Дата документу Справа №
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
№ 22-ц/778/4474/15 Головуючий у 1 інстанції: Калугіна І.О.
Є.У.№ 320/4022/14-ц Суддя-доповідач: Крилова О.В.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 липня 2015 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з цивільних справ апеляційного суду Запорізької області у складі:

головуючого: Крилової О.В.

суддів: Дзярука М.П.

Трофимової Д.А.

при секретарі: Бурима В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Прогрес» на рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 19 травня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, Товариства з обмеженою відповідальністю «Прогрес» про повернення безпідставно отриманого майна,

ВСТАНОВИЛА:

У квітні 2014 року ОСОБА_3 звернувся до суду із вищевказаним позовом, в обґрунтування якого зазначав, що 02.09.2010 року він передав ТОВ «Прогрес» за ціною 2850 грн. належні йому 24 тонни кондиційного соняшника про що було складено договір від 02.09.2010 року у простій письмовій формі, вказану продукцію він передав відповідачу. 14.09.2010 року він передав ТОВ «Прогрес» за ціною 3000 грн. належні йому 8 тон кондиційного насіння соняшника про що було складено договір від 14.09.2010 року у письмовій формі. Загальна вартість безпідставно отриманого відповідачем продукції складає 92400 грн. Однак вважає, що ці два договори не були укладені, так як сторони не домовилися про істотні умови, зокрема ціну та обов'язок оплати за товар. Неодноразові вимоги до відповідача щодо сплати за продукцію грошей або повернення продукції не виконуються відповідачем.

01.10.2013 року між ним та ОСОБА_4 укладено договір поручительства, відповідно до якого відповідач прийняв на себе зобов'язання відповідати в межах 2000 грн. від суми загальної заборгованості ТОВ «Прогрес» перед ним по указаним договорам (2000 грн. - еквівалент 70% від вартості 1 тони продукції, в натуральному вигляді 700 кг кондиційного насіння соняшника).

Посилаючись на зазначені обставини, просив суд, стягнути солідарно з ТОВ «Прогрес» та ОСОБА_4 на його користь 700 кг та 31 тонну 300 кг, а разом 32 тонни безпідставно отриманого кондиційного насіння соняшника.

Рішенням Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 19 травня 2015 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ТОВ «Прогрес» на користь ОСОБА_3 700 кг та 31 тонну 300 кг, а разом 32 тонни безпідставно отриманого кондиційного насіння соняшника.

Не погоджуючись з рішенням районного суду ТОВ «Прогрес» подало апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення районного суду скасувати та постановити нове, яким у задоволенні позовних вимог відмовити.

До апеляційного суду апелянт не з'явився, хоча належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи, що вбачається з рекомендованого повідомлення про вручення судової повістки, за яким він отримав судову повістку 3 липня 2015 року.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю-доповідача, пояснення учасників апеляційного розгляду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Стаття 308 ЦПК передбачає підстави для відхилення апеляційної скарги і залишення рішення без змін. За її змістом Апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Заперечуючи проти позову, та обґрунтовуючи свою незгоду з оскаржуваним судовим рішенням, апелянт посилається на те, що висновки суду не відповідають фактичним обставинам справи.

Зокрема, апелянт стверджує, що між сторонами був вчинений правочин, оформлений договором, який не визнавався недійсним, а отже породжував певні зобов'язання, які регулюються положеннями глави 16 та розділами 1-2 книги п'ятої ЦК.

Одночасно апелянт не зазначає який саме договір був укладений і на настання яких правових наслідків для обох сторін правочину він був спрямований.

Також апелянт зазначає про відсутність відомостей про отримання ним насіння соняшника, посилаючись на те, що за укладеним договором таке насіння мало бути передане у майбутньому та лише після цього виникав обов'язок відповідача оплатити його вартість.

Таким доводам відповідача була надана належна оцінка в судовому рішенні.

Судова колегія погоджується з висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

Загальні підстави для виникнення зобов'язання у зв'язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави визначені нормами глави 83 ЦК України.

Стаття 1212 ЦК України регулює випадки набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав.

Предметом регулювання інституту безпідставного отримання чи збереження майна є відносини, які виникають у зв'язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна i які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.

Зобов'язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна, б) набуття або збереження за рахунок iншої особи, в) вiдсутнiсть правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адмiнiстративного акта, правочинну або інших підстав, передбачених статтею 11 ЦК України).

Об'єктивними умовами виникнення зобов'язань iз набуття, збереження майна без достатньої правової підстави виступають: 1) набуття або збереження майна однiєю особою (набувачем) за рахунок iншої (потерпілого); 2) шкода у вигляді зменшення або незбiльшення майна у iншої особи потерпілого); 3) обумовленість збільшення або збереження майна на стороні набувача шляхом зменшення або вiдсутностi збільшення на стороні потерпілого; 4) вiдсутнiсть правової підстави для вказаної зміни майнового стану цих осіб.

За змістом частини першої статті 1212 ЦК України безпідставно набутим майном є майно, набуте особою або збережене нею у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави.

Вiдповiдно до частини першої, пункту 1 частини другої статті 11, частин першої та другої статті 509 ЦК України цивiльнi права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогiєю породжують цивiльнi права та обов'язки. До підстав виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, належать договори та iншi правочини. Зобов'язанням є правовiдношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися вiд певної дiї, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Зобов'язання повинно виконуватися належним чином вiдповiдно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших aктiв цивільного законодавства, а за вiдсутноcтi таких умов та вимог цього Кодексу, інших aктiв цивільного законодавства - вiдповiдно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

У разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер спірних правовідносин виключає можливість застосування до них судом положень ч.1 ст. 1212 ЦК України, у тому числі й щодо зобов'язання повернути майно позивачу.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 02 жовтня 2013 року № 6-88цс13, що в силу вимог ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України. Суди зобов'язані привести свою судову практику у відповідність із рішеннями Верховного Суду України.

Суд першої інстанції правильно виходив з того, що майно було отримано відповідачем у зв'язку з наміром сторін укласти договір, проте згодом підстава утримання відповідачем майна відпала, позаяк сторони не уклали будь-якого договору.

Це вбачається як з матеріалів справи з доданими договорами, так і з оглянутих судом договорів від 2 вересня та 14 вересня 2010 року.

Як правильно зазначив суд, такі договори не можна вважати укладеними та такими, що породжують будь-які двірні відносини.Судова колегія погоджується з висновками суду першої інстанції.

Так, ці договори не містять суттєвих умов ані договору купівлі-продажу, ані комісії, ані інших правочинів, з яких можна було б встановити обсяг прав та обов'язків сторін за договорами а отже і з'ясувати насідки невиконання таких обов'язків.

Тому посилання апелянта на те, що між сторонами укладені договори, які мають регулюватися з огляду на положення ЦК про договір, не ґрунтуються на фактичних обставинах справи.

Натомість з зазначених договорів вбачається, що замовник, яким виступав ОСОБА_3, передає виконавцю - відповідачеві насіння соняшника в обсязі заявлених позовних вимог. Факт написання таких договорів не оспорюється відповідачем, факт передання насіння підтверджений як зазначенням у договорі про те, що замовник «передає» насіння, так і поясненнями свідків, які були присутні при передачі; ці пояснення досліджені судом першої інстанції, їм надана відповідна оцінка. У сукупності з письмовими доказами (договорами) зазначені пояснення свідків узгоджуються з доводами позивача, наданими на обґрунтування позову.

Також безпідставними є посилання апелянта на те, що судом порушені правила підсудності, позаяк суд прийняв справу за місцем знаходження поручителя, проте у висновках зазначив, що договір поруки не може забезпечувати неукладений договір.

Разом з тим, на стадії відкриття провадження в справі, суд не вправі робити висновки по сутності заявлених вимог, в тому числі щодо укладеності, дійсності договорів або їх відповідності іншим вимогам закону. Тому суд правомірно відкрив провадження за зазначеним у позові місцем проживання одного з відповідачів.

Інші доводи апеляційної скарги зводяться до переоцінки доказів та не впливають на правильність висновків суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 308, 314, 315 ЦПК України, колегія суддів,

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Прогрес» відхилити.

Рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 19 травня 2015 року у цій справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, проте вона може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: