У Х В А Л А

Іменем України

06 липня 2015 року м. Ужгород

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Закарпатської області

у складі : головуючого судді Мацунича М.В.

суддів : Куштана Б.П., Панька В.Ф.

з участю секретаря : Дашковської С.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Ужгород цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 в інтересах якої на підставі довіреності діє представник ОСОБА_2 на рішення Ужгородського міськрайонного суду від 08 квітня 2015 року по справі за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства Універсал Банк про захист прав споживача шляхом визнання недійсними, деяких пунктів кредитного договору, -

в с т а н о в и л а :

У серпні 2014 року ОСОБА_1 в інтересах якої на підставі довіреності діє представник ОСОБА_2 звернувся в суд із позовною вимогою про визнання положень підпункту 1.3.2. пункту 1.3. Кредитного договору № BL2899 від 31.03.2008 року укладеного між ВАТ Універсал Банк та ОСОБА_1, несправедливими, та в звязку із цим, визнання такого підпункту, недійсним. Згодом у грудні 2014 року ОСОБА_1 в інтересах якої на підставі довіреності діє представник ОСОБА_2 збільшив позовні вимоги, які полягали також у визнанні пункту 7.3. Кредитного договору № BL2899 від 31.03.2008 року укладеного між ВАТ Універсал Банк та ОСОБА_1, недійсним. Позовні вимоги мотивував тим, що умови кредитного договору викладені в супереч норм ЗУ Про захист прав споживачів.

Рішенням Ужгородського міськрайонного суду від 08 квітня 2015 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 в інтересах якої на підставі довіреності діє представник ОСОБА_2 відмовлено за пропуском строку позовної давності.

ОСОБА_1 в інтересах якої на підставі довіреності діє представник ОСОБА_2, подав на рішення суду апеляційну скаргу в якій просить скасувати таке, і ухвалити нове рішення про задоволення позову. При цьому посилається на те, що рішення суду не відповідає вимогам норм матеріального права й ухвалено в порушення норм процесуального права.

У судовому засіданні апеляційної інстанції, представник апелянта в особі ОСОБА_2 підтримав, вимоги скарги з наведених у ній підстав.

ПАТ Універсал Банк в судове засідання не зявився, та про розгляд справи повідомлений у належний спосіб і заяви про причини неявки, чи про відкладення розгляду справи, суду не подав. Відповідно до вимог ч. 2 ст. 305 ЦПК України та зважуючи на приписи ст. 303-1 ЦПК України, колегія суддів вважає за можливе розглядати скаргу за їх відсутності.

Протягом судового розгляду судом першої інстанції встановлено, що підпункт 1.3.2. пункту 1.3. Кредитного договору № BL2899 від 31.03.2008 року на момент укладення сторонами даного договору, уже містив визначений розмір відсоткової ставки, яка збільшувалась лише в разі порушення умов договору, та була відома позичальнику. А несправедливими умовами договору є встановлення непропорційно великої суми компенсації. Спірним пунктом встановлено розмір відсотків, а не суму компенсації при невиконанні споживачем зобовязань за договором. Вимоги пункту 7.3. Кредитного договору № BL2899 від 31.03.2008 року не знайшли свого доведення, а тому являються необґрунтованими, та не підлягають задоволенню.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення особи, яка бере участь у справі, та дослідивши матеріали справи й перевіривши доводи, викладені в апеляційній скарзі, колегія суддів дійшла до думки, що апеляційну скаргу слід відхилити, виходячи з наступних мотивів.

За правилами ч. 1 ст. 303 і ч. 1 ст. 304 ЦПК України - під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Справа розглядається апеляційним судом за правилами, встановленими для розгляду справи судом першої інстанції, з винятками й доповненнями, встановленими законом.

