У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 травня 2015 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючогоКузнєцова В.О.,
суддів: Ізмайлової Т.Л., Мартинюка В.І., Мостової Г.І., Наумчука М.І.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа - ОСОБА_3, про стягнення аліментів на утримання повнолітньої дитини, яка навчається, та додаткових витрат та за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1, ОСОБА_4, Національного університету харчових технологій про визнання договору недійсним, за касаційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Лубенського міськрайонного суду Полтавської області від 31 жовтня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Полтавської області від 09 грудня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У липні 2014 року ОСОБА_1 звернулася до суду із зазначеним позовом, посилаючись на те, що 14 липня 1995 року вона зареєструвала шлюб з відповідачем. Під час шлюбу (ІНФОРМАЦІЯ_1) народилася дочка - ОСОБА_3. У 1998 році шлюб було розірвано. У 2013 році дочка вступила до Національного університету харчових технологій на денну комерційну форму навчання, вартість навчання в якому складає 12 500 грн на рік, крім цього, донька проживає в гуртожитку, за який сплачується 1 450 грн на рік. Термін навчання - до 30 червня 2017 року. Відповідач не бере участі у витратах на навчання та проживання в гуртожитку їхньої дочки, у зв'язку із чим позивач звернувся до суду з указаним позовом.

Посилаючись на вказані обставини, позивач просив стягнути з ОСОБА_2 на її користь аліменти на утримання повнолітньої доньки ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 народження, яка продовжує навчання, у розмірі ј частки з усіх видів його заробітку (доходу), але не менше одного неоподатковуваного мінімуму доходів громадян щомісяця, починаючи з дня пред'явлення позову та до закінчення навчання останньої, чи до досягнення дитиною двадцятитрирічного віку, - з урахуванням того, яка із зазначених обставин настане першою. Також просив стягнути з відповідача на його користь Ѕ частини додаткових витрат з оплати навчання у вищому навчальному закладі з 01 вересня 2013 року по 30 червня 2014 року в розмірі 6 250 грн, та Ѕ частини додаткових витрат за проживання доньки в гуртожитку в сумі 725 грн.

Крім цього, позивач просив стягувати з відповідача на його користь Ѕ частини додаткових витрат з оплати за навчання їх спільної дитини, які будуть проведені нею за час навчання з вересня 2014 року до закінчення донькою навчання чи до досягнення нею 23-річного віку.

24 вересня 2014 року ОСОБА_1 в особі свого представника - ОСОБА_5 подала до суду заяву про збільшення позовних вимог та просила стягнути з відповідача на її користь аліменти на утримання дитини до досягнення нею 23 років у зв'язку з продовженням навчання у розмірі 50 % від заробітку (доходу).

Ухвалою Лубенського міськрайонного суду Полтавської області від 22 серпня 2014 року позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа - ОСОБА_3., про стягнення аліментів на утримання повнолітньої дитини, яка навчається, та додаткових витрат в частині позовних вимог про стягнення з ОСОБА_2 на користь позивача Ѕ частини додаткових витрат з оплати за навчання їх спільної дитини, які будуть проведені за навчання з вересня 2014 року до закінчення нею навчання чи до досягнення нею 23-річного віку, у зв'язку із тим, яка із зазначених обставин настане першою, - залишено без розгляду з підстав, передбачених п. 5 ч. 1 ст. 207 ЦПК України.

У серпні 2014 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1, ОСОБА_3, Національного університету харчових технологій (далі - НУХТ) про визнання договору недійсним, мотивуючи свої вимоги тим, що ОСОБА_3. навчається в НУХТ за договором від 12 серпня 2013 року, який укладений між ОСОБА_1, ОСОБА_3 та НУХТ. Вказаний договір передбачає надання університетом освітньої послуги та оплати цієї послуги в сумі 50 000 грн за весь час навчання. На день укладання цього договору його донька ОСОБА_3. була неповнолітньою, а тому відповідно до ст. 32 ЦК України для укладання цієї угоди повинна була отримати згоду обох батьків, проте він, як батько дитини, такої згоди не надавав. Разом із тим цей договір породжує для нього правові наслідки у формі сплати частини вартості навчання. Відповідно до ч. 2 ст. 222 ЦК України правочин, вчинений неповнолітньою особою за межами її цивільної дієздатності без згоди батьків (усиновлювачів), піклувальників, може бути визнаний судом недійсним за позовом заінтересованої особи. З цих підстав ОСОБА_2 просив визнати недійсним договір від 12 серпня 2013 року, укладений між ОСОБА_1, ОСОБА_3 і НУХТ.

Ухвалою Лубенського міськрайонного суду Полтавської області від 24 вересня 2014 року позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа - ОСОБА_3., про стягнення аліментів на утримання повнолітньої дитини, яка навчається, та додаткових витрат об'єднано в одне провадження з позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1, ОСОБА_3, НУХТ про визнання договору недійсним.

Рішенням Лубенського міськрайонного суду Полтавської області від 31 жовтня 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Полтавської області від 09 грудня 2014 року, позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_2 аліменти на користь ОСОБА_1 на утримання ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 народження, студентки Національного університету харчових технологій в розмірі ј частини всіх видів заробітку (доходу) щомісячно, починаючи з 24 липня 2014 року на період навчання, але не більше ніж до досягнення дитиною 23-річного віку.

Рішення в частині стягнення аліментів за один місяць допущено до негайного виконання. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь держави судовий збір в розмірі 243 грн 60 коп. У задоволенні іншої частини позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

У задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1, ОСОБА_3, НУХТ про визнання договору недійсним відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_2 порушує питання про скасування оскаржуваних рішень судів в частині задоволених вимог позивача про стягнення аліментів та відмови у задоволенні зустрічного позову про визнання недійсним договору із ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 та задоволення позову ОСОБА_2, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Судами встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 з 14 липня 1995 року перебували в зареєстрованому шлюбі, мають спільну дитину - дочку ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 народження. 25 березня 1998 року їх шлюб розірвано.

12 серпня 2013 року між ОСОБА_1 (замовником), ОСОБА_3 (студентом) та НУХТ (виконавцем) укладено договір № Б13-ГСд020 про навчання і підготовку фахівця освітньо-кваліфікаційного рівня бакалавр в указаному навчальному закладі.

Відповідно до п. п. 1.1, 3.1, 4.1, 5.2 договору виконавець бере на себе зобов'язання за рахунок коштів замовника надати освітню послугу, а саме: здійснити навчання і підготовку студента за освітньо-кваліфікаційним рівнем бакалавр на денній формі навчання за напрямом підготовки готельно-ресторанна справа на факультеті ІГТБ за період з 01 вересня 2013 року по 30 червня 2017 року.

На замовника (ОСОБА_1) покладено обов'язок щодо своєчасного внесення плати за освітню послугу в розмірах та у строки, що встановлені цим договором.

На студента (ОСОБА_3.) покладено обов'язок у повному обсязі якісно засвоїти теоретичний, практичний і виробничий курс навчання, включені в навчальний план відповідної спеціальності, набути знання, вміння та навики згідно з освітньо-кваліфікаційною характеристикою спеціальності.

Згідно з вищезазначеним договором загальна вартість освітньої послуги становить 50 000 грн 00 коп.

ОСОБА_3. зареєстрована та тимчасово на час навчання проживає в гуртожитку в м. Києві, за який сплачує 1 450 грн на рік. У зв'язку із навчанням ніде не працює та ніяких доходів не має, на даний час не одружена та перебуває на утриманні матері.

ОСОБА_1 працює у Приватному акціонерному товаристві «Дика орхідея, Україна», її середня заробітна плата за 2013 рік складала 1 803 грн 57 коп.; за 2014 рік - 2 171 грн 05 коп.

ОСОБА_2 працює директором загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів, його середньомісячна заробітна плата за 2013 рік складала 4 075 грн 93 коп.; за 2014 рік - 4 553 грн 47 коп.

ОСОБА_2 участі в утриманні повнолітньої доньки, яка навчається, не бере.

Задовольняючи частково позовні вимоги про стягнення аліментів, суд першої інстанції, з яким погодився і суд апеляційної інстанції, керуючись положеннями ст. ст. 191, 198, 199, 200 СК України, встановивши, що повнолітня донька ОСОБА_3., яка не досягла 23-річного віку, продовжує навчання, ніяких доходів немає, перебуває на утримані матері і у зв'язку з цим потребує матеріальної допомоги, і батько ОСОБА_2 може надати таку допомогу, дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог ОСОБА_1 в цій частині, стягнувши на її користь аліменти на утримання повнолітньої доньки в розмірі ј частини всіх видів заробітку (доходу) щомісячно. При визначенні розміру аліментів на повнолітню дочку суд керувався ст. 182 СК України, а також відповідно до ч. 2 ст. 200 СК України взяв до уваги можливість надання утримання другим з батьків.

Проте з такими висновками судів погодитися не можна.

Відповідно до ст. 199 СК України <nau://ukr/2947-14|st199>, якщо повнолітні дочка, син продовжують навчання і у зв'язку з цим потребують матеріальної допомоги, батьки зобов'язані утримувати їх до досягнення двадцяти трьох років за умови, що вони можуть надавати матеріальну допомогу. Право на утримання припиняється у разі припинення навчання. Право на звернення до суду з позовом про стягнення аліментів має той з батьків, з ким проживає дочка, син, а також самі дочка, син, які продовжують навчання.

