У х в а л а

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

3 червня 2015 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Кузнєцова В.О.,

суддів: Ізмайлової Т.Л., Мартинюка В.І.,

Мостової Г.І., Наумчука М.І.,

розглянувши цивільну справу за позовом публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_3 про звернення стягнення, виселення та за позовом ОСОБА_3 до публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» про визнання частково недійсним кредитного договору, за касаційною скаргою Шуліки Аліни Володимирівни, яка діє від імені публічного акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк», на рішення апеляційного суду Хмельницької області від 3 лютого 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У березні 2014 року публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду з указаним позовом. Зазначало, що 2 лютого 2006 року між банком та ОСОБА_3 було укладено кредитний договір № HMH0GK00006843, за умовами якого позичальник отримала кредит у розмірі 156 000 грн 97 коп зі сплатою 12% річних строком до 30 січня 2026 року. На забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором між банком та позичальником укладено договір іпотеки, предметом якого є квартира АДРЕСА_1. Враховуючи, що позичальник свої зобов'язання за кредитним договором не виконує, просило задовольнити позов.

У квітні 2014 року ОСОБА_3 звернулася в суд з позовом до ПАТ КБ «ПриватБанк» про визнання недійсним кредитного договору в частині умови про встановлення комісії в розмірі 0,55 % (880 грн) щомісячно. Зазначала, що правочин у частині цієї умови здійснено банком із використанням нечесної підприємницької практики, оскільки під час укладення договору їй, як споживачу, надано в нечіткий, незрозумілий та у двозначний спосіб інформацію щодо ціни та способу розрахунку ціни, необхідної для здійснення свідомого вибору, тобто, її введено в оману; перед укладенням цього договору банк не повідомив її письмово про кредитні умови, зокрема, орієнтовну сукупну вартість кредиту та інші умови, банком не було складено графік погашення заборгованості, який повинен включати детальний опис сукупної вартості кредиту з урахуванням процентної ставки та вартості всіх послуг, пов'язаних із його одержанням, внаслідок чого її було позбавлено права реальної оцінки переваг та недоліків запропонованої схеми кредитування та введено в оману щодо встановлених комісій.

Ухвалою Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 6 травня 2014 року зазначені позови об'єднано в одне провадження.

Рішенням Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 1 липня 2014 року позов ПАТ КБ «ПриватБанк» задоволено частково. У рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № HMH0GK00006843 від 2 лютого 2006 року в розмірі 156 000 грн 97 коп. звернуто стягнення на квартиру АДРЕСА_1 шляхом продажу вказаного предмету іпотеки ПАТ КБ «ПриватБанк» із укладенням від імені ОСОБА_3 договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою-покупцем, з можливістю здійснення банком всіх передбачених нормативно-правовими актами держави дій, необхідних для продажу іпотеки. Встановлено початкову ціну відповідно до оцінки, проведеної суб'єктом оціночної діяльності незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення реалізації. В іншій частині в задоволенні позову відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Хмельницької області від 3 лютого 2015 року рішення суду першої інстанції в частині звернення стягнення на предмет іпотеки, стягнення судових витрат та відмови в задоволенні позову про визнання умови кредитного договору недійсною скасовано та ухвалено в цій частині нове рішення. Позов ОСОБА_3 задоволено. Визнано недійсним пункт 1.1 кредитного договору № HMH0GK00006843 від 2 лютого 2006 року, укладеного між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_3 у частині встановлення щомісячного платежу в розмірі 0,55 % від суми виданого кредиту. У задоволенні позову ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_3 про звернення стягнення на предмет іпотеки відмовлено. В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Шуліка А.В., яка діє від імені публічного акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк», звернулася до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ із касаційною скаргою, в якій просить рішення апеляційного суду скасувати, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Судом встановлено, що 2 лютого 2006 року між банком та ОСОБА_3 було укладено кредитний договір № HMH0GK00006843, за умовами якого остання отримала кредит у розмірі 156 000 грн 97 коп зі сплатою 12 % річних строком до 30 січня 2026 року.

На забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором між банком та позичальником укладено договір іпотеки, предметом якого є квартира АДРЕСА_1.

Відповідно до п. 3 укладеного іпотечного договору вартість предмету іпотеки становить 160 000 грн.

Згідно висновку судової економічної експертизи № 2946/14-26 від 15 грудня 2014 року кредитна заборгованість ОСОБА_3 за кредитним договором № HMH0GK00006843 від 2 лютого 2006 року станом на 13 лютого 2014 року складає 44094 грн коп., з них 32125 грн 45 коп. - заборгованість по тілу кредиту, 2378 грн 44 коп. - заборгованість за простроченими відсотками; 2 грн 8 коп. - заборгованість по поточних відсотках; 8649 грн 45 коп. - заборгованість по відсотках, нарахованих на прострочену суму кредиту; 938 грн 59 коп. - пеня за несвоєчасне погашення заборгованості по процентах за користування кредитом.

Відмовляючи у задоволенні позову про звернення стягнення на предмет іпотеки, суд апеляційної інстанції виходив із того, що кредитна заборгованість є не співмірною із вартістю іпотечного майна.

Проте з таким висновком погодитися не можна.

Відповідно до ч. 1 ст. 33 Закону України "Про іпотеку" у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.

Апеляційний суд, зазначаючи про необхідність врахування співмірності заборгованості за кредитним договором із вартістю переданого в іпотеку майна, при вирішенні вимог про звернення стягнення на нього не вказав, якою нормою права таке передбачено.

Законом України «Про іпотеку» встановлено, що суд вправі відмовити у задоволенні позову іпотекодержателя про дострокове звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо допущене боржником або іпотекодавцем, якщо він є відмінним від боржника, порушення основного зобов'язання чи іпотечного договору не завдає збитків іпотекодержателю і не змінює обсяг його прав (ч. 3 ст. 39 цього Закону).

Вказаним Законом, чинним законодавством не передбачено можливості відмови у зверненні стягнення на предмет іпотеки у зв'язку з неспівмірністю заборгованості по основному зобов'язанню із вартістю переданого в іпотеку на забезпечення його виконання майна.

Суд при вирішенні спору вказаних норм матеріального права, того, що у позичальника існує прострочена заборгованість по сплаті тіла кредиту і відсотків за користування ним не врахував, не звернув уваги на те, що іпотека є способом забезпечення виконання зобов'язання, на порушення положень ст. ст. 10, 60, 179 ЦПК України не з'ясував обставин, які підлягали встановленню при вирішення даної справи, зокрема, щодо того чи завдає порушення основного зобов'язання боржником збитки іпотекодержателю, чи змінює обсяг його прав, оскільки відсутність такого може бути підставою для відмови у задоволенні позову про дострокове стягнення на предмет іпотеки (ч. 3 ст. 39 Закону України «Про іпотеку»).

Порушення судом апеляційної інстанції при розгляді справи норм процесуального права унеможливили встановлення фактичних обставин, що мають значення для її правильного вирішення, тому рішення суду апеляційної інстанції в частині вирішення позовних вимог про звернення стягнення на предмет іпотеки не може вважатись законним і обґрунтованим та в силу ст. 338 ЦПК України підлягає скасуванню з передачею справи в цій частині на новий розгляд до цього суду.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 215 ЦК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_843253/ed_2014_09_02/pravo1/T030435.html?pravo=1> підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів» від 12 травня 1991 року № 1023-XII підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору.

Така підприємницька практика забороняється, вона є нечесною, а правочини, здійснені з її використанням, - недійсними (ч. ч. 1, 6, ст. 19 цього Закону).

Відповідно до пункту 1.1 кредитного договору банк зобов'язується надати позичальникові кредитні кошти шляхом: надання готівкою через касу на строк до 30 січня 2026 року включно, у вигляді непоновлювальної кредитної лінії у розмірі 160 000 грн зі сплатою за користування кредитом відсотків у розмірі 1,00% на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом і винагорода за надання фінансового інструменту у розмірі 0,00 % від суми виданого кредиту у момент надання кредиту, щомісяця в період сплати у розмірі 0,55 % від суми виданого кредиту комісії за дострокове погашення кредиту відповідно до п. 3. 11 даного договору.

Отже зміст цього пункту щодо обов'язку по сплаті 0,55 % комісії та її природи викладено в нечіткій формі, інформація надана у двозначний спосіб, що як, встановив апеляційний суд, ввело споживача в обману та позбавило свідомого вибору.

Такі висновки апеляційного суду відповідають обставинам справи, встановленим на підставі поданих доказів і ґрунтуються на нормах матеріального права.

Апеляційний суд обґрунтовано виходив з того, що ОСОБА_3 не укладала б кредитний договір на умовах щомісячної сплати комісії в розмірі 0,55 % від суми виданого кредиту незалежно від його погашення (880 грн), внаслідок чого сукупна вартість останнього (понад 638 000 грн.) перевищує виданий кредит (160 000 грн.) майже у 4 рази.

Встановивши, що вказаний платіж є сталим і сплачується у встановленому розмірі незалежно від залишку заборгованості по тілу кредиту, що призводить до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків на шкоду споживача всупереч принципу добросовісності та під час укладення кредитного договору інформація щодо сукупної вартості кредиту, правової природи спірного платежу та підстав його сплати, необхідна для здійснення свідомого вибору, була надана ОСОБА_3 у нечіткий, незрозумілий та двозначний спосіб, апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку про визнання п. 1. 1 кредитного договору недійсним.

В цій частині рішення апеляційного суду ухвалено з дотриманням норм матеріального і процесуального права, тому підстави для його скасування відсутні.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ,

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу Шуліки Аліни Володимирівни, яка діє від імені публічного акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк», задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Хмельницької області від 3 лютого 2015 року в частині вирішення позовних вимог публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_3 про звернення стягнення на предмет іпотеки скасувати, а справу в цій частині передати на новий розгляд до цього суду.

В іншій частині рішення апеляційного суду залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий В.О. Кузнєцов
Судді:Т.Л. Ізмайлова В.І. Мартинюк Г.І. Мостова М.І. Наумчук