Згідно вимог ч. 1 ст. 10, ч. 1 ст. 11, ч. 1 ст. 60, ч. 2 ст. 59 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, у межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Згідно із ч. 1 ст. 179 ЦПК України предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи (причини пропуску строку позовної давності тощо) і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги ОСОБА_1 в інтересах якої на підставі довіреності діє представник ОСОБА_2 зазначав, що суд першої інстанції безпідставно не застосував приписи ч. 5 ст. 11 , п. 5 ч. 3 ч.ч. 5 і 7 ст. 18 ЗУ Про захист прав споживачів до положень підпункту 1.3.2. пункту 1.3. Кредитного договору № BL2899 від 31.03.2008 року по визнанню такого несправедливим і недійсним. Суд не встановив факт невідповідності умов п. 7.3. Кредитного договору № BL2899 від 31.03.2008 року вимогам ч. 3 ст. 11 ЗУ Про захист прав споживачів і не застосував норми ч. 3 ст. 6, ч. 1 ст. 203 і ч. 1 ст. 215 ЦК України. Вийшов за межі позовних вимог та встановив обставини, які не були предметом позову, але знайшли своє відображення в абзацах 4 і 8 другої сторінки рішення суду.

Проте такі доводи апеляційної скарги не стосуються спірних правовідносин з огляду на наступні обставини.

Звертаючись у суд із позовними вимогами, ОСОБА_1 в інтересах якої на підставі довіреності діє представник ОСОБА_2 мотивував такі тим, що зміст підпункту 1.3.2. пункту 1.3. Кредитного договору № BL2899 від 31.03.2008 року в якому йдеться про встановлення підвищеної процентної ставки у взаємозвязку зі статтями 536, 549 і 611 ЦК України дає підстави для висновку, що підвищена процентна ставка є компенсацією за несвоєчасне виконання позивачем зобовязань за договором.

Виходячи зі змісту підпункту 1.3.2. пункту 1.3. Кредитного договору № BL2899 від 31.03.2008 року укладеного між ВАТ Універсал Банк та ОСОБА_1, за користування кредитними коштами понад строк кредитування (або терміни погашення за Графіком погашення кредиту), встановленого цим Договором, процентна ставка встановлюється в розмірі 23% річних. Із цього слідує, що позичальник у разі наявності прострочених платежів по тілу кредиту, за подальше користування такими кредитними коштами повинен сплачувати вже більший розмір процентів.

Зазначена умова підпункту 1.3.2. пункту 1.3. Кредитного договору № BL2899 від 31.03.2008 року відповідає загальним вимогам ст. 536 ЦК України, яка передбачає, що боржник за користування чужими грошовими коштами, зобовязаний сплачувати проценти, розмір яких встановлюється договором.

За наявності в Позичальника умов, які не давали йому можливість зрозуміти зміст підпункту 1.3.2. пункту 1.3. Кредитного договору № BL2899 від 31.03.2008 року, то останній вправі був звернутись під час укладення договору або вже після укладення такого до ВАТ Універсал Банк із вимогою про витлумачення змісту правочину. А при не погодженні з таким тлумаченням, звернутись до суду з вимогою про тлумачення змісту правочину, ст. 213 ЦК України. Цього, ОСОБА_1 не зробила, а тому, таке її твердження, що збільшена процентна ставка є санкцією за порушення зобовязання не може мати правового значення для застосування підпункту 1.3.2. пункту 1.3. Кредитного договору № BL2899 від 31.03.2008 року в такому контексті.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 у 2012 році оспорила зміст підпункту 1.3.3. пункту 1.3. Кредитного договору № BL2899 від 31.03.2008 року. В іншій частині Кредитний договір № BL2899 від 31.03.2008 року не було нею оскаржено. Зазначене свідчить про те, що ОСОБА_1 погодилась з відповідністю її інтересам та вимогам чинного законодавства умов Кредитного договору № BL2899 від 31.03.2008 року. Такі дії ОСОБА_1, свідчать про прояв її волі стосовно оскарження конкретної норми, а в іншій частині правочину про втілення волі, щодо встановлення правовідносин у кредитних зобовязаннях.

А рішенням Ужгородського міськрайонного суду від 22.08.2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Закарпатської області від 02.12.2014 року, відмовлено ОСОБА_1 у визнанні кредитного договору частково недійсним.

