УХВАЛА ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
9 вересня 2015 року м. Київ

Колегія суддів Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

Журавель В.І., Черненко В.А., Штелик С.П.,

розглянувши в попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, Кагарлицької міської ради, публічного акціонерного товариства «Кагарлицький цукровий завод», про визнання незаконними та скасування рішення виконавчого комітету, визнання недійсним державного акта на право приватної власності на землю та скасування його державної реєстрації за касаційною скаргою ОСОБА_5 на рішення апеляційного суду Київської області від 2 червня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

ОСОБА_4 звернулася до суду із указаним вище позовом, у якому просила визнати незаконним і скасувати рішення виконкому Кагарлицької МР № 16 від 2 лютого 2001 року про передачу у власність земельної ділянки ОСОБА_5, визнати недійсним державний акт на право приватної власності на земельну ділянку площею 0,1310 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, яка розташована по АДРЕСА_1, виданого 23 травня 2001 року ОСОБА_5 та скасувати державну реєстрацію даного державного акта.

Свої вимоги обґрунтовувала тим, що після смерті 4 лютого 1989 року матері ОСОБА_6 в порядку спадкування до неї з часткою 1/4, ОСОБА_5 з часткою 1/4 та ОСОБА_7 з часткою 2/4 перейшло право користування присадибною земельною ділянкою площею 0,15 га по АДРЕСА_2.

Згідно із рішенням виконкому Кагарлицької МР від 17 лютого 1995 року № 15 між спадкоємцями розподілена спадкова земельна ділянка площею 0,14 га, а не 0,15 га.

Без згоди її та ОСОБА_7 було видано наказ Кагарлицького цукрового заводу № 31 від 13 березня 1990 року, яким ОСОБА_5 надано 0,03 га землі з присадибного фонду матері ОСОБА_6

Проте в натурі земельну ділянку не виділено і рішенням ВК Кагарлицької МР № 15 від 17 лютого 1995 року було скасовано рішення цього ж виконкому від 3 червня 1993 року № 99 про затвердження наказу Кагарлицького цукрового заводу № 31 від 13 березня 1990 року.

Враховуючи те, що ОСОБА_5 незаконно приватизувала 0,03 га земельної ділянки, просила позов задовольнити.

Рішенням Кагарлицького районного суду Київської області від 16 березня 2015 року у задоволенні позову ОСОБА_4 відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Київської області від 2 червня 2015 року рішення Кагарлицького районного суду Київської області від 16 березня 2015 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким позов ОСОБА_4 задоволено частково.

Визнано незаконним рішення ВК Кагарлицької МР № 16 від 2 лютого 2001 року про передачу ОСОБА_5 у власність земельної ділянки площею 0,1310 га за адресою: АДРЕСА_1.

Визнано недійсним державний акт на право власності на земельну ділянку від 23 травня 2001 року, виданий ОСОБА_5 Кагарлицькою МР на земельну ділянку площею 0,1310 га за адресою: АДРЕСА_1.

У касаційній скарзі ОСОБА_5 просить скасувати рішення апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга підлягає відхиленню.

Відповідно до ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення про часткове задоволення позову, апеляційний суд, на підставі поданих сторонами доказів, які належним чином оцінені, обґрунтовано виходив із того, що рішення ВК Кагарлицької МР від 3 червня 1993 року про затвердження наказу щодо виділення відповідачу 0,03 га із присадибного фонду її матері ОСОБА_6, яку успадкували окрім неї у тому числі і позивач, було скасовано рішенням ВК Кагарлицької МР № 15 від 17 лютого 1995 року.

Тому, наказ про виділення ОСОБА_5 0,03 га втратив чинності.

Крім того, цим же рішенням від 17 лютого 1995 року на підставі взаємної згоди було затверджено розподіл земельної ділянки площею 0,14 га між: спадкоємцями: ОСОБА_5 як власнику ј частини будинку виділено земельну ділянку 0,035 га, ОСОБА_7 як власнику 2/4 частим будинку - 0,07 га, ОСОБА_8 як власнику ј частини будинку - 0,035 га.

Згідно із договором купівлі-продажу від 30 листопада 1999 року ОСОБА_5 заздалегідь до отримання у власність спірної земельної ділянки, відчужила свою частину успадкованого житлового будинку і на момент винесення спірного рішення Кагарлицької МР, на підставі якого був виданий державний акт на право власності на земельну ділянку площею 0,1310 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд по АДРЕСА_1, вона вже не була співвласником цього житлового будинку.

Державний акт визнано також недійсним і з тієї підстави, що він виданий майже через два роки після того, як право власності перейшло до іншої особи.

Колегія суддів погоджується із такими висновками.

Доводи касаційної скарги зводяться до оцінки доказів, що не є компетенцією суду касаційної інстанції, та не спростовують висновків апеляційного суду і не дають підстав вважати, що ним при розгляді даної справи допущені порушення норм матеріального чи процесуального права, які передбачені ст.ст. 338-341 ЦПК України як підстави для скасування рішення.

Таким чином, оцінивши всі зібрані у справі докази, правильно встановивши характер правовідносин та вірно застосувавши норми матеріального права, апеляційний суд із урахуванням встановлених обставин справи обґрунтовано дійшов висновку про часткове задоволення позову.

Згідно із ч. 1 ст. 335 ЦПК України суд касаційної інстанції не вправі встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, а тому доводи касаційної скарги у цій частині також не можуть бути визнані як підстава для призначення справи до судового розгляду.

Виходячи з принципу диспозитивності, закріпленого ст. 11 ЦПК України, та заявлених позовних вимог, рішення апеляційного суду є правильним та законним, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи наведене та керуючись ст. 332 ЦПК України, колегія суддів Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_5 відхилити.

Рішення апеляційного суду Київської області від 2 червня 2015 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий В.І. Журавель
Судді:В.А. Черненко
С.П. Штелик