У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

01.07.2015 року місто Ужгород

Ужгородський міськрайонний суд Закарпатської області в особі:

судді Микуляк П.П.

при секретарі Остич Л.В.

за участю скаржника ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в залі суду, справу за скаргою ОСОБА_1 на постанову старшого державного виконавця міського відділу державної виконавчої служби Ужгородського міськрайонного управління юстиції ОСОБА_2 про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 26.06.2013 року та постанову старшого державного виконавця міського відділу державної виконавчої служби Ужгородського міськрайонного управління юстиції ОСОБА_2 про розшук майна боржника від 27.06.2013 року, -

ВСТАНОВИВ :

ОСОБА_1 звернувся до Ужгородського міськрайонного суду з зазначеною скаргою мотивуючи її тим, що 12.06.2007 року Ужгородським міськрайонним судом Закарпатської області на підставі рішення суду був виданий виконавчий лист №2-1639/07 від 12.06.2007 року про стягнення з нього на користь ОСОБА_3 аліментів на утримання неповнолітнього сина - ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, в розмірі 1/4 частини всіх видів заробітку щомісячно. На підставі даного виконавчого документу та відповідної заяви ОСОБА_5 старшим державним виконавцем міського відділу державної виконавчої служби Ужгородського міськрайонного управління юстиції відкрито виконавче провадження.

26 червня 2013 року старшим державним виконавцем МВ ДВС Ужгородського МРУЮ ОСОБА_2, у звязку із виниклою заборгованістю по сплаті аліментів, було винесено постанову про арешт належного йому майна, а 27.06.2013 року постанову про розшук такого майна, а саме: транспортних засобів марки «ВАЗ 2107 СПГ», зеленого кольору, д.н.з. НОМЕР_1, транспортного засобу марки «VOLKSWAGEN CADDY 2.0 SDI» чорного кольору, д.н.з. АО 92-95 В А.

Скаржник вважає, що вказані постанови державного виконавця винесені з грубим порушенням вимог Закону України «Про виконавче провадження» та інших актів законодавства, які регулюють питання випадків, підстав та умов накладання арешту на майно під час примусового виконання виконавчого документу, а тому такі постанови є незаконними та підлягають скасуванню, і є такими, що порушують його права та інтереси на вільне володіння, користування та розпорядження майном, яким є автомобілі, що належить йому на праві приватної власності.

ОСОБА_1 зазначає, що державний виконавець наклавши арешт на належні йому транспортні засоби не мав та не має на меті реалізовувати їх, а лише наклав його з метою забезпечення виконання виконавчого документу. При цьому, як випливає з положення Закону України «Про виконавче провадження» державний виконавець після накладання арешту майна зобовязаний встановити строк вилучення та наступної передачі на реалізацію арештованого майна, чого і не було здійснено державним виконавцем.

Крім того, державним виконавцем не враховано вимоги ст.52 та ст.56 Закону України «Про виконавче провадження», якими передбачено відповідний порядок звернення стягнення на майно боржника, яким встановлено, що стягнення за виконавчим документом в першу чергу звертається на кошти, а у випадку відсутності грошових коштів, звертається стягнення на інше майно, при цьому боржник попередньо має право вказати на ті види майна чи предмети, на які необхідно звернути стягнення в першу чергу, і як наслідок державний виконавець визначає остаточну черговість звернення стягнення на майно боржника, накладаючи на нього арешт з метою подальшої його реалізації. Державний виконавець наклавши арешт на належні йому транспортні засоби попередньо не надав йому можливість визначити на яке майно необхідно в першу чергу звертати стягнення.

Про наявність заборгованість зі сплати аліментів міський відділ державної виконавчої служби Ужгородського міськрайонного управління юстиції в Закарпатській області його не повідомив. При цьому не було враховано і підстави виниклої у нього заборгованості по аліментах. Так у період з 11.03.2012 року (припинення виплат допомоги по безробіттю) по 01.06.2013 року (працевлаштування в ПП «Клінінг-Про») він не працював, жодних доходів не отримував, разом з тим, із власних заощаджень щомісячно сплачував аліменти на утримання сина, однак через правову необізнаність розрахунок проводив виходячи з розміру офіційно встановленої на той час в Україні мінімальної заробітної плати (1/4 частини), в той час, як МВ ДВС Ужгородського міськрайонного управління юстиції такий розрахунок проведено виходячи з середньомісячної заробітної плати по області, про що працівники ДВС його не повідомили. Тобто, фактично заборгованість зі сплати аліментів виникла через різницю розрахованої ДВС та особисто ним суми на сплату аліментів.

15.09.2013 року його автомобіль було зупинено працівниками ВДАІ на території Виноградівського району, де йому пояснили, про наявність у них інформації з ДВС про наявність у нього заборгованість зі сплати аліментів. Про те, що на автомобіль накладено арешт йому не повідомляли, а тому 16.09.2013 року він самостійно, із запозичених коштів сплатив на рахунок ДВС суму в розмірі 5759,54 грн.

Скаржник вважає, що державним виконавцем при накладенні арешту на його транспортні засоби було порушено вимоги ч.2 ст.57 Закону України «Про виконавче провадження», якою визначено, що державним виконавцем за постановою про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження може бути накладений арешт у межах суми стягнення за виконавчими документами з урахуванням витрат, повязаних з проведенням виконавчих дій на виконання на все майно боржника або на окремо визначене майно боржника. Накладання державним виконавцем арешту на транспортні засоби, вартість яких значно перевищує заборгованість за аліментами 5759,54 грн., на думку скаржника, є неправомірним.

ОСОБА_1 зазначає, що про існування оскаржуваних постанови та порядок їх судового оскарження він дізнався тільки 15.06.2015 року отримавши листа міського відділу ДВС Ужгородського міськрайонного управління юстиції, в якому його також повідомили, що станом на 01.06.2015 року відповідно до розрахунку заборгованості №16-43132282 від 15.06.2015 року заборгованість зі сплати аліментів у нього відсутня.

В судовому засіданні скаржник ОСОБА_1 скаргу підтримав, просив поновити йому строк на оскарження постанов, оскільки такий пропущено з поважних причин. Визнати неправомірними та скасувати постанову старшого державного виконавця міського відділу державної виконавчої служби Ужгородського міськрайонного управління юстиції ОСОБА_2 про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 26.06.2013 року та постанову старшого державного виконавця міського відділу державної виконавчої служби Ужгородського міськрайонного управління юстиції ОСОБА_2 про розшук майна боржника від 27.06.2013 року.

Представник МВ ДВС Ужгородського МРУЮ в судове засідання не зявився, але подав до суду письмове клопотання про розгляд скарги без його участі.

Заслухавши пояснення скаржника, дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані докази, суд доходить наступного висновку:

Статею 383 ЦПК України визначено, що сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їх права чи свободи.

Згідно ст.385 ЦПК України скаргу може бути подано до суду у десятиденний строк з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її прав чи свобод. Пропущений з поважних причин строк для подання скарги може бути поновлено судом.

Враховуючи зазначене, приймаючи до уваги, що ОСОБА_1 про наявність оскаржуваних постанов державного виконавця про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 26.06.2013 року та про розшук майна боржника від 27.06.2013 року дізнався лише з листа начальника МВ ДВС Ужгородського МРУЮ від 15.06.2015 року, суд вважає за можливе поновити йому строк звернення до суду з відповідною скаргою, оскільки такий був пропущений з поважних причин.

Вирішуючи скаргу ОСОБА_1 по суті суд приймає до уваги наступне: 27 липня 2007 року головним державним виконавцем МВ ДВС Ужгородського МРУЮ в Закарпатській області Сирохман І.І. було відкрито виконавче провадження №4313282 по примусовому виконанню виконавчого листа №2-1639, виданого 12.06.2007 року Ужгородським міськрайонним судом про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 аліментів на утримання неповнолітнього сина - ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2, в розмірі 1/4 частини всіх видів заробітку щомісячно, починаючи з 20.01.2007 року і ідо досягнення ним повноліття, але не менше 30 відсотків.

Статтею 11 Закону України «Про виконавче провадження» визначено, що державний виконавець зобов'язаний вживати передбачених цим Законом заходів примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Державний виконавець у процесі здійснення виконавчого провадження має право: проводити перевірку виконання боржниками рішень, що підлягають виконанню відповідно до цього Закону; накладати арешт на майно боржника, опечатувати, вилучати, передавати таке майно на зберігання та реалізовувати його в установленому законодавством порядку; накладати арешт на кошти та інші цінності боржника, зокрема на кошти, які перебувають на рахунках і вкладах у банках, інших фінансових установах, на рахунки в цінних паперах, а також опечатувати каси, приміщення і місця зберігання грошей; та ін.

Як слідує з досліджених судом матеріалів справи, 26 червня 2013 року старшим державним виконавцем міського відділу державної виконавчої служби Ужгородського міськрайонного управління юстиції ОСОБА_2, в ході виконавчого провадження №4313282, для забезпечення збереження майна боржника, яке підлягає наступній реалізації або передачі стягувачеві, було винесено постанову про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, якою накладено арешт на все майно, що належить боржнику ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_3, у межах суми звернення 8241,63 грн., та заборонено здійснення відчуження будь-якого майна, яке належить боржнику в межах суми боргу.

27.06.2015 року постановою старшого державного виконавця міського відділу державної виконавчої служби Ужгородського міськрайонного управління юстиції ОСОБА_2, в ході виконавчого провадження №4313282, було оголошено розшук майна боржника, а саме: транспортних засобів марки «ВАЗ 2107 СПГ», зеленого кольору, д.н.з. НОМЕР_1, транспортного засобу марки «VOLKSWAGEN CADDY 2.0 SDI» чорного кольору, д.н.з. АО 92-95 В А.

За загальним правилом, що передбачене ч.1 ст.52 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції, що діяла на момент винесення оскаржуваних постанов) звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті, вилученні та примусовій реалізації.

У відповідності до ст.57 цього Закону арешт на майно боржника може накладатися державним виконавцем шляхом винесення постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження. Арешт майна боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення. Вилучення арештованого майна з передачею його для реалізації здійснюється у строк, встановлений державним виконавцем, але не раніше ніж через п'ять днів після накладення арешту.

При таких обставинах, з наведених вище норм Закону України «Про виконавче провадження» випливає, що у випадку відмови боржника здійснити або ж здійснювати виплату заборгованості за виконавчим листом чи сплати періодичних платежів, обовязок виконання якого випливає з виконавчого документу, державний виконавець має право звернути стягнення на майно боржника, шляхом накладання арешту, вилучення його в боржника та здійснити його реалізацію з метою виконання виконавчого документу. Державний виконавець накладає арешт на майно виключно з метою його подальшої обовязкової реалізації для виконання виконавчого документу, що випливає із мети та завдання виконавчого провадження.

З матеріалів справи вбачається, що державний виконавець наклавши арешт на транспортні засоби, що на праві власності належать ОСОБА_1 не мав на меті реалізовувати їх, а лише наклав арешт з метою забезпечення виконання виконавчого документу. При цьому, як випливає з положення ч.7 ст.55 Закону України «Про виконавче провадження» державний виконавець після накладання арешту майна зобовязаний встановити строк вилучення та наступної передачі на реалізацію арештованого майна, чого і не було здійснено державним виконавцем.

В судовому засіданні встановлено, що на момент винесення постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 26.06.2013 року у боржника дійсно була ОСОБА_1 заборгованість по аліментах згідно виконавчого листа №2-1639/07. Дані обставини в судовому засіданні визнав і сам скаржник, але пояснив, що в період з 11.03.2012 року по 01.06.2013 року він не працював, жодних доходів не отримував, разом з тим, щомісячно сплачував аліменти на утримання сина, шляхом їх перерахування на картковий рахунок стягувачки, однак через правову необізнаність розрахунок суми аліментів проводив виходячи з розміру офіційно встановленої на той час в Україні мінімальної заробітної плати (1/4 частини), в той час, як МВ ДВС Ужгородського міськрайонного управління юстиції такий розрахунок проведено виходячи з середньомісячної заробітної плати по області.

Відповідно до ч.2 ст.74 Закону України «Про виконавче провадження» стягнення звернення на майно боржника може бути у разі наявності заборгованості із сплати аліментів понад три місяці.

Враховуючи, що боржником ОСОБА_1 щомісячно, частково, здійснювались платежі в рахунок погашення заборгованості по сплаті аліментів за виконавчого листа №2-1639/07, суд вважає, що у державного виконавця були відсутні підстави для накладання арешту на майно боржника, зокрема транспортні засоби.

При винесенні оскаржуваних постанов державним виконавцем також не було прийнято до уваги вимоги ч.3 ст.57 Закону України «Про виконавче провадження» згідно якої, державним виконавцем за постановою про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження може бути накладений арешт у розмірі суми стягнення з урахуванням виконавчого збору, витрат, пов'язаних з організацією та проведенням виконавчих дій та застосованих державним виконавцем штрафів, на все майно боржника або на окремі предмети. З постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження слідує, що заборгованість боржника за виконавчим документом становила 8241,63 грн. При цьому, вартість транспортних засобів, на які накладено арешт, є значно вищою за наявну заборгованість по аліментах.

Як вбачається з матеріалів справи, станом на 01.06.2015 року заборгованість у боржника ОСОБА_1 по аліментах згідно виконавчого листа №2-1639/07 від 12.06.2007 року відсутня, що підтверджується листа начальника МВ ДВС Ужгородського МРУЮ №16-4693/07-42/15 від 15.06.2015 року та розрахунком державного виконавця №13-4313282/15 від 15.06.2015 року.

Оцінивши в сукупності зібрані докази, суд приходить до переконання, що скарга ОСОБА_1 є обґрунтованою та підлягає до задоволення.

У відповідності до ст.388 ЦПК України стягнути з МВ ДВС Ужгородського МРУЮ на користь держави судовий збір у розмірі 243,60 грн.

Керуючись ст.ст. 11, 25, 50, 55, 57, 74 Закону України «Про виконавче провадження», ст.ст.60, 208, 209, 212-215, 218, 294, 385, 387, 388 ЦПК України, суд ,-

УХВАЛИВ :

Поновити ОСОБА_1 строк звернення до суду з скаргою на постанову старшого державного виконавця міського відділу державної виконавчої служби Ужгородського міськрайонного управління юстиції ОСОБА_2 про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 26.06.2013 року та постанову старшого державного виконавця міського відділу державної виконавчої служби Ужгородського міськрайонного управління юстиції ОСОБА_2 про розшук майна боржника від 27.06.2013 року.

Визнати незаконними та скасувати постанову старшого державного виконавця міського відділу державної виконавчої служби Ужгородського міськрайонного управління юстиції ОСОБА_2 про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 26.06.2013 року та постанову старшого державного виконавця міського відділу державної виконавчої служби Ужгородського міськрайонного управління юстиції ОСОБА_2 про розшук майна боржника від 27.06.2013 року, винесені в рамках виконавчого провадження №4313282 по примусовому виконанню виконавчого листа №2-1639, виданого Ужгородським міськрайонним судом 12.06.2007 року.

Стягнути з міського відділу державної виконавчої служби Ужгородського міськрайонного управління юстиції на користь держави судовий збір у розмірі 243,60 грн.

Апеляційна скарга на ухвалу суду першої інстанції подається протягом п'яти днів з дня її проголошення. У разі якщо ухвалу було постановлено без участі особи, яка її оскаржує, апеляційна скарга подається протягом п'яти днів з дня отримання копії ухвали.

Суддя: Микуляк П.П.