Стосовно посилання позивачки на норми ч. 5 ст. 11 і п. 5 ч. 3 ст. 18 ЗУ Про захист прав споживачів як на підставу задоволення своєї вимоги, колегія суддів звертає увагу на таке.

Як передбачено ч. 5 ст. 11 ЗУ Про захист прав споживачів до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими:

1) для надання кредиту необхідно передати як забезпечення повну суму або частину суми кредиту чи використати її повністю або частково для покладення на депозит, або викупу цінних паперів, або інших фінансових інструментів, крім випадків, коли споживач одержує за таким депозитом, такими цінними паперами чи іншими фінансовими інструментами таку ж або більшу відсоткову ставку, як і ставка за його кредитом;

2) споживач зобов'язаний під час укладення договору укласти інший договір із кредитодавцем або третьою особою, визначеною кредитодавцем, крім випадків, коли укладення такого договору вимагається законодавством та/або коли витрати за таким договором прямо передбачені у складі сукупної вартості кредиту для споживача;

3) передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки;

4) встановлюються дискримінаційні стосовно споживача правила зміни відсоткової ставки.

А п. 5 ч. 3 ст. 18 передбачено, що несправедливими є, зокрема, умови договору про: встановлення вимоги щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації (понад пятдесят відсотків вартості продукції) у разі невиконання ним зобовязань за договором.

Дослідивши зміст цього підпункту, колегія суддів зазначає, що в такому йдеться про сплату компенсації за невиконання споживачем зобовязань за договором.

Виходячи із приписів ст. 611 ЦК України в разі порушення зобовязання настають правові наслідки, установлені договором або законом: зокрема, сплата неустойки. Та ч. 3 ст. 549 ЦК України передбачено, що пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобовязання за кожен день прострочення виконання.

У той же час у підпункті 1.3.2. пункту 1.3. Кредитного договору № BL2899 від 31.03.2008 року йдеться про збільшену процентну ставку за користування простроченими платежами по тілу кредиту. А не про сплату компенсації за невиконання споживачем зобовязань за кредитним договором № BL2899 від 31.03.2008 року.

Посилання позивача на інформаційне повідомлення банку від 05.03.2008 року, що підвищена процентна ставка, це є пеня за невиконання умов договору, саме по собі не може підміняти умови Кредитного договору № BL2899 від 31.03.2008 року, яке не несе жодних зобовязальних наслідків для позичальника. А тому, колегія суддів розцінює таке як повідомлення позичальника, яке не може змінювати зміст підпункту 1.3.2. пункту 1.3. Кредитного договору № BL2899 від 31.03.2008 року. Так-як зміна умов правочину, здійснюється укладенням додаткового Договору, чого не було здійснено сторонами.

Встановивши дані обставини, які свідчать про різні підстави, суд першої інстанції підставно відмовив у визнанні несправедливим умов підпункту 1.3.2. пункту 1.3. Кредитного договору № BL2899 від 31.03.2008 року, та у визнанні такого недійсним.

Відносно визнання умов п. 7.3. Кредитного договору № BL2899 від 31.03.2008 року, недійсними, колегія суддів виходить із наступного.

Заявляючи дану вимогу, позивач зазначав, що умови п. 7.3. Кредитного договору № BL2899 від 31.03.2008 року передбачають передачу ВАТ Універсал Банк персональних даних позивачки необмеженому колу третіх осіб із невизначеним колом предмету діяльності.

Виходячи зі змісту умов п. 7.3. Кредитного договору № BL2899 від 31.03.2008 року, Позичальник надав Банку згоду та право збирати, і поширювати персональні дані позичальника в звязку з укладенням та виконанням даного Кредитного договору. З даного пункту вбачається, що поширення персональних даних позичальника, третім особам, здійснюється за умови, що це необхідно для діяльності Банку в звязку з укладеним кредитним договором, та за дотримання і з урахуванням вимог законодавства про захист персональних даних.

Зазначене вказує на те, що позивачем надано Банку право на поширення його персональних даних, лише для цілей виконання умов Кредитного договору і то з дотриманням певних умов, які повязані із захистом персональних даних. Виходячи із цього, умови п. 7.3. Кредитного договору № BL2899 від 31.03.2008 року не суперечать вимогам ч. 3 ст. 11 ЗУ Про захист прав споживачів. У матеріалах справи відсутні докази того, що ВАТ Універсал Банк поширив особисті персональні дані ОСОБА_1 не на виконання умов кредитного договору. Та в разі наявності такого порушення, Банк як фінансова установа, несе відповідальність перед позичальником, згідно із ЗУ Про захист персональних даних, абзац 4 ч. 3 ст. 11 ЗУ Про захист прав споживачів.

На підтвердження своїх вимог, позивач посилався на вимоги абзацу 2 ч. 3 ст. 6 ЦК України в якому йдеться про те, що сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обовязковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами.

У даному випадку, позивач мав на увазі приписи ч. 3 ст. 11 ЗУ Про захист прав споживачів. Проте, дослідивши зміст даної частини, колегія суддів не встановила прямої заборони із приводу того, що сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд, виходячи із загальних начал, та з урахуванням виниклих правовідносин, абзац 1 ч. 3 ст. 6 ЦК України.

За таких обставин, суд першої інстанції, підставно відмовив у визнанні недійсним пункту 7.3. Кредитного договору № BL2899 від 31.03.2008 року, оскільки, дані вимоги не знайшли свого доведення, а тому являються необґрунтованими.

Не можна визнати обґрунтованими доводи апелянта із приводу того, що суд першої інстанції вийшов за межі позовних вимог та встановив обставини, які не були предметом позову, але знайшли своє відображення в абзацах 4 і 8 другого аркушу мотивувальної частини рішення суду.

Наведені судом обставини в абзаці 4 другого аркушу мотивувальної частини стосуються обставин справи, які встановлені судом виходячи зі змісту Кредитного договору № BL2899 від 31.03.2008 року, та такі відповідають матеріалам справи і вимогам абзацу 3 ч. 4 ст. 11 ЗУ Про захист прав споживачів. Такі наведені судом як характеризуючи ознаки Кредитного договору і не являються висновками суду з якими суд повязує відмову від позову. А тому, зазначене не може свідчити про вихід суду за межі позову.

Відносно обставин наведених в абзаці 8 другого аркушу мотивувальної частини рішення. То такі стосуються тих доводів, які повязані із запереченнями позивача щодо підвищення відсоткової ставки з 11,5% до 23%. І при цьому, позивач посилався на ч. 5 ст. 11 ЗУ Про захист прав споживачів в якій йдеться, зокрема й про те, що до Договорів застосовуються положення цього Закону стосовно несправедливих умов в договорі, де містяться положення згідно з яким як передбачено: п. 4 цієї частини, встановлюються дискримінаційні стосовно споживача правила зміни відсоткової ставки. У цьому контексті суд і послався на п. 4 ч. 5 ст. 11 ЗУ Про захист прав споживачів, та за загальними обставинами це не може являтись підставою для визнання недійсним підпункту 1.3.2. пункту 1.3. Кредитного договору № BL2899 від 31.03.2008 року.

Інші доводи апеляційної скарги не впливають на правильність висновків суду першої інстанції, а тому не можуть бути взятими колегією суддів до уваги.

Позаяк доводи апеляційної скарги, не знайшли свого доведення, і при цьому не спростовують висновків суду першої інстанції та вище наведеного, а тому колегія суддів у відповідності до вимог передбачених ст. ст. 213, 308 ЦПК України дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції, без змін.

Ураховуючи наведене та керуючись вимогами статей 307, 308, 314, 315 і 319 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а :

апеляційну скаргу ОСОБА_1 в інтересах якої на підставі довіреності діє представник ОСОБА_2, відхилити.

Рішення Ужгородського міськрайонного суду від 08 квітня 2015 року, залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів із дня набрання нею законної сили.

Головуючий : __________________ Судді : _________________

_________________