АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02 липня 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати з цивільних справ Апеляційного суду м. Києва в складі: головуючого: Соколової В.В.

суддів: Усика Г.І., Шахової О.В.,

при секретарі: Троц В.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 10.04.2015 у справі за позовом ОСОБА_1 до Державного підприємства «Державний академічний естрадно-симфонічний оркестр України» про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди,-

Справа № 752/1450/15-ц
№ апеляційного провадження: 22-ц-796/7875/2015
Головуючий у суді першої інстанції: Шевченко Т.М.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Соколова В.В.
В С Т А Н О В И Л А:

28.01.2015 ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом, в якому просила:

поновити її на раніше займаній нею посаді концертмейстера групи альтів в Державному академічному естрадно-симфонічному оркестрі;

стягнути з відповідача на її користь заборгованість по заробітній платі за період з 31.12.2014 по дату винесення рішення та середньомісячний заробіток за час вимушеного прогулу,

стягнути моральну шкоду у розмірі 5000 грн.

Позовні вимоги мотивовані тим, що вона працювала у відповідача на посаді концертмейстера групи альтів на умовах строкових трудових договорів згідно наказів № 78-к від 22.09.2011, № 6-к від 30.01.2012, № 1-к від 01.01.2013, № 1-к від 03.01.2014, про що в трудовій книжці також зроблені відповідні записи. Проте, наказом № 72-к від 01.12.2014 позивача було звільнено з роботи згідно п. 2 ст. 36 КЗпП України у зв'язку із закінченням строку дії трудового договору. Звільнення позивач вважає незаконним, протиправним та необґрунтованим, оскільки відповідачем не було враховано, що при переукладанні трудового договору один чи декілька разів він вважається таким, що укладений на невизначений термін, а тому позивач не може бути звільнена на п. 2 ст. 36 КЗпП України. Також позивач зазначає, що незаконними діями відповідача їй була спричинена моральна шкода, яка полягає в тому, що були втрачені нормальні життєві зв'язки, що вимагає від неї додаткових зусиль для організації свого життя.

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 10.04.2015 відмовлено в задоволені позову ОСОБА_1 до Державного підприємства «Державний академічний естрадно-симфонічний оркестр України» про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди.

Не погоджуючись з рішенням суду, позивачем подано апеляційну скаргу, в якій зазначається про незаконність і необґрунтованість рішення, як ухваленого з порушенням норм матеріального та процесуального права. На думку позивача, суд не звернув уваги на те, що звільнення було здійснено в порушення законодавства про працю, застосовано формальний підхід до вивчення наявних доказів. Вважаючи рішення суду таким, що ухвалене без повного з'ясування обставин справи, які мають значення для її вирішення, просить його скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити заявлені позовні вимоги.

Позивач та її представник в судовому засіданні підтримали апеляційну скаргу з підстав викладених у ній, просили рішення суду скасувати та ухвалити нове про задоволення заявлених позовних вимог в повному обсязі.

Представник відповідача заперечувала проти доводів апеляційної скарги, вважав рішення суду першої інстанції законним і обґрунтованим.

Заслухавши доповідь судді, пояснення сторін, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів виходить з наступного.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що позивач наказом № 1-к від 03.01.2014 була прийнята на роботу на строк з 01 січня по 31 грудня 2014 року та нею було підписано строковий трудовий договір на той самий строк в день укладення такого договору, який є дійсним. Також судом вказано та те, що позивач не пройшла конкурс, правом на оскарження рішення конкурсної комісії та рішення про затвердження його результатів не скористалась, а тому у відповідача були відсутні підстави для укладення з нею нового трудового договору.

Колегія суддів вважає, що висновки суду першої інстанції зроблені на підставі повного та об'єктивного дослідження наданих сторонами доказів та в повній мірі відповідають обставинам справи та вимогам закону.

Судом встановлено, що згідно даних трудової книжки позивач 22.09.2011 була зарахована на посаду в.о. концертмейстера групи альтів Державного академічного естрадно-симфонічного оркестру України на умовах трудового договору.

Наказом №6-к від 30.01.2012 позивача було звільнено з займаної посади згідно п. 2 ст. 36 КЗпП України.

Наказом № 1-к від 02.01.2013 позивача зараховано на посаду концертмейстера групи альтів Державного академічного естрадно-симфонічного оркестру України на умовах трудового договору.

Наказом № 94-к від 02.12.2013 позивача звільнено з роботи згідно п. 1 ст. 36 КЗпП України у зв'язку із закінченням строку дії трудового договору.

