АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
Провадження: № 22ц/790/3802/15 Головуючий 1-ої інстанції - Лосєва Д.А.
Справа: № 2-6944/11 Доповідач - Івах А.П.
Категорія: договірні
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 липня 2015 року судова колегія судової палати у цивільних справах апеляційного суду Харківської області в складі:

головуючого - Івах А.П.,

суддів - Хорошевського О.М., Шевченко Н.Ф.,

при секретарі - Лашаковій Д.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Харкові цивільну справу за апеляційною скаргою прокурора Дзержинського району м. Харкова на рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 26 січня 2015 року по справі за позовом ОСОБА_1 до Державного підприємства «Науково-технічний центр «Віглеінновація» яке є правонаступником Державного науково-дослідний інституту організації і механізації шахтного будівництва про усунення перешкод в користуванні майном та стягнення коштів,-

в с т а н о в и л а:

21.05.2010 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом про усунення перешкод в користуванні майном та стягнення 714 000 гривень.

В обґрунтування позовних вимог посилався на те, що він на підставі договору купівлі - продажу від 10 липня 2007року, посвідченого ПН ХМНО Саутенко Н.В., реєстр. № 2036, є власником нежитлових приміщень першого поверху №№23, 24, площею 126,0 кв.м., другого поверху №№1-11 площею 2697,5 кв.м., третього поверху № 1-31 площею 1251,6 кв.м. в літ. «В-3 загальною площею 4075,1 кв.м., розташованих в АДРЕСА_1 - на території відповідача. 09 жовтня 2009 року між ним та ФОП ОСОБА_4 було укладено договір оренди зазначеного нерухомого майна, проте в зв'язку із недопущенням його до нерухомого майна працівниками відповідача він не зміг виконати умови укладеного договору оренди, а саме передати вказані приміщення в користування ФОП ОСОБА_4. У зв'язку з чим він сплатив ФОП ОСОБА_4 штраф у розмірі 102 000,00 гривень, які є його реальними збитками, які він просив стягнути. Крім того, позивач нарахував упущену вигоду у вигляді орендної плати, яку він би отримував щомісяця в розмірі 510 000,00 гривень, тому просив при новому розгляді справи стягнути 2448000 грн., як неотримані у вигляді орендної плати за кожен місяць оренди відповідно до умов та строку дії договору оренди.

Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 26 січня 2015 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено, зобов'язано Державне підприємство «Науково-технічний центр «Вуглеінновації» усунути перешкоди у здійснені ОСОБА_1 права користування належними йому на праві власності нежитловими приміщеннями першого поверху №№ 23, 24, площею 126,0 кв.м., другого поверху №№ 1-11 площею 2697,5 кв. третього поверху № 1-31, площею 1251,6 кв.м., загальною площею 4075,1 кв.м. в літ «З», розташованим в місті Харкові вул.. Отакара Яроша,18. Стягнуто з ДП «Науково-технічний центр «Вуглеінновація» на користь ОСОБА_1, 2652000 гр. завданих збитків, 1700 грн. судового збору та 120 грн.. витрат, сплачених за інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи.

Не погодившись із рішенням суду першої інстанції, прокурор Дзержинського району м. Харкова подав апеляційну скаргу, в якій порушує питання про скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового, яким ОСОБА_1 у задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі.

На обґрунтування доводів апеляційної скарги вказує на те, що рішення суду першої інстанції є незаконним та необґрунтованим, ухваленим з порушенням норм матеріального та процесуального права, без повного з'ясування обставин справи.

Заслухавши доповідь судді, пояснення учасників процесу, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, що були заявлені сторонами у суді першої інстанції, дослідивши матеріали справи, судова колегія приходить до наступного:

Відповідно до положень ст. ст. 3, 11 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обгрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

За положеннями ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує питання:

-чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та яким доказами вони підтверджуються;

-чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження;

-які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин;

-яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Вказаним вимогам цивільного-процесуального закону рішення суду першої інстанції відповідає у повній мірі.

Розглядаючи спір, суд повно та всебічно з'ясував та встановив фактичні обставини справи, правильно визначився з правовою оцінкою правовідносин, що виникли між сторонами та застосував нормативно правові акти, зазначені в рішенні, привів мотиви, з яких вважав встановленою наявність фактів, якими ОСОБА_1 обґрунтовував свої позовні вимоги.

