Києво-Святошинський районний суд Київської області
Справа № 369/3489/15-ц
провадження № 2/369/1904/15
РІШЕННЯ

Іменем України

28.05.2015 року Києво-Святошинський районний суд Київської області в складі

головуючої судді Ковальчук Л.М.,

при секретарі Рябець А.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, Відділ державної виконавчої служби Києво-Святошинського районного управління юстиції Київської області, про визнання майна спільною сумісною власністю, визначення частки майна у жилому будинку, виділ частки для звернення стягнення на майно,

В С Т А Н О В И В:

У березні 2015 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_3, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, Відділ державної виконавчої служби Києво-Святошинського районного управління юстиції Київської області, про визнання майна спільною сумісною власністю, визначення частки майна у жилому будинку, виділ частки для звернення стягнення на майно, посилаючись на те, що 02 квітня 2014 року Дніпровським районним судом м. Києва постановлено ухвалу про затвердження мирової угоди у справі № 755/2588/14 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів за розпискою. Відповідно до умов вказаної мирової угоди ОСОБА_2 визнав свої зобов»язання перед позивачем в розмірі 35000 доларів США, що виникли внаслідок правовідносин позики, що підтверджується розпискою від 09 листопада 2011 року, зобов»язався повернути позивачу протягом 20 днів з моменту затвердження мирової угоди гроші в розмірі 16000 доларів США, залишок в розмірі 16000 доларів США відповідач зобов»язався повернути позивачу протягом 50 днів з моменту затвердження цієї мирової угоди, в рахунок погашення своїх зобов»язань на момент укладення цієї мирової угоди відповідачем передано позивачу грошову суму в розмірі 3000 доларів США. Цією ж мировою угодою передбачено, що вона може бути пред»явлена до стягнення у випадку невиконання відповідачем своїх зобов»язань за нею.

ОСОБА_2 в строк, зазначений у мировій угоді, свої зобов»язання не виконав, у зв»язку з чим ОСОБА_1 звернувся 24 червня 2014 року до Відділу державної виконавчої служби Дніпровського районного управління юстиції у м. Києві з заявою про примусове виконання рішення.

27 червня 2014 року державним виконавцем на підставі вимог ст. ст. 17, 18, 19, 25 Закону України «Про виконавче провадження» відкрито виконавче провадження з примусового виконання вищезазначеної ухвали та винесена постанови про відкриття виконавчого провадження № 43816242. Відповідач добровільно рішення Дніпровського районного суду м. Києва не виконав.

В процесі виконання державним виконавцем ВДВС Дніпровського РУЮ м. Києва встановлено відсутність майна відповідача, що підтверджується відповідними доказами.

Оскільки ОСОБА_2 зареєстрований за адресою: Київська область, Києво-Святошинський район. АДРЕСА_1, що за територіальною належністю відноситься до ВДВС Києво-Святошинського РУЮ Київської області, 18 березня 2015 року представником позивача ухвалу № 755/2588/14, видану 02 квітня 2014 року Дніпровським районним судом м. Києва про визнання мирової угоди та повернення грошових коштів з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 у розмірі 32000 доларів США, надано до цього відділу на виконання.

20 березня 2015 року державним виконавцем на підставі вимог ст. ст. 17, 18, 19, 25 Закону України «Про виконавче провадження» винесено постанову про відкриття виконавчого провадження № 46958704 від 20 березня 2015 року і надано термін ОСОБА_2 для добровільного виконання до 26 березня 2015 року. Знову таки, у наданий державним виконавцем термін ОСОБА_2 рішення Дніпровського районного суду м. Києва не виконав. На підставі викладеного позивач ОСОБА_1 зазначав, що ОСОБА_2 ухиляється від виконання рішення Дніпровського районного суду м. Києва, майна, яке було б зареєстровано за ним і на яке можливо звернути стягнення,-у нього немає.

Також позивач зазначав, що ОСОБА_2 перебуває у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_3, і за ОСОБА_3 згідно свідоцтва про право власності на нерухоме майно № 2/32 від 28 квітня 2010 року, виданого Гореницькою сільською радою, зареєстрований жилий будинок за адресою: Київська область, Києво-Святошинський район, АДРЕСА_1, загальною площею 348,8 кв.м., житловою площею 163,3 кв.м..

Також згідно Державного акту на право власності на земельну ділянку серії НБ № 309140, виданого 25 лютого 2006 року, за ОСОБА_3 зареєстрована земельна ділянка площею 0,1199 га.

Крім того, ОСОБА_3 надала розписку про те, що вона підтверджує існування боргу свого чоловіка перед ОСОБА_1, а також підтвердила, що кошти були отримані на потреби сім»ї. Також нею було сплачено ОСОБА_1 2000 доларів США. Таким чином, заборгованість відповідача на момент подання цього позову становить 30 000 доларів США.

Враховуючи викладене, позивач ОСОБА_1 з посиланням на вимоги ст. ст. 3, 27, 80, 109, 379 ЦПК України, ст. ст. 355, 356, 366, 370, 371 ЦК України, ст. ст. 60, 63, 65 СК України, ч. 6 ст. 52 Закону України «Про виконавче провадження» просив встановити, що жилий будинок за адресою: Київська область, Києво-Святошинський район, АДРЕСА_1, загальною площею 348,8 кв.м., житловою площею 163,3 кв.м., належить ОСОБА_2 і ОСОБА_3 на праві спільної сумісної власності, визначити частку майна у жилому будинку за адресою: Київська область, Києво-Святошинський район, АДРЕСА_1, загальною площею 348,8 кв.м., житловою площею 163,3 кв.м. ОСОБА_2, виділити частку ОСОБА_2 в натурі для звернення стягнення на неї.

У судовому засіданні представники позивача ОСОБА_1 позов підтримали і просили його задовольнити.

У судовому засіданні відповідачі ОСОБА_2 і ОСОБА_3 позов не визнали і заперечували проти його задоволення.

У судове засідання представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, Відділу державної виконавчої служби Києво-Святошинського районного управління юстиції Київської області, не з»явився, про дату, час і місце розгляду справи третя особа повідомлялась належним чином, до суду надана заява про розгляд справи у відсутності представника третьої особи.

Суд, вислухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, з"ясувавши дійсні обставини справи, дослідивши письмові докази, дійшов висновку, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов"язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу.

Судом встановлено, що ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 02 квітня 2014 року в справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів за розпискою визнано мирову угоду, укладену між ОСОБА_1 і ОСОБА_2, згідно якої: 1. Укладенням цієї мирової угоди у справі № 755/2588/2014-ц, що перебуває на розгляді Дніпровського районного суду м. Києва, сторони вирішили дійти мирного врегулювання спору. 2. Відповідач визнає свої зобов»язання перед позивачем в розмірі 35000 доларів США, що виникли внаслідок правовідносин позики, що підтверджується розпискою від 09 листопада 2011 року. 3. Відповідач зобов»язується повернути позивачу протягом 20 днів з моменту затвердження цієї мирової угоди гроші в розмірі 16000 доларів США. Залишок в розмірі 16000 доларів США відповідач зобов»язується повернути позивачу протягом 50 днів з моменту затвердження цієї мирової угоди. 4. В рахунок погашення своїх зобов»язань на момент укладення цієї мирової угоди відповідачем передано позивачу грошову суму в розмірі 3000 доларів США.

Постановою про відмову у відкритті виконавчого провадження (відмову в прийнятті до провадження виконавчого документу) від 05 березня 2015 року головним державним виконавцем ВДВС Дніпровського РУЮ у м. Києві Макаренко С.В. на підставі вимог п. 4 ч. 1 ст. 26 Закону України «Про виконавче провадження» відмовлено в прийнятті до провадження виконавчого документа та у відкритті виконавчого провадження з примусового виконання ухвали № 755/2588/14-ц, виданого 02 квітня 2014 року Дніпровським районним судом м. Києва про визнання мирової угоди та повернення грошових коштів в сумі 16000 доларів США.

Постановою про відкриття виконавчого провадження від 20 березня 2015 року старшим державним виконавцем ВДВС Києво-Святошинського РУЮ Москаленко В.В. відкрито виконавче провадження з виконання ухвали № 755/2588/14-ц, виданого 02 квітня 2014 року Дніпровським районним судом м. Києва про визнання мирової угоди та повернення грошових коштів у сумі 32000 доларів США, і надано боржнику право добровільно виконати ухвалу суду в семиденний термін з моменту відкриття виконавчого провадження до 26 березня 2015 року.