Наказом № 1-к від 03.01.2014 позивач зарахована на посаду концертмейстера групи альтів Державного академічного естрадно-симфонічного оркестру України на умовах трудового договору, з 01.01.2014

Наказом № 72-к від 01.12.2014 звільнена з роботи з 31.12. 2014 року згідно п. 2 ст. 36 КЗпП України у зв'язку із закінченням строку дії трудового договору, (а.с. 38)

Матеріали справи також містять копії укладених між сторонами трудових договорів, а саме:

Договір від 02.02.2012 (б/н), за умовами якого позивач зараховується в штат відповідача на посаду концертмейстера групи альтів на період з 02 лютого по 31 грудня 2012 року (а.с.12-13);

Договір від 01.01.2013 № 11, за умовами якого позивач була зарахована в штат відповідача на посаду концертмейстера групи альтів на період з 01 січня по 31 грудня 2013 року. (а.с.14-15)

Договір від 01.01.2014 № 9, за умовами якого позивач була зарахована в штат відповідача на посаду концертмейстера групи альтів на період з 01 січня по 31 грудня 2014 року. (а.с.16-17)

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 39-1 КЗпП України трудові договори, що були переукладені один чи декілька разів, за винятком випадків, передбачених ч. 2 ст. 23, вважаються такими, що укладені на невизначений строк.

Таким чином, переукладення строкового трудового договору у випадках, що підпадають під дію ч.2 ст. 23 КЗпП, не надає строковому трудовому договору характеру безстрокового, тобто укладеного на невизначений строк. Отже ключове значення має визначення чи підпадає укладений між сторонами договір під дію ч. 2 ст. 23 КЗпП.

Так, ч.2 ст. 23 КЗпП України встановлено, що строковий трудовий договір укладається у випадках, коли трудові відносини не можуть бути встановлені на невизначений строк з урахуванням характеру наступної роботи, або умов її виконання, або інтересів працівника та в інших випадках, передбачених законодавчими актами.

Тобто роботодавець (як одна із сторін трудового договору) має право пропонувати укладення строкового трудового договору у випадках передбачених законодавчими актами.

В даному випадку правовідносини, що склались між сторонами підпадають під дію Закону України «Про культуру», положення ст. 21 якого визначають, що формування кадрового складу (художнього та артистичного, крім технічного персоналу) закладів культури здійснюється на конкурсній основі. За результатами конкурсу укладається трудовий договір у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.

Таким чином, даним Законом передбачено як укладення трудового договору, так проходження конкурсу на заміщення посади художнього та артистичного персоналу закладів культури, виключення встановлюється лише для технічного персоналу, до якого посада позивача не відноситься.

Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів вважає необґрунтованими доводи апеляційної скарги позивача щодо безстроковості укладеного між сторонами трудового договору в порядку встановленому ч. 2 ст. 39-1 КЗпП.

Згідно п.2 ст.36 КЗпП України підставами припинення трудового є закінчення строку (пункти 2 і 3 статті 23), крім випадків, коли трудові відносини фактично тривають і жодна з сторін не поставила вимогу про їх припинення.

Тобто п.2 ст. 36 КЗпП передбачає можливість припинення трудового договору у зв'язку з закінчення його строку. При цьому, припинення трудового договору по закінченню строку не потребує заяви чи якогось іншого волевиявлення працівника, оскільки свою волю він вже виразив, коли підписав договір з визначеним строком трудового договору, одночасно виразивши і волю на припинення такого трудового договору по закінченню строку на якій він був укладений. Власник також не зобов'язаний попереджувати чи іншими чином інформувати працівника про майбутнє звільнення. Закон лише вказує на те, що якщо після закінчення строку дії трудового договору трудові відносини фактично тривають і жодна із сторін не вимагає їх припинення, дія цього договору вважається продовженою на невизначений строк (п.2 ч. 1 ст. 23, ч.1 ст. 39-1 КЗпП України).

Сторонами у даній справі узгоджений строк дії договору датою 31.12.2014. 01.12.2014 роботодавець, як одна із сторін трудового договору, заявив вимогу про припинення трудового договору видавши наказ про звільнення позивача з 31.12.2014, тобто в останній день дії договору. А отже твердження позивача про незаконність її звільнення позивача з підстав закінчення строку дії трудового договору не знайшли свого підтвердження в ході розгляду справи.

Посилання позивача на відсутність процедури проведення конкурсу не можуть бути прийняті до уваги суду, оскільки процедура проведення конкурсу передбачена для зайняття посади і не впливає на вирішення питання щодо законності звільнення позивача. Твердження про неможливість проведення конкурсу, так як посада не була вакантною, а була зайнята нею, не заслуговують на увагу, оскільки після 31.12.2014, з дня закінчення дії трудового договору з особою яка займає цю посаду, вказана посада вважається вакантною.

Оскільки позовні вимоги про стягнення середнього заробітку та відшкодування моральної шкоди є похідними від позовних вимог про поновлення на роботі та залежать від їх вирішення, як вірно вказав суд першої інстанції, то і підстави для їх задоволення відсутні.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає вимогам закону, зібраним доказам, обставинам справи і підстав для його скасування з мотивів, викладених в апеляційній скарзі, не вбачається.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313-315 ЦПК України, колегія суддів,-

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - відхилити.

Рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 10.04.2015 - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: