Ухвала

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 червня 2015 року м. Київ
Суддя Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ Юровська Г.В., розглянувши касаційну скаргу ОСОБА_2, в інтересах якої діє ОСОБА_3, на рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 11 грудня 2014 року та рішення апеляційного суду м. Києва від 26 березня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про спростування недостовірної інформації, захист честі та гідності, ділової репутації та відшкодування моральної шкоди,

в с т а н о в и в:

У серпні 2014 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом, в якому зазначала, що 24 січня 2014 року ОСОБА_4 звернувся з листом № Є-234 до Прем'єр-міністра Азарова М.Я., Голови Державної інспекції України з питань праці Яцкіна В.І., Генерального прокурора України Пшонки В.П., в якому автор розповсюджував неправдиву інформацію про позивачку, зокрема: «…у зв'язку з неможливістю ефективно управляти підприємством та забезпечення його високоприбуткової діяльності, а також тієї обставини, що ОСОБА_2, перебуваючи на посаді керівника вищенаведеного підприємства, допустила виникнення заборгованості із виплати заробітної плати працівникам в розмірі 842,5 тис. грн, а також заборгованості перед бюджетом в сумі 857 тис. грн., що фактично призвело до стану банкрутства державного підприємства, останню звільнено з займаної нею посади.»; «На даний час ОСОБА_2 вчиняються дії, спрямовані на перешкоджання діяльності підприємства, погіршення фінансового стану підприємства, що має наслідком неможливості введення процедуру санації та відновлення платоспроможності державного підприємства.»; «ОСОБА_2 вимагає від звільнених працівників при отриманні заборгованості із заробітної плати сплачувати їй процент за виплату заборгованості.»; «У зв'язку з вимаганням частини заробітної плати працівники звернулись до правоохоронних органів м. Біла Церква з метою припинення незаконної відмови ОСОБА_2 у виплаті заборгованості із заробітної плати. Проте, жодних доказів з боку правоохоронних органів щодо припинення незаконної невиплати заборгованості із заробітної плати вчинено не було.»; «Також слід зазначити, що за фактом невиплати заробітної плати працівникам підприємства правоохоронними органами м. Біла Церква порушено кримінальне провадження ще у липні 2013. Проте, до теперішнього часу ОСОБА_2 не пред'явлено повідомлення про підозру та не відсторонено від займаної посади, тим самим даючи їй змогу продовжувати вчиняти незаконні дії спрямовані на грубе порушення трудових прав громадян».

На підставі наведеного вище ОСОБА_2 просила суд визнати інформацію, зазначену та поширену ОСОБА_4 у листі від 24 січня

2014 року № Є-234, недостовірною; зобов'язати відповідача спростувати вказану інформацію, шляхом направлення листів на адресу Прем'єр-міністра України, Голови Державної інспекції України з питань праці, Генеральному прокурору України; стягнути з відповідача відшкодування моральної шкоди у розмірі 50 тис. грн.

Рішенням Солом'янського районного суду м. Києва від 11 грудня

2014 року у задоволенні позову ОСОБА_2 відмовлено.

Рішенням апеляційного суду м. Києва від 26 березня 2-15 року рішення суду першої інстанції змінено, виключено з мотивувальної частини рішення висновок суду про те, що викладена в листі відповідача інформація є оціночним судженням, критичною оцінкою певних фактів; твердження, викладені відповідачем у листі від 24 січня 2014 року, є саме вираженням суб'єктивної думки і поглядів відповідача, їх не можна перевірити на предмет відповідності дійсності.

У решті рішення суду залишено без змін.

У касаційній скарзі ОСОБА_2, в інтересах якої діє ОСОБА_3, просить скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій, ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити, обґрунтовуючи свої вимоги порушенням судами норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

У відкритті касаційного провадження у справі слід відмовити з таких підстав.

Суд першої інстанції обґрунтовано дійшов висновку про відмову у задоволенні позову відповідно до вимог ст. 277 ЦК України та ст. 30 Закону України «Про інформацію» з урахуванням роз'яснень, викладених у п. 16 Постанові Пленуму Верховного суду України від 27 лютого 2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи».

Суд апеляційної інстанції правильно змінив рішення суду першої інстанції в мотивувальній частині, оскільки позивачем не доведено належними та допустимим доказами те, що фактично метою направлення відповідачем листа було поширення недостовірної інформації щодо

ОСОБА_2, приниження честі, гідності та ділової репутації позивачки. Навпаки, шляхом звернення до відповідних державних органів відповідач мав на меті захистити свої трудові права, які вважав порушеними.

Відповідно до пункту 5 частини 4 статті 328 ЦПК України суддя відмовляє у відкритті касаційного провадження, якщо касаційна скарга є необґрунтованою і викладені у ній доводи не викликають необхідності перевірки матеріалів справи.

Із матеріалів касаційної скарги, оскаржуваних судових рішень вбачається, що скарга є необґрунтованою і наведені в ній доводи не дають підстав для висновків про порушення судами норм процесуального права чи неправильне застосування норм матеріального права.

Керуючись п. 5 ч. 4 ст. 328 ЦПК України,

у х в а л и в:

Відмовити ОСОБА_2, в інтересах якої діє ОСОБА_3, у відкритті касаційного провадження у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про спростування недостовірної інформації, захист честі та гідності, ділової репутації та відшкодування моральної шкоди, за касаційною скаргою на рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 11 грудня 2014 року та рішення апеляційного суду м. Києва від 26 березня 2015 року.

Додані до скарги матеріали повернути заявнику.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя Вищого спеціалізованого

суду України з розгляду цивільних

і кримінальних справ Г.В. Юровська