Згідно Акту державного виконавця Москаленка В.В. від 02 квітня 2015 року встановлено, що з виходом державного виконавця за адресою: АДРЕСА_1 на дзвінки ніхто не відчинив, в зв»язку з чим перевірити майновий стан боржника не виявилось можливим, і залишено виклик державного виконавця на 03 квітня 2015 року о 9 годині ОСОБА_2, як боржника, для надання відомостей щодо наявного майна.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_2 і ОСОБА_3 з 07 серпня 1992 року перебувають у зареєстрованому шлюбі, що підтверджується копією свідоцтва про укладення шлюбу серії НОМЕР_1 виданого Відділом ЗАГСу Мінського району м. Києва 07 серпня 1992 року.

Згідно свідоцтва про право власності на нерухоме майно, виданого виконавчим комітетом Гореницької сільської ради 31 травня 2010 року ОСОБА_3 на праві приватної власності належить житловий будинок загальною площею 348,8 кв.м., житловою площею 163,3 кв.м., з надвірними будівлями та спорудами, підстава: рішення виконкому Гореницької сільської ради від 28 квітня 2010 року № 2/32.

Відповідно до Державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯБ № 309140 від 25 лютого 2006 року, ОСОБА_3 є власником земельної ділянки площею 0,1199 га, яка розташована за адресою: Київська область, Києво-Святошинський район, АДРЕСА_1, цільове призначення (використання) земельної ділянки- будівництво та обслуговування жилого будинку і господарських будівель, кадастровий номер земельної ділянки НОМЕР_2.

З наявної у матеріалах справи копії боргової розписки вбачається, що ОСОБА_3 надала розписку 16 березня 2015 року про те, що вона підтверджує існування боргу свого чоловіка перед ОСОБА_1, а також підтвердила, що кошти були отримані на потреби сім»ї.

У поданому до суду позові ОСОБА_1 з посиланням на вимоги ст. ст. 3, 27, 80, 109, 379 ЦПК України, ст. ст. 355, 356, 366, 370, 371 ЦК України, ст. ст. 60, 63, 65 СК України, ч. 6 ст. 52 Закону України «Про виконавче провадження» просив встановити, що жилий будинок за адресою: Київська область, Києво-Святошинський район, АДРЕСА_1, загальною площею 348,8 кв.м., житловою площею 163,3 кв.м., належить ОСОБА_2 і ОСОБА_3 на праві спільної сумісної власності, визначити частку майна у жилому будинку за адресою: Київська область, Києво-Святошинський район, АДРЕСА_1, загальною площею 348,8 кв.м., житловою площею 163,3 кв.м. ОСОБА_2, виділити частку ОСОБА_2 в натурі для звернення стягнення на неї.

Відповідно до вимог ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об»єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно вимог ст. 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Згідно вимог ст. 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об»єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім»ї, створює обов»язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім»ї.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно).

Згідно вимог ч. 1 ст. 356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 366 ЦК України кредитор співвласника майна, що є у спільній частковій власності, у разі недостатності у нього іншого майна, на яке може бути звернене стягнення, може пред»явити позов про виділ частки із спільного майна в натурі для звернення стягнення на неї. Якщо виділ в натурі частки із спільного майна має наслідком зміну його призначення або проти цього заперечують інші співвласники, спір вирішується судом.

Згідно вимог ч. 2 ст. 366 ЦК України у разі неможливості виділу в натурі частки із спільного майна або заперечення інших співвласників проти такого виділу кредитор має право вимагати продажу боржником своєї частки у праві спільної часткової власності з направленням суми виторгу на погашення боргу. У разі відмови боржника від продажу своєї частки у праві спільної часткової власності або відмови інших співвласників від придбання частки боржника кредитор має право вимагати продажу цієї частки з публічних торгів або переведення на нього прав та обов»язків співвласника-боржника, з проведенням відповідного перерахунку.

Відповідно до вимог ст. 370 ЦК України співвласники мають право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній сумісній власності. У разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними.

Згідно вимог ст. 371 ЦК України кредитор співвласника майна, що є у спільній сумісній власності, у разі недостатності у нього іншого майна, на яке може бути звернене стягнення, може пред»явити позов про виділ частки із спільного майна в натурі для звернення стягнення на неї. Виділ частки із майна, що є у спільній сумісній власності, для звернення стягнення на неї здійснюється у порядку, встановленому статтею 366 цього Кодексу.

Згідно вимог ст. 379 ЦПК України питання про визначення частки майна боржника у майні, яким він володіє спільно з іншими особами, вирішується судом за поданням державного виконавця.

Відповідно до вимог ч. 6 ст. 52 Закону України «Про виконавче провадження» звернення стягнення на майно боржника звертається в розмірі і обсязі, необхідних для виконання за виконавчим документом, з урахуванням стягнення виконавчого збору, витрат, пов»язаних з організацією та проведенням виконавчих дій, штрафів, накладених на боржника під час виконання провадження. У разі якщо боржник володіє майном спільно з іншими особами, стягнення звертається на його частку, що визначається судом за поданням державного виконавця.

Згідно вимог ст. 383 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їх права чи свободи.

Згідно вимог ч. 1 ст. 6 Закону України «Про виконавче провадження» державний виконавець зобов»язаний використовувати надані йому права відповідно до закону і не допускати у своїй діяльності порушення прав та законних інтересів фізичних і юридичних осіб.

З огляду на вищевикладене, слід зазначити, що заявлені в позовній заяві вимоги позивачем ОСОБА_1 відносяться до компетенції державного виконавця в межах процедури виконавчого провадження, здійсненої державним виконавцем ВДВС Києво-Святошинського РУЮ Київської області щодо виконання в даному випадку ухвали Дніпровського районного суду м. Києва від 02 квітня 2014 року про визнання мирової угоди, укладеної між ОСОБА_1 і ОСОБА_2, в справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів, і не відносяться до повноважень суду.

В даному випадку вимогами ст. 379 ЦПК України і ч. 6 ст. 52 Закону України «Про виконавче провадження» чітко визначено, що з даним питанням про визначення частки майна боржника у майні, яким він володіє спільно з іншими особами, має право звернення до суду з відповідним поданням виключно державний виконавець, а не сторона виконавчого провадження.

Щодо посилання позивача на вимоги ст. 366 ЦК України, що кредитор співвласника майна, що є у спільній частковій власності, у разі недостатності у нього іншого майна, на яке може бути звернене стягнення, може пред»явити позов про виділ частки із спільного майна в натурі для звернення стягнення на неї, то слід вказати наступне.

Так, у того чи іншого співвласника можуть виникнути певні боргові зобов»язання, обов»язки з відшкодування заподіяної шкоди чи інші обов»язки, які підлягають примусовому виконанню. Дійсно, відповідно до вимог ч. 1 ст. 366 ЦК України у разі виникнення у співвласника боргового зобов»язання його кредитор має право звернутися з позовом до суду про виділ частки у спільному майні в натурі для звернення на неї стягнення, але за умови, що у співвласника-боржника недостатньо для цього іншого майна.

В даному ж випадку питання щодо перевірки майна боржника і з»ясування питання щодо недостатності у боржника іншого майна на виконання ухвали суду про визнання мирової угоди, що буде слугувати підставою для можливості виділу частки із спільного майна в натурі для звернення стягнення на неї вирішуються державним виконавцем у межах процедури виконавчого провадження. Звернення стягнення ж на майно боржника може здійснюватись у процесі виконавчого провадження в порядку, встановленому Законом України «Про виконавче провадження».

Враховуючи викладене, суд, заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, дослідивши письмові докази, не вбачає підстав для задоволення позову і тому відмовляє у його задоволенні.

Керуючись ст. ст. 355, 356, 366, 370, 371 ЦК України, ст. ст. 60, 63, 65 Сімейного кодексу України, ст. 52 Закону України „Про виконавче провадження", ст. ст. 60, 154, 209, 212-215, 218, 379, 383 ЦПК України, суд-

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, Відділ державної виконавчої служби Києво-Святошинського районного управління юстиції Київської області, про визнання майна спільною сумісною власністю, визначення частки майна у жилому будинку, виділ частки для звернення стягнення на майно, відмовити.

Скасувати заходи забезпечення позову, застосовані ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 21 квітня 2015 року.

Рішення суду може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Київської області через Києво-Святошинський районний суд Київської області шляхом подання апеляційної скарги в 10-денний строк з дня проголошення рішення суду або шляхом подання апеляційної скарги протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення в разі відсутності в судовому засіданні осіб, які брали участь у справі, під час проголошення судового рішення.

Суддя Ковальчук Л.М.