У х в а л а

іменем україни

09 вересня 2015 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Червинської М.Є.,

суддів: Леванчука А.О., Мазур Л.М.,

Писаної Т.О., Юровської Г.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до міського голови м. Рівне, ОСОБА_4, управління Держземагенства у м. Рівне Рівненської області про визнання недійсним державного акта на право власності на земельну ділянку,

за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення апеляційного суду Рівненської області від 01 квітня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У жовтні 2014 року ОСОБА_3 звернулася до суду з указаним позовом, в якому просила визнати недійсним державний акт на право приватної власності на землю серії НОМЕР_1, виданий на ім'я ОСОБА_4 та зареєстрованого за № 70.

На обґрунтування позовних вимог позивачка посилалась на те, що спірний державний акт виданий ОСОБА_4 на підставі рішення Рівненської міської ради від 26 грудня 2001 року № 596 «Про передачу земельних ділянок у приватну власність та надання їх у постійне користування», яке було визнано частково нечинним та скасовано постановою Рівненського міського суду від 29 травня 2014 року, залишеною без змін ухвалою Житомирського апеляційного адміністративного суду від 30 вересня 2014 року, в частині передачі у власність ОСОБА_5 та ОСОБА_4 земельних ділянок по АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2.

Позивачка вважала, що державний акт виданий з порушенням вимог, передбачених ст. ст. 116, 117, 118 ЗК України та п. 1.12, 1.4 Інструкції про порядок складання, видачі, реєстрації і зберігання державних актів на право приватної власності на землю, оскільки частина земельної ділянки, переданої у власність ОСОБА_4, відноситься до земель загального користування та порушує права позивачки як співвласника будинку і як громадянки України.

У зв'язку з вказаним вище просила задовольнити позов.

Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 25 грудня 2014 року позов задоволено.

Визнано недійсним державний акт на право приватної власності на землю на ім'я ОСОБА_4, серії НОМЕР_1, зареєстрований у Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 70.

Рішенням апеляційного суду Рівненської області від 01 квітня 2015 року апеляційну скаргу ОСОБА_4, подану його представником - адвокатом Твердим М.К. задоволено, рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 25 грудня 2014 року скасовано та ухвалено нове рішення про відмову в задоволенні позову.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У касаційній скарзі ОСОБА_3, мотивуючи свої доводи неправильним застосуванням судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, просить скасувати рішення суду апеляційної інстанції і залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги та заперечення на касаційну скаргу представника ОСОБА_4 - Твердого М.К., колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Суд першої інстанції, ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог, виходив із того, що оспорюваний державний акт на право власності на землю виданий на підставі рішення Рівненської міської ради, яке в частині передачі у власність ОСОБА_4 земельної ділянки площею 0,0308 га визнано недійсним, у зв'язку з чим наявність вказаного державного акта порушує права позивачки і вона правомірно звернулась за їх захистом до суду.

Апеляційний суд, скасовуючи рішення місцевого суду та відмовляючи у задоволенні позову, дійшов висновку про недоведеність позивачкою факту порушення її прав.

Згідно зі ст. ст. 213, 214 ЦПК України рішення суду <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/T041618.html> повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/T041618.html> посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/T041618.html>, які були досліджені в судовому засіданні.

Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувались вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Колегія суддів касаційного суду вважає, що зазначеним вимогам рішення суду апеляційної інстанції не відповідає із наступних підстав.

Судами попередніх інстанцій встановлено та підтверджується матеріалами справи, що відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого 15 квітня 2008 року державним нотаріусом Рівненської державної нотаріальної контори та зареєстрованого в реєстрі за № 1-369, ОСОБА_3 є власником Ѕ частини будинку АДРЕСА_3 (а. с. 5, 6).

Будинок по АДРЕСА_2 належить відповідачу ОСОБА_4, а за адресою АДРЕСА_1 - ОСОБА_5

Рішенням Рівненської міської ради від 26 грудня 2001 року № 596 «Про передачу земельних ділянок у приватну власність та надання їх у постійне користування» (п. 22 додатку) у власність ОСОБА_4 передано земельну ділянку площею 309 кв. м для обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд по АДРЕСА_2 (а. с. 10).

На підставі вказаного рішення Рівненської міської ради відповідачу ОСОБА_4 виданий державний акт на право власності на землю серії НОМЕР_1, зареєстрований у Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 70 (а. с. 14).

Державний акт на право власності на земельну ділянку по АДРЕСА_1 ОСОБА_5 не видавався.

Апеляційний суд, відмовляючи у задоволенні позову виходив з того, що за первинними документами Держземагентства та технічною документацією зі складання державного акта на право власності на землю по АДРЕСА_2 земельна ділянка ОСОБА_4 не межує із тупіковим проїздом, який відображений на плані як проїзд до господарства позивачки, а тому останньою не доведено факту порушення її прав.

Разом з тим, як вбачається із виписки з рішення № 297 виконкому Рівненської районної ради депутатів трудящих від 18 липня 1967 року, під будівництво житлового будинку по АДРЕСА_1 була відведена земельна ділянка площею 0,06 га, в той час як рішенням Рівненської міської ради від 26 грудня 2001 року співвласникам будинку АДРЕСА_1 було передано у власність земельну ділянку загальною площею 617 кв. м, тобто на 17 кв. м більше, ніж було виділено під забудову вказаного будинку.

Постановою Рівненського міського суду від 29 травня 2014 року, залишеною без змін ухвалою Житомирського апеляційного адміністративного суду від 30 вересня 2014 року, визнано частково нечинним та скасовано рішення Рівненської міської ради від 26 грудня 2001 року № 596 «Про передачу земельних ділянок у приватну власність та надання їх у постійне користування», а саме в частині передачі у власність ОСОБА_5 земельної ділянки площею 309 кв. м для обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд по АДРЕСА_1 (п. 21 додатку) та в частині передачі у власність ОСОБА_4 земельної ділянки площею 308 кв. м для обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд по АДРЕСА_2 (п. 22 додатку).

Крім того, Житомирським апеляційним адміністративним судом в ухвалі від 30 вересня 2014 року встановлено, що рішення Рівненської міської ради від 26 грудня 2001 року прийняте з порушенням вимог Земельного кодексу України (1991 року), оскільки ОСОБА_5 та ОСОБА_4 передано у власність частину проїзду по АДРЕСА_1 площею 17 кв. м, що у свою чергу призвело до порушення прав позивачки, як співвласника будинку та присабидної ділянки, до яких вона має право під'їжджати даним проїздом та має право як громадянка України вільно користуватися землями загального користування для проходу та проїзду, а тому є помилковим твердження ОСОБА_5 та ОСОБА_4 про те, що оскаржуваним рішенням не порушено права позивачки (а. с. 11-13).

Частиною ч. 3 ст. 61 ЦПК України передбачено, що обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Статтями 116, 118 ЗК України визначено підстави й порядок набуття громадянами і юридичними особами права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності.

Державний акт на право приватної власності на землю видається на підставі рішення органу місцевого самоврядування або органу виконавчої влади, тому вирішення питання про правомірність видачі державного акта безпосередньо залежить від законності рішення, на підставі якого такий акт виданий, і дотримання вимог, передбачених земельним законодавством, зокрема статтями 116, 118 ЗК України.

Аналогічна права позиція викладена у постановах Верховного Суду України у справах від 25 червня 2014 року № 6-67цс14 та від 23 жовтня 2013 року № 6-93цс13.

Суд першої інстанції з дотриманням вимог ст. ст. 212, 213 ЦПК України, встановивши фактичні обставини справи та надавши правильну оцінку всім зібраним у справі доказам, дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для задоволення позову.

Апеляційний суд у порушення вимог ст. 212 ЦПК України, скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення, вищезазначених вимог закону до уваги не взяв, належним чином доводів сторін не перевірив, на підставі тих же доказів, що досліджував і оцінював районний суд, дійшов помилкового висновку про недоведеність позивачкою факту порушення її прав.

Ураховуючи викладене, колегія суддів дійшла висновку, що під час встановлення фактичних обставин справи судом першої інстанції дотримані норми процесуального права, рішення суду відповідає вимогам матеріального права, а тому скасоване апеляційним судом в цій частині помилково.

Відповідно до положень ст. 339 ЦПК України, установивши, що апеляційним судом <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/T041618.html> скасовано судове рішення <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/T041618.html>, ухвалене згідно із законом, суд касаційної інстанції <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/T041618.html> скасовує судове рішення суду апеляційної інстанції і залишає в силі рішення суду першої інстанції <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/T041618.html>.

Зважаючи на вищевикладене та керуючись ст. ст. 336, 339, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення апеляційного суду Рівненської області від 01 квітня 2015 року скасувати, а рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 25 грудня 2014 року залишити в силі.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий М.Є. Червинська

Судді: А.О. Леванчук

Л.М. Мазур

Т.О. Писана

Г.В. Юровська