Справа № 297/800/15-ц
06 липня 2015 року м. Берегово
Берегівський районний суд Закарпатської області в складі: головуючого Фейіра О. О., при секретарі Кузьма Т.В., з участю представника позивача ОСОБА_1, розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Берегово цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, про визнання особистою приватною власністю другого з подружжя майна, набутого за час окремого проживання, у зв"язку із фактичним припиненням шлюбних відносин,-
ОСОБА_2 звернулася в Берегівський районний суд Закарпатської області із позовом до ОСОБА_3, про визнання особистою приватною власністю другого з подружжя майна, набутого за час окремого проживання, у зв"язку із фактичним припиненням шлюбних відносин, 1/2 частини житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами, що знаходиться за адресою: м. Берегово, вул. Стефаника, 52.
Позовні вимоги позивачем мотивовано тим, що на підставі договору купівлі-продажу від 25 червня 1976 року вони з чоловіком придбали по 1/4 частині кожен, будинку №52 по вул. Стефаника в м. Берегово. Вироком Закарпатського обласного суду від 17 березня 1981 року від ОСОБА_3 було конфісковано належну йому 1/4 частину вищевказаного будинку, яку після цього вона придбала за свої власні кошти. На момент придбання нею належної ОСОБА_3 1/4 частини будинку, останній відбував покарання у вигляді позбавлення волі, призначене вироком Закарпатського обласного суду від 17 березня 1981 року, в звязку з чим вони проживали роздільно, а їхній шлюб фактично був припинений. Оскільки, вказана частина будинку була придбана нею за її власні кошти в період, коли вони проживали роздільно, а їхній шлюб фактично був припинений, така не є спільною сумісною власністю подружжя, оскільки вона була придбана не внаслідок спільної праці, а виключно внаслідок її праці. А тому просить суд визнати її особистою приватною власністю 1/2 частину житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами, що знаходиться за адресою: Закарпатська область, м. Берегове, вул. Стефаника, 52.
Позивач ОСОБА_2 в судове засідання не з"явилася, однак подала до суду заяву, згідно якої просить справу розглянути без її участі, з участю свого предстаника ОСОБА_1, позовні вимоги підтримує, проти заочного розгляду справи не заперечує (а.с. 39).
В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_1 позовні вимоги своєї довірительки підтримав, з підстав, зазначених в позовній заяві та пояснив, що 25 червня 1976 року його довіритель ОСОБА_2 разом зі своїм чоловіком ОСОБА_3 придбали по 1/4 частині будинку №52 по вул. Стефаника в м. Берегово кожен. ОСОБА_3 вироком суду було засуджено до позбавлення волі та конфісковано належну йому 1/4 частину вищевказаного будинку, яку після цього ОСОБА_2 придбала за свої власні кошти. На момент придбання ОСОБА_2 належної ОСОБА_3 1/4 частини будинку, останній відбував покарання в установі виконання покарань, у звязку з чим, вони проживали роздільно, а їхній шлюб фактично був припинений. А тому, зазначена частина спірного будинку не є спільною сумісною власністю подружжя сторін, оскільки вона була придбана за власні кошти позивачки ОСОБА_2. Просив позов задовольнити.
Відповідач ОСОБА_3, будучи належним чином повідомленим по день, час та місце судового розгляду справи в порядку ч. 3 ст. 122, ч. 9 ст. 74 ЦПК України, через оголошення у пресі, в судове засідання не з"явився, про причини своєї неявки суд не повідомив, заяв про відкладення судового розгляду справи чи про розгляд справи за його відсутності від нього не надходило (а.с. 36-37, 49-52).
Відповідно до ч. 1 ст. 224 ЦПК України, - у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи.
Заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи, з'ясувавши повно і всебічно обставини, на які позивач посилалася, як на підставу своїх вимог, оцінивши докази на ствердження цих обставин в їх сукупності, суд вважає позовні вимоги задовольнити, виходячи з наступного.
Так, згідно договору купівлі-продажу від 25 червня 1976 року, посвідченого державним нотаріусом Берегівської державної нотаріальної контори Закарпатської області, зареєстрованого в реєстрі для реєстрації нотаріальних дій за № 3499, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 придбали по 1/4 частині кожен, будинку, що знаходиться за адресою: м. Берегово, вул. Стефаника, 52 Берегівського району Закарпатської області (а.с. 6-7).
Вироком Закарпатського обласного суду від 17 березня 1981 року ОСОБА_3 було засуджено на 3 роки і 6 місяців позбавлення волі у ВТК загального режиму з конфіскацією майна, що належить йому на праві особистої власності, що встановлено рішенням Берегівського районного народного суду Закарпатської області від 17 липня 1981 року в цивільній справі № 2-476/81 (а.с. 9-10).

Рішенням Берегівського районного народного суду Закарпатської області від 17 липня 1981 року в цивільній справі № 2-476/81, вилучено з під опису, складеного 21 травня 1981 року судовим виконавцем цього суду, в користь і власність ОСОБА_2 половину з цілого житлового будинку, що знаходиться у м. Берегово по вул. Стефаника, 52, який зареєстрований по 1/4 частині за кожною із сторін, зобовязано позивачку сплатити державі 7 500 крб. за нього (а.с. 9-10).

Факт придбання ОСОБА_2 належної ОСОБА_3 1/4 частини будинку №52 по вул. Стефаника в м. Берегово підтверджується реєстраційним написом, зробленим 02 грудня 1981 року Берегівським міжміським бюро технічної інвентаризації на договорі купівлі-продажу від 25 червня 1976 року, а також довідкою від 10 червня 2004 року № 803, виданою Комунальним підприємством «Берегівське бюро технічної інвентаризації Берегівської районної ради» (а.с. 6-8).

Так, згідно ст. 22 Кодексу про шлюб та сім'ю України, який діяв на день виникнення спірних правовідносин,- майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку.

Разом з тим, Пленум Верховного Суду України в пункті 9 постанови від 12 червня 1998 року № 16 «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім'ю України» розяснив, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час придбання зазначеного майна. При цьому, належить виходити з того, що відповідно до статтей 22, 25, 27-1 КпШС спільною сумісною власністю подружжя є нажите ними в період шлюбу рухоме і нерухоме майно, яке може бути об'єктом права приватної власності (крім майна, нажитого кожним із подружжя під час їх роздільного проживання при фактичному припиненні шлюбу).

Згідно правової позиції Верховного Суду України, викладеної в постанові від 18 вересня 2013 року в справі № 6-66цс13, відповідно до статей 16, 17 Закону України «Про власність», статті 22 КпШС України, який був чинним до 01 січня 2004 року, спільною сумісною власністю визнавалось майно, нажите подружжям за час шлюбу (майно, придбане внаслідок спільної праці членів сімї, чи майно, що є у власності осіб, які ведуть селянське (фермерське) господарство, якщо письмовою угодою відповідно між членами сімї чи членами селянського (фермерського) господарства не передбачено інше, або майно, придбане внаслідок спільної праці громадян, що обєдналися для спільної діяльності, коли укладеною між ними письмовою угодою визначено, що воно є спільною сумісною власністю).

Як встановлено в судовому засіданні, на момент придбання ОСОБА_2 належної ОСОБА_3 1/4 частини будинку № 52 по вул. Стефаника в м. Берегово, останній відбував покарання у вигляді позбавлення волі, призначене вироком Закарпатського обласного суду від 17 березня 1981 року, а тому суд приходить до висновку, що сторони проживали роздільно, і їх шлюб фактично був припинений.

Вищевказаний вирок суду підтверджує також той факт, що належну відповідачеві ОСОБА_3 частину спірного будинку позивачка ОСОБА_2 придбала за свої власні кошти, оскільки вказаним вироком суду ОСОБА_3 було позбавлено волі з конфіскацією усього належного йому майна і право власності останнього на 1/4 частину вищевказаного будинку було припинено внаслідок конфіскації усього належного йому майна за вищевказаним вироком суду.

Відповідно до ч. 2 ст. 28 КпШС України (в редакції, яка була чинною на день придбання позивачкою спірного нерухомого майна), - суд може визнати майно, нажите кожним із подружжя під час їх роздільного проживання при фактичному припиненні шлюбу, власністю кожного з них.

Згідно абз. 2 п. 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя»,- не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто.

При цьому, згідно розяснень, що містяться в абз. 3 п. 30 вищевказаної Постанови Пленуму ВСУ, - якщо за час окремого проживання подружжя після фактичного припинення шлюбних відносин спільне майно його членами не придбавалося, суд відповідно до ч. 6 ст. 57 СК України, може визнати особистою приватною власністю дружини, чоловіка майно, набуте кожним з них за цей період та за вказаних обставин, і провести поділ тільки того майна , що було їхньою спільною власністю до настання таких обставин.

Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК Україн,- право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Оскільки, як встановлено в судовому засіданні 1/4 частина будинку №52 по вул. Стефаника в м. Берегово, яка належала на праві власності ОСОБА_3, була придбана ОСОБА_2 за її власні кошти в період, коли сторони проживали роздільно, а їхній шлюб фактично був припинений, суд приходить до висновку, що зазначена частина спірного будинку не є спільною сумісною власністю подружжя сторін, оскільки вона була придбана не внаслідок спільної праці сторін, а виключно внаслідок праці позивачки ОСОБА_2, а тому вважає визнати особистою приватною власністю ОСОБА_2 1/2 частину житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами, що знаходиться за адресою: Закарпатська область, м. Берегово вул. Стефаника, 52.

За таких обставин, суд вважає позовні вимоги обґрунтованими і такими, що підлягають задоволенню.

Суд також вважає, відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України, стягнути з відповідача в користь позивача 944, 28 грн. судового збору, що був сплачений позивачем при зверненні до суду.

Керуючись ч. 1 ст. 321, ст. 22, ч. 2 ст. 28 Кодексу про шлюб та сім'ю України, п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України №16 від 12 червня 1998 року «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім'ю України», абз. 2 п. 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України №11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», ст.ст. 15, 57-60, 88, 208, 209, 218, 224-226, 292, 294 ЦПК України,-

рішив:

позов задовольнити.

Визнати особистою приватною власністю ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, 1/2 частину житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами, що знаходиться за адресою: Закарпатська область, м. Берегове, вул. Стефаника, 52.

Стягнути з ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2, в користь ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, 944 (дев"ятсот сорок чотири) грн. 28 коп. судового збору, що був сплачений позивачем при зверненні до суду.

З повним текстом рішення сторони можуть ознайомитись 10 липня 2015 року.

Апеляційну скаргу на рішення суду може бути подано протягом десяти днів з дня його проголошення, а особами, які брали участь у справі, але не були присутні в судовому засіданні під час проголошення судового рішення- протягом десяти днів з дня отримання його копії, до апеляційного суду Закарпатської області через цей районний суд.

Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом десяти днів з дня отримання його копії.

Суддя ОСОБА_4.