Відповідно до ст. 3 ЦПК України та ст. 199 СК України право на звернення до суду з позовом про стягнення аліментів має той з батьків, з ким проживає дочка та син. За змістом зазначених статей ОСОБА_1 має право звернутися з позовом. Однак такий позов міг бути поданий в інтересах повнолітньої, яка повинна бути позивачем у зазначеній справі, а з урахуванням того, що остання є дієздатною, то аліменти мають бути стягнуті на її, а не інших осіб, користь, в тому числі коли такі особи наділені правом звернення до суду з позовом в інтересах інших осіб.

Ці положення закону при вирішенні позову ОСОБА_1 не враховані, аліменти стягнуті на користь матері повнолітньої.

При перевірці законності рішення суду першої інстанції апеляційний суд відповідно до ст. ст. 303, 304 ЦПК України допущених помилок не усунув.

Допущенні судами порушення норм процесуального права (ст. ст. 10, 60, 179 ЦПК України) унеможливили встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, тому оскаржувані рішення в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на її користь на утримання повнолітньої ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 народження, у розмірі ј частини всіх видів заробітку (доходу) щомісячно, починаючи з 24 липня 2014 року на період навчання, до досягнення дитиною 23-річного віку не можуть вважатися законними і обґрунтованими, у зв'язку із чим вони підлягають скасуванню у повному обсязі із передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Відмовляючи у задоволенні зустрічного позову про визнання недійсним договору від 12 серпня 2013 року, укладеного між ОСОБА_1, ОСОБА_3 і НУХТ, суд першої інстанції, з яким погодився і суд апеляційної інстанції, керуючись ст. ст. 32, 203, 222 ЦК України та встановивши, що за змістом оспорюваного договору зобов'язання по оплаті навчання покладено на матір - ОСОБА_1, неповнолітня на час укладання угоди донька ОСОБА_3. не несе зобов'язання майнового характеру, дійшов висновку про те, підстави, з якими закон пов'язує недійсність правочину, відсутні.

Відповідно до ст. 32 ЦК України, крім правочинів, передбачених статтею 31 цього Кодексу, фізична особа у віці від чотирнадцяти до вісімнадцяти років (неповнолітня особа) має право: 1) самостійно розпоряджатися своїм заробітком, стипендією або іншими доходами; 2) самостійно здійснювати права на результати інтелектуальної, творчої діяльності, що охороняються законом; 3) бути учасником (засновником) юридичних осіб, якщо це не заборонено законом або установчими документами юридичної особи; 4) самостійно укладати договір банківського вкладу (рахунку) та розпоряджатися вкладом, внесеним нею на своє ім'я (грошовими коштами на рахунку).

Неповнолітня особа вчиняє інші правочини за згодою батьків (усиновлювачів) або піклувальників.

Відповідно до ч. ч. 1, 6 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Відповідно до ч. ч. 1, 3 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до ч. 2 ст. 222 ЦК України правочин, вчинений неповнолітньою особою за межами її цивільної дієздатності без згоди батьків (усиновлювачів), піклувальників, може бути визнаний судом недійсним за позовом заінтересованої особи.

Отже, ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні зустрічних позовних вимог про визнання недійсним договору, суди повно та об'єктивно встановили фактичні обставини справи щодо дотримання вимог, необхідних для чинності оспорюваного правочину, правильно визначили спірні правовідносини та обґрунтовано виходили із положень ч. ч. 1, 6 ст. 203, ч. ч. 1, 3 ст. 215, ч. 2 ст. 222 ЦК України.

Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку, що під час розгляду справи в цій частині судами допущені порушення норм матеріального або процесуального права, які передбачені ст. ст. 338-341 ЦПК України як підстави для скасування рішення, касаційна скарга підлягає відхиленню, а рішення судів першої та апеляційної інстанцій в частині вирішення зустрічних позовних вимог ОСОБА_2 про визнання недійсним договору залишається без змін.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Лубенського міськрайонного суду Полтавської області від 31 жовтня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Полтавської області від 09 грудня 2014 року в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на її користь на утримання повнолітньої ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 народження, у розмірі ј частини всіх видів заробітку (доходу) щомісячно, починаючи з 24 липня 2014 року на період навчання, до досягнення дитиною 23-річного віку скасувати, передати справу в цій частині на новий розгляд до суду першої інстанції.

В іншій частині рішення Лубенського міськрайонного суду Полтавської області від 31 жовтня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Полтавської області від 09 грудня 2014 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Судді: В.О. Кузнєцов Т.Л. Ізмайлова В.І. Мартинюк Г.І. Мостова М.І. Наумчук