Справа повторно розглядалася судом першої інстанції.

Так, рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 17 січня 2011 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 12 квітня 2011 року, первісні позовні вимоги задоволено повністю. Зобов'язано Державний науково-дослідний інститут організації і механізації шахтного будівництва усунути перешкоди в здійсненні позивачем права користування належними йому на праві власності нежитловими приміщеннями першого поверху №№23, 24 площею 126,0 кв.м., другого поверху №№1-11 площею 2697,5 кв.м., третього поверху № 1-31 площею 1251,6 кв.м. в літ. «В-3 загальною площею 4075,1 кв.м., розташованих в АДРЕСА_1. Присуджено стягнення з відповідача на користь позивача 714 000,00 грн. Вирішено питання розподілу судових витрат.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 20 липня 2011 року вказані судові рішення були скасовані, справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції. В своїй ухвалі Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ не ставив під сумнів той факт, що відповідач чинив перешкоди позивачу в користуванні спірними приміщеннями, встановлений судами перших двох інстанцій, проте зазначив, що рішення судів не містять належного дослідження та висновку щодо наявності в діях відповідача всіх елементів правопорушення, суди не з'ясували чи звертався позивач до відповідача із вимогою врегулювання порядку доступу позивача до належних йому приміщень, не з 'ясували чи міг позивач реально передати ці приміщення в оренду за наявності спору між сторонами, та не дослідили належним чином квитанцію від 02 квітня 2010 року, на яку позивач посилається як на доказ сплати штрафу ФОП ОСОБА_4 та не надали вказаному доказу відповідної правової оцінки з урахуванням вимог «Положення про ведення касових операцій у національній валюті в України», затвердженого постановою Правління Національного банку України від 15 грудня 2004 року № 637.

По справі достеменно встановлено, що ОСОБА_2 з 10 липня 2007 року є власником нежитлових приміщень першого поверху №№ 23, 24 площею 126,0 кв. м, другого поверху №№ 1-11 площею 2697,5 кв. м, третього поверху №№ 1 - 31 площею 1251,6 кв. м у будівлі під літ. «В-3» загальною площею 4075,1 кв. м, розташованих в АДРЕСА_1. Право власності на вказані приміщення ОСОБА_2 набув на підставі договору купівлі-продажу, укладеного між ним та Приватним підприємством «1 Польот-5».

9 жовтня 2009 року між ОСОБА_2 і ФОН ОСОБА_4 було укладено договір оренди спірних нежитлових приміщень ( т. І, а.с. 10), однак позивач не отримував орендну плату у зв'язку з тим, що внаслідок безпідставного утримання цих приміщень Державним науково-дослідним інститутом організації і механізації шахтного будівництва він не зміг передати їх орендарю за актом приймання-передачі до 1 грудня 2009 року, крім того сплатив орендарю штраф у розмірі 204000,00 грн. за порушення строків передачі орендованого майна.

30 листопада 2009р. працівниками відповідача ОСОБА_1 не було допущено до спірних нежитлових приміщень.

30 листопада 2009 р. позивач звернувся до керівництва відповідача з листом, в якому зазначив, що він є власником спірних нежитлових приміщень, зазначив, що вхід до його нерухомості можливий виключно через прохідну відповідача, та просив розглянути питання встановлення сервітуту, додавши до свого листа проект такого договору про встановлення сервітуту в двох екземплярах. Вказаний лист було отримано відповідачем в той же день, про що свідчить штамп вхідної кореспонденції вх. № 394 від 30.11.2009р.

09 грудня 2009 року позивач звернувся до начальника Дзержинського РО ХГУ УМВС України в Харківській обл. із заявою, в якій пояснив, що ЗО листопада 2009 року його та його представника працівники відповідача за розпорядженням заступника директора ОСОБА_5 не було допущено до його приватної власності, на двері було навішено металевий замок та електрозварювальним приладом заварені всіх вхідні двері та ворота на першому поверху будівлі.

Матеріалами про відмову в порушенні кримінальної справи по факту заяви ОСОБА_2 підтверджується, що 09 червня 2010 року позивач звернувся до Лзержинскього РО ХГУ ГУВМС України в Харківській області із заявою, в якій просив надати співробітника міліції для присутності при відімкненні вхідних дверей та до його приміщень.

11 липня 2010 року Постановою про відмову у порушенні кримінальної справи позивачу було відмовлено в порушенні кримінальної справи в зв'язку із встановленням наявності між ОСОБА_2 та керівництвом інституту ДНІОМБШ цивільно - правових відносин.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1, суд першої інстанції виходив із того, що позивач є власником нежитлових приміщень і як власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування ним, і, що саме з вини відповідача останній не зміг виконати узятий на себе обов'язок щодо передачі Орендарю нежитлових приміщень у стані, вільному для використання, за актом прийому-передачі в строк до 01 грудня 2009 р. в зв'язку з чим він сплатив Орендарю штраф в розмірі 204 000,00 гривень, що підтверджується квитанцією серія 01-СВК№ 235589 від 02 квітня 2010 року, із розрахунку, що розмір орендної плати визначений за умовами п.3.1. договору оренди - 102000 (без ПДВ) гривень у місяці.

Суд вважав, що неотримання ОСОБА_1 грошових коштів пов'язано виключно з протиправною поведінкою відповідача, а фактичні обставини справи свідчать про наявність всіх чотирьох складових виникнення зобов'язання із відшкодування шкоди:

-протиправна поведінка, яка полягає у недопущенні відповідачем позивача до належних останньому на праві власності нежитлових приміщень;

-вина, яка підтверджується наявністю умислу відповідача при недопущенні позивача до належних йому нежитлових приміщень;

-негативні наслідки, що складаються з неможливості користування позив належними йому нежитловими приміщеннями, в тому числі з неможливості передачі таких приміщень орендарю за актом прийому-передачі, що в свою 1 потягло за собою сплату позивачем штрафу та неотримання ним вигоди;

-причинно-наслідковий зв'язок між протиправною поведінкою відповідача негативними наслідками у позивача, тобто виключно в результаті протиправної поведінки відповідача позивач змушений був сплатити штраф в розмірі 204 000,00 гривень, не отримав прибуток в розмірі 2448000 гривень, та до сьогоднішнього не має можливості користуватися належними йому на праві власні нежитловими приміщеннями.

З висновком суду першої інстанції судова колегія погоджується, ґрунтується він на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, відповідає вимогам ст. ст. 57-60, 64 ЦПК України та погоджується з застосованими судом нормативно-правовими актами, що зазначені у рішенні суду а саме ст. ст. 22, 386, 391, 655, 657, 759 ЦПК України.

Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Підстав для задоволення апеляційної скарги скасування чи зміни рішення суду першої інстанції судова колегія не вбачає. При цьому суд приймає до уваги, що договір купівлі-продажу від 10 липня 2008 року, відповідно до якого ОСОБА_1 є власником спірних нежитлових приміщень, є чинним; договір оренди, що укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 щодо передачі спірних приміщень останньому у тимчасове користування набрав сили з моменту підписання і дійсним був до 25 листопада 2011 року; факт сплати штрафу ОСОБА_4 у розмірі 204000 грн. підтверджено квитанцією серії 01-свк №235589 від 02 квітня 2010 року, яка є належним та допустимим, у розумінні вимог ст. ст. 58, 59 ЦПК України, доказом (а.с.15, том. І), якому суд дав належну оцінку, результат якої відобразив у рішенні з посиланням на положення Закону України «Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг» та Постанови Національного банку України «Про затвердження Положення про ведення касових операцій у національній валюті України» від 15 грудня 2004 року №637, в редакціях, що діяли на момент видачі квитанції від 2 квітня 2010 року; з урахуванням, що строк дії договору оренди - з 01 грудня 2009 року по листопад 2011 року, суд правильно провів розрахунок щодо упущеної вигоди: 24 місяці * 102000 грн. = 2448000 грн. плюс 204000 грн. - штрафних санкцій за невиконання умов договору оренди, що передбачено п. 6.4. вказаного договору; факт звернення ОСОБА_1 з заявами до органів міліції щодо перешкоджання відповідачем у користуванні спірними приміщеннями підтверджується матеріалами перевірки та про відмову у порушенні кримінальної справи №10088 від 1 липня 2010 року.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

З огляду на викладене, керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 308, 313, 314, 315, 317 ЦПК України, судова колегія, -

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу прокурора Дзержинського району м. Харкова відхилити.

Рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 26 січня 2015 року залишити без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення і протягом двадцяти днів може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подачі скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий -

Судді -