скасувати наказ ПАТ «ММК імені Ілліча» №208-к від 06 червня 2014 року в частині звільнення його за п.1 ч.1 ст.40 КЗпП України у зв'язку зі змінами в організації виробництва і праці, поновити його на роботі на посаді інспектора адміністративного контролю відділу режиму, контролю та профілактики Управління безпеки ПАТ «ММК імені Ілліча», стягнути з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу з моменту його звільнення по день постановления рішення, виходячи із середньоденної заробітної плати - 418 грн. та 10000 грн. на відшкодування моральної шкоди, яку спричинено неправомірними діями відповідача.

Рішенням Іллічівського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 24 квітня 2015 року в задоволені позову ОСОБА_2 до ПАТ «ММК ім.Ілліча» відмовлено.

В апеляційній скарзі представник позивача ОСОБА_3, посилаючись на неповне з'ясування судом обставин, які мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати і ухвалити нове про задоволення позовних вимог ОСОБА_2 в повному обсязі.

Позивач ОСОБА_2, будучи належним чином повідомленим про час та місце розгляду справи, в судове засідання не з'явився, тому відповідно до ч.2 ст.305 ЦПК України апеляційний суд розглянув справу за його відсутності.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника позивача ОСОБА_2 - ОСОБА_3, яка підтримала доводи апеляційної скарги, заперечення проти скарги представника відповідача ОСОБА_4, перевіривши законність і обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Відповідно до положень ст.303 ЦПК України, під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно ст.308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Як встановлено судом і це підтверджується матеріалами справи, з 24 січня 2012 року позивач ОСОБА_2 перебував у трудових відносинах із ПАТ «ММК ім.Ілліча», що підтверджується відповідними записами трудової книжки позивача, згідно з якими на підставі наказу №12-к від 23 січня 2012 року був прийнятий в Управління безпеки інспектором бюро адміністративного контролю, відділ режиму, контролю та профілактики (т.1 а.с. 8-12, 76).

Наказом № 208-к від 06 червня 2014 року ОСОБА_2 звільнено з посади інспектора бюро адміністративного контролю, відділ режиму, контролю та профілактики на підставі п.1 ст.40 КЗпП України, у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці, наказ № 151 від 01 березня 2013 року «Про зміну організаційної структури ПАТ «ММК ім.Ілліча» (т.1 а.с. 77).

Відмовляючи ОСОБА_2 у задоволені позову у повному обсязі, суд виходив з того, що відповідачем дотримано порядок розірвання трудового договору з ініціативи роботодавця, передбачений ч.1 ст.40 КЗпП України, у зв'язку з чим правові підстави для задоволення позовних вимог відсутні.

З таким висновком суду колегія суддів не може не погодитись, оскільки він відповідає обставинам справи і вимогам закону.

Згідно з п.1 ч.1 ст.40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом, у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Відповідно до ч. 2 ст. 40 КЗпП України звільнення з підстав, зазначених у п. п. 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Частиною 3 ст. 49-2 КЗпП України передбачено, що одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації працівник, за своїм розсудом, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно.

Відповідно до п. 19 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» від 06 листопада 1992 року № 9 (із подальшими змінами), розглядаючи трудові спори, пов'язані із звільненням за п. 1 ст. 40 КЗпП України, суди зобов'язані з'ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за два місяці про наступне вивільнення.

Як вбачається з матеріалів справи, 01 березня 2013 року на підприємстві був виданий наказ № 151 «Про зміни організаційної структури ПАТ «ММК ім.Ілліча» за підписом Генерального директора підприємства, відповідно до п.2 якого передбачена ліквідація Управління безпеки, де працював позивач. Пунктом 3 зазначеного наказу було передбачено створення Управління безпеки та контролю (т.1 а.с. 13-15, 63-69).

Таким чином було ліквідовано сім відділів у складі Управління безпеки комбінату та створено п'ять відділів у складі Управління безпеки та контролю, що потягло за собою скорочення чисельності 19 штатних одиниць. Ці обставини підтверджуються штатними розкладами, які були розроблені та затверджені протягом 2013 року (01 березня 2013 року та 01 серпня 2013 року), а також Положеннями про «Управління безпеки» та «Управління безпеки та контролю».

Наказ №151 від 01 березня 2013 року, яким ліквідувався структурний підрозділ - Управління безпеки, був прийнятий на виконання рішень Наглядової ради ПАТ «ММК ім.Ілліча» від 24 січня 2013 року та 28 лютого 2013 року, і свідчить про зміни в організаційній структурі Товариства, внаслідок яких відбулась реорганізація, у тому числі шляхом ліквідації структурного підрозділу - Управління безпеки (т.1 а.с. 60-62).

За таких обставин, суд першої інстанції обґрунтовано дійшов висновку про те, що на підприємстві дійсно мали місце зміни в організації виробництва і праці, у вигляді впровадженої власником зміни внутрішньої (організаційної) структури шляхом ліквідації структурного підрозділу - Управління безпеки і доведено факт скорочення штату працівників внаслідок ліквідації Управління безпеки.

Доводи апеляційної скарги щодо відсутності змін в організаційній структурі підприємства стосовно Управління безпеки є необґрунтованими, оскільки будь-якими доказами, як це передбачено ст.ст. 10, 60 ЦПК України, не підтверджено. Накази про зміни в організаційній структурі товариства в установленому законом порядку не скасовані та є чинними.

Відповідно до положень ст.62, ч.3 ст.64 ГК України підприємство самостійно визначає свою організаційну структуру, визначає кадрову політику, встановлює чисельність працівників, штатний розпис та підбирає на вакантні посади кваліфікованих спеціалістів, що закріплено і у Статуті ПАТ «ММК ім.Ілліча». Отже, доцільність скорочення штату працівників суд не вправі обговорювати, але має зобов'язання перевірити дотримання процедури звільнення працівника.

Суд першої інстанції також вірно дійшов висновку про дотримання роботодавцем норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, зокрема, попередження не менше ніж за два місяці про наступне вивільнення, пропонування існуючих на підприємстві вакансій.

Про зміни організаційної структури ПАТ «ММК ім.Ілліча», про скасування займаної ним посади інспектора відділу режиму, контролю та профілактики, та про те, що він підлягає вивільненню не раніше, ніж через два місяці з моменту повідомлення в службу зайнятості інформації про це, позивача ОСОБА_2 було повідомлено під розпис 20 березня 2013 року, що підтверджується матеріалами справи (т.1 а.с.17).

Посилання на не легітимність попередження ОСОБА_2 про наступне звільнення, через підписання його не уповноваженими особами, як вважає позивач, є безпідставними, оскільки директору з безпеки ОСОБА_5, який підписав це попередження, відповідно до п.11 наказу №151 від 01 березня 2013 року першим керівником підприємства було поставлено в обов'язок ознайомити підлеглих працівників під підпис з наказом про зміни в організаційній структурі підприємства і майбутнє вивільнення, а за п.7.2 цього ж наказу директору з безпеки є адміністративно підлеглим Управління безпеки і контролю, відділ фізичної охорони (т.1 а.с.13-15, 63-69).

На виконання наказу №151 від 01 березня 2013 року, розпорядженням № 191/109-р від 01 квітня 2013 року на підприємстві було створено комісію з розгляду кандидатур працівників, що підлягають вивільненню з наступним працевлаштуванням у складі 8 осіб.

На першому засіданні комісії 03 квітня 2013 року позивача було ознайомлено з усіма вакантними посадами станом на 01 квітня 2013 року, які існували і станом на 22 березня 2013 року, від яких він відмовився, що підтверджується відповідним записом зробленим власноручно ОСОБА_2 в протоколі. На наступному засіданні 07 серпня 2013 року позивача було ознайомлено з усіма вакантними посадами станом на 06 серпня 2013 року. Крім того, 18 вересня 2013 року на засіданні комісії його повторно було ознайомлено з усіма вакантними посадами станом на 17 вересня 2013 року, від яких він також відмовився, про що свідчить його підпис у протоколах засідання комісії Управління безпеки та контролю (т.1 а.с. 79-102).

У грудні 2013 року, при повторному ознайомленні з вакантними посадами станом на 16 грудня 2013 року, у тому числі і нововведеними, ОСОБА_2 погодився на переведення його на посаду начальника бюро аналізу діяльності в Управлінні безпеки і контролю. Однак, роботодавець відмовив позивачу в переведені на вказану посаду, посилаючись на відсутність у останнього практичного досвіду на протязі 2-х років як керівника по організації колективної роботи в галузі контролю виробничої та фінансово-економічної діяльності на крупному металургійному підприємстві (т.1 а.с.13-104).

Суд першої інстанції вірно врахував, що роботодавець, реалізуючи кадрову політику, закріплену статутом підприємства, і прагнучи підбору на вакантні посади кваліфікованих спеціалістів, вправі був прийняти таке рішення з переконливим обґрунтуванням. Тому доводи апелянта щодо ненадання позивачу тих вакансій, на які він міг претендувати, не організацією його переведення у встановленому законом порядку, є необґрунтованими.

Відповідно до протоколу від 03 червня 2014 року ОСОБА_2 в черговий раз було запропоновано список вільних вакансій по комбінату в цілому станом на 02 червня 2013 року, від яких позивач також відмовився, про що свідчить його особистий підпис в протоколі (т.1 а.с. 106-107).

З урахуванням наведеного, колегія суддів вважає, що з огляду на наявність в матеріалах справи доказів про запропонування позивачеві у встановленому порядку існуючих вільних вакансій, як у новоствореному структурному підрозділі так і по всьому комбінату; відсутність будь - яких зауважень з боку позивача щодо списків або вакансій; чисельність протоколів засідання комісії з працевлаштування; пропонування вакансій позивачу впродовж довготривалого часу та доступність на підприємстві для вивільнюваних працівників інформації щодо вакансій, доводи позивача про те, що йому не пропонувалися всі вільні вакантні посади, в тому числі, і у новоствореному Управлінні безпеки і контролю, є необґрунтованими, спростовуються зібраними вищенаведеними доказами, які вірно оцінені судом. Ці обставини позивачем не спростовані належними та допустимими доказами.

Крім того, з урахуванням пропонування позивачу у встановленому порядку існуючих вакансій, як у новоствореному структурному підрозділі, так і по всьому комбінату, не вбачається ознак порушення прав позивача прийняттям на роботу зовнішніх кандидатів.

Також не свідчать про порушення трудових прав позивача і доводи апеляційної скарги щодо не ознайомлення ОСОБА_2 у день попередження з вакантними посадами у новоствореному управлінні, які він мав займати за своєю кваліфікацією і спеціальністю, оскільки дане управління утворювалось з 07 травня 2013 року, а попередження про звільнення ним було отримано ще 20 березня 2013 року. Крім того, згідно відомостей про вакансії, станом на 22 березня 2013 року та 01 квітня 2013 року, перелік вакансій станом на 03 квітня 2013 року не змінювався (т. 1 а.с. 86-93), а враховуючи, що фактичне звільнення позивача сталося лише у червні 2014 року, не можна вважати порушеним його право на можливість залишитись працювати на підприємстві.

Також безпідставними є доводи скарги про те, що підприємство на порушення вимог ст.43 КЗпП України не отримало згоди на звільнення ОСОБА_2, оскільки рішення засідання профспілкового комітету управління ПАТ «ММК ім. Ілліча», що міститься в протоколі №7 від 06 червня 2014 року, яким було надано згоду на розірвання з позивачем трудового договору за п.1 ст.40 КЗпП України, є чинним, в установленому законом порядку не скасовано (т.1 а.с. 241-243).

При цьому, посилання апелянта на те, що законом не передбачено право повторного звернення адміністрації підприємства до профспілкової організації за наданням згоди на звільнення працівника, колегією суддів до уваги не приймається, оскільки в задоволені першого подання було відмовлено внаслідок невиконання відповідачем вимог п.10.2 наказу № 151 від 01 березня 2013 року (протокол № 111 від 04 листопада 2013 року). В подальшому, коли роботодавцем були виконані зобов'язання по вжиттю заходів для працевлаштування позивача, і враховуючи, що останній не дав згоди на переведення його на запропоновані вакансії, рішенням профспілки, викладеним у протоколі № 129 від 28 січня 2014 року, було надано згоду на розірвання трудового договору з ОСОБА_2. Проте, у зв'язку з перебуванням на лікарняному, позивач своєчасно звільнений не був, тому адміністрація в червні 2014 року повторно звернулася із відповідним поданням (т.1 а.с. 114-115, 228-240).

Твердження представника позивача про те, що відповідач не сповістив службу зайнятості про наступне вивільнення позивача, не відповідає дійсності. Звіт про заплановане вивільнення працівників, зокрема ОСОБА_2, був поданий у службу зайнятості 12 квітня 2013 року (т.2 а.с.12-114).

Інші доводи апеляційної скарги зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду, яких вони не спростовують і не належать до тих підстав, з якими процесуальне законодавство пов'язує можливість скасування оскаржуваного рішення.

В суді апеляційної інстанції представник позивача на наявність нових доказів чи обставин, які не були предметом розгляду в суді першої інстанції та могли вплинути на рішення суду, не посилалася.

Колегія суддів вважає, що вирішуючи спір, суд першої інстанції, правильно встановив обставини справи, які мають значення для її вирішення, відповідні їм правовідносини, поясненням сторін та наданим доказам, відповідно до ст.212 ЦПК України, дав належну оцінку. Суд правильно застосував матеріальний закон, локальні акти підприємства і дійшов обґрунтованого висновку про законність звільнення позивача з посади інспектора бюро адміністративного контролю відділу режиму, контролю та профілактики Управління безпеки на підставі п.1 ст.40 КЗпП України у зв'язку зі змінами в організації виробництва і праці, що супроводжувалось скороченням штату працівників, дотримання роботодавцем вимог ч.2 ст.40, ст.ст. 42, 43, 49-2 КЗпП України, що є підставою для відмови у задоволені вимог про скасування наказу про звільнення позивача, поновлення останнього на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди.

З огляду на викладене, переглядаючи справу відповідно до вимог ст.303 ЦПК України в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів не вбачає апеляційних підстав для скасування рішення суду першої інстанції та задоволення позову, у зв'язку з чим апеляційна скарга представника позивача підлягає відхиленню.

Керуючись ст.ст.303, 307, 308 ЦПК України, колегія суддів,-

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_2 - ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Іллічівського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 24 квітня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Судді: