Дата документу Справа №
Апеляційний суд Запорізької області
Є.у № 235/973/15-ц
№ провадження
22-ц/778/3343/15 Головуючий у 1 інстанції: Стоілова Т.В.
Суддя-доповідач: ОСОБА_1
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 липня 2015 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Запорізької області у складі:

головуючого: Савченко О.В.,

суддів: Кочеткової І.В.,

ОСОБА_2,

при секретарі Бурак А.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про встановлення факту проживання однією сімєю, поділ майна подружжя ,

за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 30 березня 2015 року у справі -

В С Т А Н О В И Л А:

У лютому 2015 року ОСОБА_3 звернулася до суду з вищевказаним позовом. Зазначала, що з вересня 2006 року сторони проживали однією сімєю без реєстрації шлюбу, вели спільне господарство. У вересні 2006 року за кредитні кошти сторони купили житловий будинок №102 по вулиці 40 років Жовтня в місті Красноармійську, Донецької області, який зареєстрований на відповідача. Через рік 6 вересня 2007 року уклали шлюб. За час спільного проживання достроково повернули кредит, зробили капітальний ремонт у будинку, збудували нові приміщення і надвірні споруди, внаслідок чого його вартість значно збільшилася і станом на грудень 2014 року становить 217 764,24 грн. Посилаючись на те, що на теперішній час сімя розпалася і між сторонами виник спір з приводу поділу вказаного будинку, просила на підставі гл.8, ст.74 СК України і ст.ст.386,392 ЦК України встановити факт проживання однією сім'єю з ОСОБА_4 без реєстрації шлюбу з вересня 2006 року по 06 вересня 2007 року, визнати житловий будинок і земельну ділянку, на якій будинок розташований, спільною сумісною власністю сторін і визнати за нею право власності на їх ? частку.

Рішенням Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 30 березня 2015 року ОСОБА_3 відмовлено у задоволенні позову.

В апеляційній скарзі про скасування судового рішення і ухвалення нового про задоволення позову ОСОБА_3 посилається на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю - доповідача, пояснення учасників апеляційного розгляду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Відмовляючи ОСОБА_3 у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що предметом спору сторін являється самочинно перебудований житловий будинок, який не введений в експлуатацію, а тому відповідно до ст.376 ЦК України на нього не може бути визнано право власності.

Висновки суду відповідають вимогам закону, фактичним обставинам справи і зібраним у справі доказам.

За приписами ч. 2 ст. 3 СК України сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки.

Пунктом 6 Рішення Конституційного Суду України від 03 червня 1999 року № 5-рп/99 встановлено, що до членів сім'ї належать особи, що постійно мешкають разом та ведуть спільне господарство. Ними можуть бути не тільки близькі родичі, але й інші особи, які не перебувають у безпосередніх родинних зв'язках. Обов'язковою умовою для визнання їх членами сім'ї є факт спільного проживання, ведення спільного господарства, наявність спільних витрат, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт і т.п.

Відповідно до ст. 74 СК України якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об'єктом права спільної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою, поширюються положення Глави 8 цього Кодексу.

За змістом ст.ст. 60,69,70 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважних причин самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об'єктом спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Статтею 57 СК України передбачено, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним до шлюбу; страхові суми, одержані за обовязковим особистим страхуванням, а також за добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою приватною власністю кожного з них.

В силу ч.1 ст.62 СК України, якщо майно дружини, чоловіка за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя, воно у разі спору може бути визнане за рішенням суду об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Отже, обов'язковому встановленню та доказуванню в судовому засіданні підлягають факти придбання одним з подружжя майна за час спільного чи окремого проживання незалежно від реєстрації чи розірвання шлюбу, обсяг спірного майна, обсяг трудових або грошових затрат другого з подружжя чи їх обох при створенні спільної власності подружжя та, залежно від установленого, розмір часток подружжя у спільній сумісній власності.

Як зазначено у п.23 Постанови Пленуму Верховного Суду України №11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» , вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК) , відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов'язальними правовідносинами, тощо.

Майно, яке належало одному з подружжя, може бути віднесено до спільної сумісної власності укладеною при реєстрації шлюбу угодою (шлюбним договором) або визнано такою власністю судом з тих підстав, що за час шлюбу його цінність істотно збільшилася внаслідок трудових або грошових затрат другого з подружжя чи їх обох.

Встановлено, що сторони з 6 вересня 2007 року перебувають у зареєстрованому шлюбі, спільних дітей не мають (а.с.14).

8 вересня 2006 року ОСОБА_4 купив житловий будинок №102 по вулиці 40 років Жовтня в місті Красноармійську, Донецької області, жилою площею 28,2 кв.м, загальною площею 53,7 кв.м. Продаж житлового будинку вчинено за 112 000 грн. Загальна вартість житлового будинку станом на 25.08.2006 року становить 25 111 грн. Право власності на будинок виникає у покупця з моменту повного розрахунку за будинок. (а.с.28-29: п.п.1.1, 2.1, 22 Договору).

За договором іпотеки від 12 вересня 2006 року вказаний житловий будинок відповідач ОСОБА_4 передав в іпотеку ВАТ «Кредитпромбанк» на забезпечення виконання кредитних зобовязань за договором № 15 ДС /244/06-1 від 12 вересня 2006 року. Розмір основного зобовязання 112 668 грн., процентна ставка за користування кредитними коштами 17,45% річних, термін повернення кредиту до 11 вересня 2026 року (а.с.31-32).

При укладанні кредитного договору, договору купівлі-продажу будинку, договору іпотеки ОСОБА_3 своєї згоди на вчинення вказаних правочинів в порядку ст.65 ч.3 СК України не надавала.

29 жовтня 2009 року зобовязання за кредитним договором ОСОБА_4 виконані (а.с.49-57).

24 грудня 2013 року ОСОБА_4 в порядку приватизації отримав право власності на земельну ділянку, площею 0,0297 га для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (а.с.33).

В засіданні апеляційного суду апелянт ОСОБА_3 пояснювала, що разом з ОСОБА_4 влітку і восени займалися пошуком будинку для його придбання у власність своєї сімї, разом укладали договір купівлі-продажу. На придбання будинку відповідач отримав банківський кредит, який погасив в період шлюбу за спільні кошти. Вважає, що фактичні шлюбні відносини сторін виникли у вересні 2006 року, хоча до листопада 2006 року вона працювала і була зареєстрована разом з неповнолітнім сином в іншому населеному пункті Донецької області, розташованому на значній відстані від міста Красноармійська ( в двох з половиною годинах їзди від Красноармійська). В зазначений період часу в будні дні вона проживала у місті Харцизьку, в спірний будинок приїздила тільки на вихідні. Постійним місцем її проживання спірний будинок фактично став з листопада 2006 року. За час спільного проживання сторони здійснили капітальний ремонт і реконструкцію будинку із збільшення як житлової, так і загальної площі майже вдвічі.

Пояснення ОСОБА_3 щодо її проживання і реєстрації в спірному будинку підтверджуються відповідними письмовими доказами. За даними реєстраційного обліку позивач ОСОБА_3 зареєстрована в спірному будинку з 13 грудня 2006 року разом з неповнолітнім сином ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1. Попереднім постійним місцем проживання позивача і її неповнолітнього сина являлося місто Харцизьк (а.с.25). Відповідно до довідки, виданої Багатопрофільною гімназією міста Красноармійська, Донецької області 11.03.2015 року №36, ОСОБА_5, навчався в зазначеній гімназії з 30 листопада 2006 року (а.с.45).

Вказані обставини не оспорювалися відповідачем, який не заперечував, що фактично сторони почали проживати однією сімєю і вести спільне господарство з листопада-початку грудня 2006 року. За спільні кошти сторони здійснювали капітальний ремонт і реконструкцію будинку. Проте відповідач зазначав, що значна сума коштів на погашення кредиту майже сто тисяч гривень являлися його особистою власністю, оскільки він отримав їх як страхове відшкодування у звязку з трудовим каліцтвом, яке сталося 27 серпня 2009 року.

Доводи відповідача щодо отримання страхових виплат підтверджуються постановою Красноармійського відділення Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України від 6 липня 2009 року про призначення ОСОБА_4 36 126 грн. одноразової допомоги, а також платіжним дорученням про №27169 від 30 липня 2009 року про переказ ПАТ «Страхова група ТАС» за договором страхування життя від 08.08.2007 року 64 500 грн. на рахунок КБ «Кредитпромбанк» на погашення кредитної заборгованості ОСОБА_4 (а.с.46-48).

Відповідно до технічного паспорту на житловий будинок №102, розташований по вулиці 40 років Жовтня, міста Красноармійська, станом на 12 лютого 2015 року загальна площа житлового будинку становить 91, 7 кв.м, житлова 48 кв.м, , допоміжна 41,4 кв.м, площа літніх приміщень -2,3 кв.м Інвентаризаційна вартість будинку і надвірних споруд становить 335 790 грн. Самочинно збудовані і переобладнані: а1-1 тамбур, А1-1 прибудова, мс мансарда, загальна площа будинку А1 91,7 кв.м, житлова площа - 48 кв.м. (а.с.16-20).

Ринкова вартість спірного житлового будинку станом на 01.12.2014 року становить 217 764 грн. (а.с.27).

Аналіз фактичних обставин справи і зібраних у справі доказів свідчить про те, що під час спільного проживання сторін як за спільні кошти, так і за кошти, отриманні відповідачем за договорами обовязкового страхування, був погашений іпотечний кредит. Внаслідок самочинної реконструкції зі зміною площі значно змінився спірний житловий будинок: його загальна площа з 53,7 кв. м збільшилася до 91,7 кв.м, житлова площа з 28,2 кв.м. збільшилася до 48 кв.м.; інвентаризаційна вартість будинку і надвірних будівель збільшилася до 335 790 грн., ринкова до 217 764 грн.

Сторони фактично створили новий обєкт нерухомості, який не введений в експлуатацію, а тому відповідно до ст.376 ЦК України являється самочинним будівництвом і не може бути обєктом поділу у суді.

Відповідно до розяснень, викладених у п.16 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ» № 5 від 07.02.2014 року « Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» при визнанні права власності на самочинно збудоване нерухоме майно суди повинні враховувати розяснення, надані у Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №6 від 30.03.2012 року «Про практику застосування судами статті 376 Цивільного кодексу України (про правовий режим самочинного будівництва).

Пунктом 6 Постанови № 6 від 30.03.2012 року передбачено, що право власності на самочинно збудовані житлові будинки, будівлі, споруди, інше нерухоме майно не набувають як особи, які здійснили це будівництво, так і їхні спадкоємці.

Це майно не є об'єктом права власності, воно не може бути предметом поділу та встановлення порядку користування в судовому порядку; на нього не може бути звернено стягнення за виконавчими документами, у тому числі продаж його з прилюдних торгів.

Вимоги особи, яка самочинно збудувала нерухоме майно, або заінтересованої особи, що не пов'язані з правом власності на ці будівлі, зокрема, про визнання права на матеріали, одержані при їх знесенні, підлягають розгляду судами на загальних підставах.

Зважаючи на те, що предметом спору сторін являється житловий будинок, який після самочинної реконструкції зі збільшенням загальної площі майже на 40 кв.м і житлової площі на 20 кв.м не введений в експлуатацію, а тому в силу ст.376 ЦК України являється самочинним, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову у позові про визнання вказаного предмету самочинного будівництва обєктом права спільної сумісної власності сторін.

Доводи апеляційної скарги про порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи являються неспроможними.

Посилання апелянта на те, що суд дав неправильну оцінку зібраним у справі доказам і поясненням свідків, які підтверджували факт спільного проживання сторін з осені 2006 року, а відтак безпідставно відмовив в частині задоволення позову про встановлення факту проживання сторін однією сімю не заслуговують на увагу.

Згідно з п. 5 ч. 1 ст. 256 ЦПК України факт проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без шлюбу може бути встановлений у судовому порядку.

Відповідно до п. 5 ч. 2 ст. 234 і ст. 256 ЦПК України та роз'яснень, викладених у п. 1 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 5 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення», суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, якщо: згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення.

За змістом наведених вище норм, правові наслідки встановлення факту проживання чоловіка та жінки однією сім'єю без шлюбу, так і встановлення належності їм майна на праві спільної сумісної власності на підставі ст. 74 СК України пов'язується виключно з набранням законної сили рішенням суду, яким такі юридичні факти встановлені.

Відповідний висновок викладено у постанові Верховного Суду України від 07 листопада 2011 року у справі № 6-44цс11, який відповідно до ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України.

Зважаючи на те, що встановлення факту проживання без реєстрації шлюбу сторін з осені 2006 року не породжує юридичного наслідку визнання права спільної сумісної власності на спірний будинок і його поділ, передбачених законом підстав для задоволення вказаної частини позовних вимог суд першої інстанції також не мав.

За таких обставин доводи апеляційної скарги про порушення судом першої інстанції норм матеріального права, невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи являються безпідставними.

Оскаржуване рішення відповідає вимогам закону і матеріалам справи, підстав для його скасування судова колегія не вбачає.

Керуючись ст.ст.307,308,313, 317 ЦПК України, судова колегія

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 30 березня 2015 року у цій справі залишити без зміни.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, проте може бути оскаржена протягом двадцяти днів шляхом подачі касаційної скарги до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий:

Судді: