Справа № 343/1795/13-ц
Провадження № 22-ц/779/1352/2015
Головуючий у 1 інстанції Керніцький І.І.
Суддя-доповідач Мелінишин Г.П.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 серпня 2015 року м. Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Івано-Франківської області в складі:

головуючого Мелінишин Г.П.

суддів: Пнівчук О.В., Соколовського В.М.

секретаря Турів О.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства Комерційного Банку «ПРИВАТБАНК» на рішення Долинського районного суду від 16 травня 2014 року,-

в с т а н о в и л а :

У червні 2013 року ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» звернувся в суд із позовом до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позовні вимоги мотивовано тим, що 11 лютого 2007 року між сторонами укладено кредитний договір, згідно умов якого відповідач отримав кредит у сумі 6 168,06 грн. на строк до 11.02.2009 року зі сплатою 12% річних за користування коштами. Посилаючись на те, що ОСОБА_2 зобов'язання за договором не виконував, у зв'язку з чим станом на 25 квітня 2013 року допустив заборгованість на загальну суму 94 711,68 грн., банк просив задовольнити позов.

Рішенням Долинського районного суду від 16 травня 2014 року у задоволенні позову відмовлено за спливом позовної давності.

На рішення ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» подав апеляційну скаргу, в якій посилається на порушення судом першої інстанції норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права. Так, суд прийшов до необґрунтованого висновку, що Умови надання споживчого кредиту фізичним особам не містять даних про ознайомлення відповідача з умовами кредитування, зокрема щодо збільшення строків позовної давності. А відповідно, що їх положення не можуть бути підставою для виникнення прав та обов'язків.

Водночас судом не враховано, що позичальнику було надано в письмовій формі Умови надання споживчого кредиту фізичним особам («Розстрочка») (Стандарт), він ознайомився та погодився з ними, що підтверджується його підписом у заяві про видачу кредиту. Відповідно ним погоджено збільшення позовної давності до п'яти років. Відтак, судом застосовано до спірних правовідносин норму матеріального права щодо загальної позовної давності, яка не підлягала застосуванню.

З цих підстав апелянт просив рішення суду скасувати, ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог та стягнути судові витрати у справі.

В засіданні апеляційного суду представник апелянта доводи скарги підтримала з наведених у ній мотивів.

ОСОБА_2 в судове засідання не з'явився повторно, що не перешкоджає розгляду справи у його відсутності.

Вислухавши доповідача, пояснення представника апелянта, перевіривши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з таких підстав.

Згідно зі статтею 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові в розмірах та на умовах, установлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Як правильно встановлено судом 11 лютого 2007 року між ОСОБА_2 та ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» укладено кредитний договір №IFXRRX0468018, згідно умов якого позичальнику надано строковий кредит у сумі 6 168,07 грн. терміном до 11.02.2009 року включно зі сплатою за користування кредитом відсотків у розмірі 1,0 % на місяць, на суму залишку заборгованості по кредиту, щомісячної винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 148,03 грн. та одноразової винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 1 028,01 грн. в обмін на зобов'язання позичальника з повернення кредиту, сплати відсотків, винагород, комісії в зазначені в Заяві та Умовах надання споживчого кредиту фізичним особам («Розстрочка»)(Стандарт) строки. При цьому сторонами погоджено, що погашення заборгованості здійснюється щомісяця з «15» по «20» число кожного місяця у сумі 438,86 грн. (а.с.7,93) .

За змістом ст. ст. 526, 530, 610, ч. 1 ст. 612 ЦК України зобов'язання повинні виконуватись належним чином, у встановлений термін, відповідно до умов договору та вимог діючого законодавства. Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

З матеріалів справи вбачається, що позичальник свої зобов'язання належним чином не виконував та станом на 25 квітня 2013 року допустив заборгованість на загальну суму 94 711,68 грн. (а.с. 5-6).

В суд з позовом до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором банк звернувся 20 червня 2013 року.

Стороною у спорі заявлено вимогу про застосування позовної давності (а.с106-110).

Постановляючи оскаржуване рішення суд першої інстанції виходив з того, що позивачем пропущено загальну позовну давність тривалістю три роки. А оскільки згідно положень п. 7 ч. 11 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» банк не вправі вимагати повернення кредиту, строк давності якого минув, в задоволенні позову слід відмовити саме з цих підстав.

Однак, колегія суддів погодитися з таким висновком місцевого суду не може, оскільки він не ґрунтується на нормах матеріального права та не відповідає дійсним обставинам справи.

Водночас, перевіряючи доводи апеляційної скарги щодо збільшення за домовленістю сторін позовної давності до п'яти років колегією суддів встановлено наступне.

За положенням статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність установлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Статтею 258 ЦК України передбачена спеціальна позовна давність для окремих видів вимог.

Згідно із частиною першою статті 259 ЦК України позовна давність, установлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі.

За статтею 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Відповідно до частини четвертої статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові.

Як вбачається зі змісту заяви про надання споживчого кредиту (а.с.93) позичальник ознайомився із Умовами надання споживчого кредиту фізичним особам («Розстрочка») (Стандарт), Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами банку, що були надані йому в письмовій формі, та погодився із ними. Також погодився, що ця заява разом із запропонованими банком Умовами надання споживчого кредиту фізичним особам («Розстрочка») (Стандарт), Тарифами складає між ним та банком кредитно-заставний договір. У заяві відповідач висловив згоду з тим, що вказана заява разом з пам'яткою клієнта, Умовами і правилами надання банківських послуг, а також тарифами складають укладений між ним і банком договір про надання банківських послуг. Відповідно своїм підписом він підтвердив факт надання йому повної інформації про умови кредитування.

Згідно з пунктом 2.4.5.8 долучених до позовної заяви Умов і правил надання банківських послуг що містять вказівку на здійснення ПАТ своєї діяльності на підставі Ліцензії НБУ від 29.07.2009 року, виданої значно пізніше, ніж укладено кредитний договір) позовна давність для вимог про стягнення кредиту, процентів за користування кредитом, винагороди, неустойки, пені, штрафу встановлюється в додаткових положеннях Умов і правил. За пунктом 1.7.31 цих Умов позовна давність для вимог про повернення кредиту, оплати процентів за користування кредитом, винагороди, неустойки, пені, штрафу, витрат банку за розділами 2.1-2.5, 2.5.1, 2.5.2, 2.16, 3.1, 3.17 Умов і правил установлена тривалістю у 50 років (а.с.9-27).

Разом з тим, пунктом 5.5 Умов надання споживчого кредиту фізичним особам («Розстрочка») (Стандарт), долучених в ході розгляду справи, передбачено, що терміни позовної давності до вимог про стягнення кредиту, процентів за користування ним, пені, штрафу сторонами встановлені тривалістю в п'ять років (а.с.88-92).

Однак, позивач не надав суду належних і допустимих доказів, які свідчили б про те, що під час укладення сторонами кредитного договору діяли саме ці Умови про збільшення позовної давності, що саме ці Умови розумів відповідач, підписуючи заяву позичальника, а також те, що Умови містили збільшений строк позовної давності в момент підписання заяви позичальника, або в подальшому такі Умови, зокрема щодо збільшення строку позовної давності, не змінювались. При цьому колегія суддів також враховує, що зазначені вище Умови позичальником не підписані.

Приймаючи до уваги, що Умови, в яких установлено позовну давність тривалістю в 5 років, не містять підпису позичальника, колегія суддів приходить до переконання , що їх не можна вважати складовою частиною укладеного між сторонами договору та відповідною письмовою угодою сторін про збільшення позовної давності.

А отже, твердження апелянта, що позов заявлено в межах установленої кредитним договором позовної давності, є неспроможним.

Такий висновок узгоджується з правовими позиціями, висловленими Верховним Судом України у постановах від 11 лютого 2015 року у справі № 6-240цс14, від 11 березня 2015 року у справі № 6-16цс15, від 10 червня 2015 року (справа № 6-698 цс15) та від 1 липня 2015 року (справа № 6-757цс15).

Помилковим є також і застосування судом першої інстанції при вирішенні спору п. 7 ч. 11 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів». Оскільки як роз'яснено в п. 31 Постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» (з відповідними змінами) при застосуванні положення пункту 7 частини одинадцятої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», яким кредитодавцю забороняється вимагати повернення споживчого кредиту, строк давності якого минув, суди мають виходити з того, що у системному зв'язку з частиною одинадцятою статті 11 зазначеного Закону ця вимога стосується позасудового порядку повернення споживчого кредиту і спрямована на те, щоб встановити судовий контроль за вирішенням таких вимог кредитодавця з метою захисту прав споживача як слабшої сторони договору споживчого кредиту. У зв'язку із цим та враховуючи, що ЦК не передбачає заборони пред'явлення окремих вимог у зв'язку з пропущенням строку позовної давності, при вирішенні таких спорів, суди повинні враховувати положення ЦК про позовну давність.

Відтак, враховуючи вищенаведене та зважаючи на подання відповідачем заяви про застосування позовної давності колегія суддів виходить з наступного.

Відповідно до ст. 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

Встановлено, що боржник первинно взяв на себе зобов'язання повернути суму кредиту з відповідними процентами до 11 лютого 2009 року, сплачуючи її частинами (щомісячними платежами) в період з «15» по «20» число кожного місяця у сумі 438,86 грн.

Отже, поряд з установленням строку дії договору сторони встановили й строки виконання боржником окремих зобов'язань (внесення щомісячних платежів), що входять до змісту зобов'язання, яке виникло на основі договору.

Строк виконання боржником кожного щомісячного зобов'язання згідно з частиною третьою статті 254 ЦК України спливає у відповідне число останнього місяця строку.

Враховуючи, що умовами договору передбачені окремі самостійні зобов'язання боржника про повернення боргу щомісяця частинами, то у разі неналежного виконання позичальником цих зобов'язань позовна давність за вимогами кредитора до нього про повернення заборгованих коштів повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення кожного чергового платежу.

Розрахунком заборгованості підтверджується (та не спростовано відповідачем), що починаючи з березня 2007 року кошти на погашення кредиту останнім не вносилися аж до 14 березня 2008 року. Тому саме з 20 березня 2007 року розпочинається перебіг позовної давності.

Згідно ст. 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується.

З матеріалів справи вбачається, що після укладення кредитного договору ОСОБА_2 частково виконував умови договору. Зокрема, на погашення заборгованості вносив відповідні платежі 14.03.2008 року, 13.06.2009 року, 15.12.2010 року та 10.01.2012 року (а.с. 64-67). Наведена обставина відображена також і у розрахунку банку.

Тобто, має місце перерив позовної давності. Відтак, звернувшись до суду за захистом порушеного права 20.06.2013 року банк позовної давності не пропустив.

Як видно з розрахунку заборгованості, представленого банком на підтвердження своїх позовних вимог (а.с. 5-6), її розмір складається, зокрема: 27 207,62 грн. - заборгованість за процентами за користування кредитом; 2 960,60 грн. - заборгованість з комісії, 59 557,19 грн. - пеня за несвоєчасне виконання зобов'язань за договором; а також штрафи відповідно до пункту 5.3 Умов надання споживчого кредиту: 500 грн. штрафу (фіксована частина) і 4 486,27 грн. - штраф (процентна складова).

Будь-яких доказів на спростування цієї суми ні суду першої інстанції, ні апеляційному суду відповідачем не представлено.

За положеннями ч. 3 ст. 551 ЦК України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Конструкція вказаної норми вказує на те, що розмір неустойки може бути зменшений судом, якщо буде встановлено хоча б одна з зазначених підстав: якщо розмір неустойки значно перевищує розмір збитків, а також якщо за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Отже, частина третя статті 551 ЦК України з урахуванням положень статті 3 ЦК України щодо загальних засад цивільного законодавства та частини четвертої статті 10 ЦПК України щодо обов'язку суду сприяти сторонам у здійсненні їхніх прав дає право суду зменшити розмір неустойки за умови, що він значно перевищує розмір збитків.

При цьому, неустойка є одним із способів забезпечення виконання зобов'язання, має стимулювати боржника до повного виконання взятих на себе зобов'язань та не може бути одним із способів збагачення.

Враховуючи, що визначений позивачем розмір пені - 59 557,19 грн. значно перевищує розмір збитків кредитора, колегія суддів приходить до висновку, що її слід зменшити до 27 207, 62 грн.

Вирішуючи даний спір суд першої інстанції на порушення статей 212, 214 ЦПК України на зазначені вимоги закону уваги не звернув, не встановив, чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; у достатньому обсязі не визначився щодо характеру спірних правовідносин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Постановлене з порушенням норм матеріального та процесуального права рішення, що призвело до неправильного вирішення справи, не може залишатися в силі і підлягає до скасування з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позовних вимог ПАТ.

В задоволенні решти позовних вимог слід відмовити.

Розподіл судових витрат слід покласти на сторін відповідно до ст. 88 ЦПУ України.

Керуючись ст. ст. 307,309, 313-314, 316,317 ЦПК України, колегія суддів, -

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства Комерційного Банку «ПРИВАТБАНК» задовольнити частково.

Рішення Долинського районного суду від 16 травня 2014 року скасувати. Ухвалити нове рішення, яким позов ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 (ідентифікаційний НОМЕР_1) на користь Публічного акціонерного товариства Комерційного Банку «ПРИВАТБАНК» (, рахунок №3111, МФО №305299) 27 207,62 грн. заборгованості по процентах за користування кредитом; 2 960,60 грн. заборгованості по комісії за користування кредитом; 27 207,62 грн. пені за несвоєчасне виконання зобов'язань за договором; 500,00 грн. штрафу (фіксована частина); 2 868,79 грн. штрафу (процентна складова), а всього 60 744,63 грн. заборгованості за кредитним договором.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 (ідентифікаційний НОМЕР_1) на користь Публічного акціонерного товариства Комерційного Банку «ПРИВАТБАНК» (, рахунок №0001, МФО № 305299) понесені судові витрати в розмірі 911,17 грн.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, однак може бути оскаржено в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий Г.П. Мелінишин

Судді: О.В. Пнівчук

В.М. Соколовський