У Х В А Л А

Іменем України

22 червня 2015 року м. Ужгород

колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Закарпатської області в складі:

судді-доповідача - ОСОБА_1

суддів Куштана Б.П., Мацунича М.В.

при секретарі Дашковської С.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Ужгород справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Ужгородського міськрайонного суду від 26 листопада 2013 року по справі за позовом ПАТ КБ «Приватбанк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості,-

в с т а н о в и л а :

ПАТ КБ «Приватбанк» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості.

Рішенням Ужгородського міськрайонного суду від 26 листопада 2013 року вищевказаний позов задоволено частково: стягнуто з ОСОБА_2 на користь ПАТ КБ «Приватбанк» заборгованість за договором кредиту в розмірі 31640 грн., а також судовий збір в розмірі 316, 40 грн. В решті вимог відмовлено.

ОСОБА_2 не погодився з вказаним рішенням, порушив питання про його скасування та ухвалення нового про відмову в задоволенні позову.

Апеляційна скарга мотивована невірним застосування судом першої інстанції норм матеріального права .

Апелянт в судовому засіданні скаргу з наведених підстав підтримав.

Представник позивача вважав, що підстав для задоволення скарги немає.

Заслухавши доповідача та дослідивши матеріали справи колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Відповідно до ч.1 ст.303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції.

Задовольняючи частково позовну заяву, суд першої виходив з того, що в частині стягнення основної суми боргу, відсотків за користування кредитом та заборгованості по комісії за користування кредитом, позивач звернувся до суду в межах строків позовної давності та належними доказами довів наявність у відповідача вказаної заборгованості.

Доводи апеляційної скарги ґрунтуються на твердженні апелянта про те, що позивачем не було надано суду доказів того, що між сторонами було підписано договір б/н від 15.05.2007 року; вказує, що банк не предявляв йому вимогу про погашення заборгованості.

Однак, з такими доводами апеляційної скарги погодитись не можна на підставі наступного.

З матеріалів справи вбачається, 15.05.2007 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_2 було укладено кредитний договір б/н, згідно якого відповідач отримав кредит в розмірі 1000 дол. США, у вигляді встановлення кредитного ліміту на платіжну картку, із сплатою 24% річних.

Відповідно до заяви б/н від 15.05.2007 року, ОСОБА_2 отримав кредитну картку № 262010 з встановленим лімітом кредитування в розмірі 1000 дол. США. З наявної в матеріалах справи виписки по рахунку №262010, який належить ОСОБА_2 слідує, що 25.01.2009 року кредитний ліміт було збільшено до 1640 грн. Відповідач ОСОБА_2 взяті на себе зобовязання щодо погашення кредиту та відсотків за його користування відповідно до кредитного договору не виконав.З наявного в матеріалах справи розрахунку заборгованості вбачається, що заборгованість ОСОБА_2 за кредитним договором б/н від 15.05.2007 року, станом на 31.08.2013 року становить 4222,76 дол. США. з яких: 1527,73 дол. США заборгованість за кредитом, 1704,67 дол.США - заборгованість по відсоткам за користування кредитом, 729,68 дол. США заборгованість по комісії за користування кредитом, 62,58 дол. США - штраф (фіксована частина), 198,10 дол. США штраф (процентна складова).

Довід апелянта про те, що між ним та банком не укладався договір кредиту не приймається до уваги, оскільки частикове погашення кредиту апелянтом свідчить про визнання ним свого боргу, тобто визнання ним договору.

Відповідно до ст.526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов Договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства.

Згідно ст.. 610 ЦК України порушення зобовязання є його невиконання або не належне виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання.

Відповідно до ч.1 ст.1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Згідно з ч.1 ст.1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що позивачем, відповідно до ст..60 ЦПК України належними та допустимими доказами доведено обставини, на які він посилався, а тому позов підлягає до задоволення.

Доводи апеляційної скарги не приймаються до уваги, оскільки вони не спростовують висновків суду першої інстанції та не ґрунтуються на вимогах закону.

Керуючись ст.ст. 307, 308, 314 ЦПК України, судова колегія

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Ужгородського міськрайонного суду від 26 листопада 2013 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Судді :