Справа № 361/2556/15-ц
Провадження № 2/361/1480/15
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 червня 2015 року Броварський міськрайонний суд Київської області в складі:

головуючої судді Маценко Н.П.

при секретарі Телепі Т.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду м. Бровари цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом виселення, зняття з реєстрації та стягнення заподіяної моральної шкоди

в с т а н о в и в:

У квітні 2015 року ОСОБА_1 звернувся до суду із даним позовом, в якому просить усунути перешкоди у користуванні жилим будинком № 98 по вул. Київській у с. Скибин Броварського району Київської області шляхом виселення ОСОБА_2 та членів його сімї ОСОБА_3 та ОСОБА_4 без надання іншого жилого приміщення; зняти відповідачів з реєстраційного обліку у вказаному будинку та стягнути із ОСОБА_2 на свою користь завдану моральну шкоду у розмірі 50000 грн.

В обґрунтування своїх вимог позивач посилається на те, що йому на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 18.06.2008 року належить житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами за адресою с. Скибин Броварського району Київської області, вул. Київська, 98. Будинок складається із чотирьох кімнат, має житлову площу 57,5 кв.м, загальну 94,6 кв.м.

На даний час зареєстрованими у спірному помешканні значаться він, відповідачі ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, його дочка ОСОБА_5 та онук ОСОБА_6 Фактично у вказаному будинку проживають лише відповідачі у справі. При цьому він як власник, починаючи з 2010 року позбавлений можливості користуватися належним йому нерухомим майно через наявність неприязних стосунків між ним та відповідачем ОСОБА_2, який застосовує щодо нього фізичну силу, погрожує знищенням, у випадку не переоформлення спірного будинку на його імя. З підстав неправомірної поведінки відповідача ОСОБА_2 він неодноразово звертався до правоохоронних органів, однак жодних результатів це не дало. Більшість протиправних дій ,які вчиняє ОСОБА_2 відбуваються у присутності і за мовчазної згоди його дружини ОСОБА_3 та дочки ОСОБА_4, які жодного разу не перешкоджали вчиненню правопорушення відносно нього, будучи допитаними у якості свідків давали завідомо неправдиві покази, сприяючи уникненню ОСОБА_2 кримінальної відповідальності.

Крім того, протиправними, систематичними і цілеспрямованими діями відповідача ОСОБА_2, спрямованими на передчасне усунення від життя та заволодіння спадковим майном, йому завдано моральну шкоду розмір якої оцінює у 50000 грн.

У судовому засіданні позивач ОСОБА_1 позовні вимоги підтримав у повному обсязі, дав пояснення аналогічні фабулі позовної заяви. Додав, що відповідач систематично завдає йому тілесних ушкоджень та вимагає переоформлення будинку на його імя. Відповідачі чинять йому перешкоди у проживанні, при цьому він впродовж тривалого часу у будинку не проживає.

Уточнив, що бажає продати спірний будинок та виселити із нього відповідачів.

Представник позивача ОСОБА_7 позовні вимоги підтримав, пояснив, що після оформлення позивачем права власності на будинок між ним та сином ОСОБА_2 стали виникати конфлікти, у ході яких останній став принижувати позивача, застосовувати фізичну силу та знущатися. Протиправні дії щодо позивача ОСОБА_2 вчиняє впродовж пяти років. У звязку з цим ОСОБА_1 не має можливості проживати у будинку, змушений ночувати на вокзалах та приміських електричках.

Уточнив, що завдана позивачу моральна шкода полягає у тому, що він тривалий час не може користуватися власністю, змушений терпіти фізичний біль та приниження. Просить позов задовольнити, виселити відповідачів на підстав ст. ст. 116, 157 ЖК України.

Відповідач ОСОБА_2 позовні вимоги не визнав, пояснив, що у спірному будинку проживає 43 роки та значиться у ньому зареєстрованим. Після смерті матері у 2005 році, між ним та позивачем виникла домовленість щодо подальшого переоформлення спірного житлового будинку на нього, взамін не прийняття спадщини. У звязку з невиконанням вказаних домовленостей щодо будинку, між ним та позивачем виникли конфліктні та неприязні відносини. При цьому ОСОБА_1 провокує та дратує його, у нетверезому стані падає, чим завдає собі тілесних ушкоджень, після, кожного місяця, звертається до дільничного інспектора міліції із заявами. Про таку поведінку позивача знають всі мешканці с. Скибин. Особисто він будь-яких неправомірних дій щодо свого батька не вчиняв. Дрібні сварки між ними виникали лише з приводу грошових коштів, які позивач обіцяв поділити порівну між своїми дітьми, отримані від продажу паю розмірі 80 000 доларів США та чого фактично не зробив.

Уточнив, що позивач на даний час проживає із жінкою, яка провокує його на продаж спірного житлового будинку, приводить покупців для огляду обєкту. Впродовж десяти років ОСОБА_1 періодично проживає у спірному будинку, жодних перешкод йому ніхто не вчиняє, останній має ключі від вхідних дверей, замки у яких ніхто не змінював. Додав, що будь-якого іншого житла він та члени його родини не мають.

Відповідачка ОСОБА_3 позовні вимоги не визнала, пояснила, що позивач провокує їх на конфлікт, а після звертається до міліції з метою подальшого виселення та продажу будинку. Її чоловік жодного разу не застосовував фізичну силу до свого батька.

Додала, що позивач не дає їм можливості здійснити косметичний ремонту у будинку, так як має намір його продати.

Відповідачка ОСОБА_4 позовні вимоги не визнала, підтримала пояснення відповідачами, просить у позові відмовити.

Вислухавши пояснення позивача, його представника, заперечення відповідачів, покази свідків, дослідивши письмові матеріали справи, суд встановив такі факти та відповідні їм правовідносини.

Згідно з частиною першою статті 317 Цивільного кодексу України власникові належать право володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до ст. 391 Цивільного кодексу України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Згідно зі ст. 321 Цивільного кодексу України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійснені лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Виселення є категорією житлового законодавства.

Права та обовязки членів сім»ї власника жилого будинку / квартири/ регулює ст. 156 ЖК України. Згідно частини першої вказаної статті члени сім»ї власника жилого будинку, які проживають разом з ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

З матеріалів справи вбачається, що позивачу по даній справі на підставі свідоцтва про право власності від 18.06.2008 року, виданого виконавчим комітетом Калинівської селищної ради Броварського району Київської області на праві приватної власності належить житловий будинок з відповідними надвірними будівлями та спорудами за адресою Київська область, Броварський район, с. Скибин, вул. Київська, 98.

Право власності на будинок зареєстроване за позивачем, про що свідчить витяг про реєстрацію права власності на нерухоме майно.

Відповідно до державного акту серії ЯК № 343325, виданого 29.11.2011 року та державного акту серії ЯК № 348327 ОСОБА_1 належать земельні ділянки площею 0,1043 та 0,1457 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських споруд за адресою Київська область, Броварський район, с. Скибин, вул. Київська, 98.

Згідно із довідкою № 182 від 04.03.2015 року, виданою виконавчим комітетом Калинівської селищної ради Броварського району Київської області у будинку № 98 по вул. Київській у с. Скибин згідно із даними по господарського обліку значаться зареєстрованими особи: ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2, ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_3 (не проживає), ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_4 (не проживає), ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_5, ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_6.

Заявляючи вимогу про виселення позивач посилається на неможливість співжиття із відповідачами.

Так, вимогами ч. 1 ст. 116 ЖК України передбачено, якщо наймач, члени його сім'ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання із ними в одній квартирі чи одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявилися безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого житлового приміщення.

Відповідно до п. 17 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» під час вирішення справ про виселення на підставі ст. 116 ЖК України осіб, які систематично порушують правила співжиття та роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі або будинку, слід керуватися тим, що під час тривалої антигромадської поведінки виселення винного може статися під час повторного порушення, якщо раніше вжиті заходи попередження або громадського впливу не дали позитивних результатів. Серед таких визначені заходи попередження, що застосовуються судами, прокуратурами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями виконкомів, тощо.

Відповідно до вимог ст. 157 ЖК України членів сім»ї власника будинку / квартири/ може бути виселено у випадках, передбачених частиною першою статті 116 ЖК, виселення проводиться у судовому порядку без надання іншого жилого приміщення.

Тобто, для застосування норм цієї статті необхідна наявність двох умов: систематичне порушення правил співжиття, а також вжиття заходів попередження або громадського впливу, які не дали позитивних результатів.

На обґрунтування своїх доводів, позивач надав суду копію постанови органів внутрішніх справ від 02.05.2010 року про відмову у порушенні кримінальної справи, згідно із якою фактів порушення громадського порядку виявлено не було, склад злочину передбачений ст. 296 КК України відсутній, а ознаки злочину передбачені ст. 129 КК України вбачаються формально. Постанови від 11.04.2011 року та 06.06.2011 року, згідно із якими відмовлено у порушенні кримінальної справи за ст. ст. 129, 296 КК України. Постанову про закриття кримінального провадження від 27.02.2014 року згідно із якою не підтверджено факту заподіяння ОСОБА_1 тілесних ушкоджено ОСОБА_2; а також висновками дільничного інспектора від 04.12.2014 року 28.02.2014 року по результатам перевірки. Із їх змісту вбачається, що ознаки кримінальних правопорушень відсутні, при цьому ОСОБА_2 винесено протокол офіційного застереження про недопустимість протиправної поведінки відносно ОСОБА_1 Крім того, з ОСОБА_2 проведені профілактичні бесіди та зазначено про притягнення до відповідальності за ст. 173-2 КУпАП. Копії офіційних застережень (їх зміст) з підписом відповідача, а також адміністративні матеріали по ст. 173-2 КУпАП у матеріалах справи відсутні.

При розгляді даної справи по суті судом допитувалися свідки сторони відповідача.

Так, свідок ОСОБА_8 пояснила, що проживає по сусідству із сторонами по даній справі, добре знає позивача, який постійно ображав свою дружину, а після її смерті став виганяти сина та його сімю з будинку. ОСОБА_1 провокує скандали, а після звертається до міліції.

Уточнила, що дії позивача засуджують всі мешканці села, так як добре обізнані із ситуацією у цій родині, жоден односельчанин не прийде давати свідчення на його користь. Їй відомо, що позивач проживає зі співмешканкою, яка провокує його на продаж спірного будинку.

Свідок ОСОБА_9 пояснив, що проживає по сусідству у с. Скибин по вул. Київська, буд. 95 жодного разу не бачив, щоб відповідач вчиняв бійку із позивачем. Всі конфлікти у сторін виникають через будинок, при цьому позивач має намір виселити свого сина із сімєю.

Уточнив, що ОСОБА_1 не дозволяє відповідачу покращувати умови проживання у будинку та зробити ремонт.

Свідок ОСОБА_10 пояснив, що знає відповідача як нормальну людину, якому батько не дає можливості проживати у будинку. Сам позивач у спірному помешканні не проживає впродовж пяти років, при цьому бажає виселити свого сина з родиною, які не мають іншого житла для проживання.

Свідок ОСОБА_11 пояснив, що після смерті дружини позивача, у їх родині розпочалися сварки. Позивач провокує свого сина на конфлікт та бійку. Йому відомо, що позивач у будинку не проживає, місце його фактичного перебування йому невідомо. Навесні 2015 року до нього приходив ОСОБА_1 та просив засвідчити у суді ті обставини, що відповідач його ображає. При цьому він відмовився, так як свідком таких подій не був.

Суд приймає до уваги покази даних свідків, так як вони підтверджуються матеріалами справи, є системними та узгодженими між собою. Крім того, всі свідки проживають по сусідству із сторонами, враховуючи стійкий та тривалий характер неприязних відносин, що склалися між сторонами безпосередньо ознайомлені із обставинами справи. Жоден із заявлених позивачем свідків повторно до суду не зявився та не підтвердив обставин, на які посилається ОСОБА_1

Відповідно до ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно зі ст. 212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтуються на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Враховуючи викладене, позивач не надав належних, допустимих та достатніх доказів для підтвердження наявності підстав, передбачених ч. 1 ст. 116 ЖК України, для виселення відповідачів.

При винесенні даного рішення судом також враховується, що відповідачі вселились до спірного будинку в установленому законом порядку, тобто зі згоди власника будинку, є членами його сімї, постійно проживають у будинку, зокрема відповідач ОСОБА_2 із самого народження. Подані позивачем фіскальні чеки про придбання квитків, жодним чином не свідчать про ті обставини, що останній змушений ночувати у електропотягах та вокзалах. Так, у своїх поясненнях останній підтвердив, що має можливість користуватися будинком, однак має намір його продати.

Виходячи зі змісту заявлених вимог, а саме усунення перешкод у користуванні шляхом виселення, суд приходить до висновку, що фактично будь-яких перешкод у користуванні спірним будинком позивачу не чинить, так як вимог про вселення та усунення перешкод у користуванні у інший спосіб ним не заявлено. При розгляді даної справи зясовано, що позивач має ключі від дверей будинку, замків до цього часу ніхто не змінював.

Відповідно до вимог ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичної особи, поданим відповідно ЦПК, в межах заявлених вимог та на підставі наданих сторонами доказів.

Вирішуючи питання по суті вимоги про зняття відповідачів з реєстраційного обліку, суд приходить до висновку про відмову у її задоволенні з огляду на наступні обставини.

Правилами до ст. 7 Закону України від 11 грудня 2003 року "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть.

Виходячи з того, що Закон України від 11 грудня 2003 року "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов'язані із зняттям з реєстрації місця проживання, вбачається, що положення ст. 7 цього Закону підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов'язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання.

Таким чином вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства.

Згідно із ч. 3 ст. 386 ЦК України власник, права якого порушені, має право на відшкодування завданої йому майнової та моральної шкоди.

Відповідно до Постанови Пленуму Верховного Суду України №4 від 31.03.1995 р. «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні.

При розгляді даної справи по суті не було встановлено порушення прав позивача, тому підстави для відшкодування йому завданої моральної шкоди відсутні.

Керуючись ст. ст. 10, 60, 88, 212-215 ЦПК України, суд

в и р і ш и в:

у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом виселення, зняття з реєстрації та стягнення заподіяної моральної шкоди відмовити.

Рішення суду може бути оскаржено протягом десяти днів з дня його проголошення шляхом подачі апеляційної скарги через Броварський міськрайонний суд Київської області.

Суддя Н. П. Маценко