Ухвала

іменем україни

27 травня 2015 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Горелкіної Н.А.,

суддів: Євграфової Є.П., Євтушенко О.І.,

Завгородньої І.М., Іваненко Ю.Г.,

розглянувши в судовому засіданні цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_1, ОСОБА_2, третя особа - Служба у справах дітей Уманської міської ради, про виселення,

за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 24 вересня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Черкаської області від 12 листопада 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У липні 2014 року Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1, ОСОБА_2. про виселення.

Посилалося на те, що 07 квітня 2008 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 укладений кредитний договір № CSU0GА00000109, відповідно до якого остання отримала кредит в сумі 24 800 доларів США терміном до 07 квітня 2028 року. На забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором між сторонами укладений договір іпотеки, відповідно до якого ОСОБА_1 передала в іпотеку банку квартиру АДРЕСА_1. Відповідач порушила умови кредитного договору, у зв'язку з чим утворилась заборгованість. Рішенням Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 14 травня 2012 року звернуто стягнення на предмет іпотеки, а саме квартиру АДРЕСА_1. Банк надіслав відповідачам вимогу про добровільне виселення із вказаної квартири, однак останні відмовляються виселятися.

Рішенням Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 24 вересня 2014 року позовні вимоги задоволено. Виселено ОСОБА_1, ОСОБА_2., ОСОБА_3. з квартири АДРЕСА_1. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Ухвалою апеляційного суду Черкаської області від 12 листопада 2014 року рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 24 вересня 2014 року залишено без змін.

У касаційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати оскаржувані судові рішення судів попередніх інстанцій та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позовних вимог відмовити, мотивуючи свої вимоги порушенням судами норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає задоволенню частково з таких підстав.

Відповідно до ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно із ч. 1 ст. 335 ЦПК України суд касаційної інстанції в межах касаційної скарги перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні суду чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність чи недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Задовольняючи позовні вимоги, суди попередніх інстанцій виходили з того, що оскільки на спірну квартиру було звернуто стягнення на користь позивача, відповідачі мають бути виселені з неї. Банком дотримано встановлену законом процедуру сповіщення про добровільне виселення.

Проте з такими висновками судів погодитись не можна.

За вимогами ст. ст. 213, 214 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного процесуального законодавства і всебічно перевіривши обставини, вирішив справу відповідно до норм матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а за їх відсутності - на підставі закону, що регулює подібні відносини, або керуючись загальними засадами і змістом законодавства України.

Обґрунтованим визнається рішення, у якому повно відображені обставини, що мають значення для даної справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні.

При ухваленні рішення суд зобов'язаний з'ясувати питання, зокрема, щодо: наявності обставин (фактів), якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та навести докази на їх підтвердження; наявності інших фактичних даних, які мають значення для вирішення справи; правовідносин, зумовлених встановленими фактами. У рішенні суду обов'язково повинні бути зазначені встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини.

Судами встановлено, що 7 квітня 2008 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 укладений кредитний договір № CSU0GА00000109, відповідно до якого остання отримала кредит в сумі 24 800 доларів США терміном до 7 квітня 2028 року. На забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором між сторонами укладений договір іпотеки, відповідно до якого ОСОБА_1 передала в іпотеку банку квартиру АДРЕСА_1. Відповідач порушила умови кредитного договору, у зв'язку з чим утворилась заборгованість. Рішенням Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 14 травня 2012 року звернуто стягнення на предмет іпотеки, а саме: квартиру АДРЕСА_1.

Спірний предмет іпотеки належить ОСОБА_1 на підставі договору дарування від 24 червня 1994 року, тобто придбаний не за кредитні кошти.

Банк 15 квітня 2014 року надіслав ОСОБА_1 вимогу про добровільне виселення із вказаної квартири з всіма зареєстрованими там особами.

Згідно із частиною третьою статті 33 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі рішення суду здійснюється відповідно до статті 39 Закону України «Про іпотеку».

Так, згідно із частинами першою, другою статті 39 цього Закону у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки суд за заявою іпотекодержателя виносить рішення про виселення мешканців за наявності підстав, передбачених законом, якщо предметом іпотеки є житловий будинок або житлове приміщення.

Частиною першою статті 40 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом.

Нормою, яка встановлює порядок виселення із займаного житлового приміщення, є стаття 109 ЖК Української РСР, у частині першій якої передбачені підстави виселення.

Частина третя статті 109 ЖК Української РСР регулює порядок виселення громадян.

За змістом частини другої статті 40 Закону України «Про іпотеку» та частини третьої статті 109 ЖК Української РСР після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Відповідно до частини другої статті 109 ЖК Української РСР громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.

Таким чином, частина друга статті 109 ЖК Української РСР встановлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення.

Отже, результат аналізу зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців на підставі частини другої статті 39 Закону України «Про іпотеку» підлягають застосуванню як положення статті 40 цього Закону, так і норма статті 109 ЖК Української РСР.

Отже, за змістом цих норм особам, які виселяються з жилого будинку (жилого приміщення), яке є предметом іпотеки, у зв'язку зі зверненням стягнення на предмет іпотеки, інше постійне житло надається тільки в тому разі, коли іпотечне житло було придбане не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла.

Така ж правова позиція висловлена в постанові Верховного Суду України від 18 березня 2015 року (справа № 6-39цс15).

Суди також не звернули увагу на те, що відповідач по справі ОСОБА_2. є неповнолітньою, а тому не має цивільної дієздатності.

Таким чином, суди попередніх інстанцій дійшли помилкового висновку про задоволення позовних вимог, не застосувавши до спірних правовідносин вимоги ч. 2 ст. 109 ЖК Української РСР.

Ураховуючи те, що фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, судами не встановлені, не перевірені всі докази у справі, судові рішення не відповідають вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для їх скасування із передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336 <nau://ukr/1618-15|st336/>, 338 ЦПК України колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 24 вересня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Черкаської області від 12 листопада 2014 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Н.А. Горелкіна
Судді:Є.П. Євграфова О.І. Євтушенко І.М. Завгородня Ю.Г. Іваненко