Ухвала іменем україни
09 вересня 2015 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючогоЧервинської М.Є.,
суддів: Леванчука А.О., Мазур Л.М., Писаної Т.О., Юровської Г.В.,
розглянувши у судовому засіданні справу за позовом комунального підприємства «Теплові мережі Ізмаїлтеплокомуненерго» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, за касаційною скаргою комунального підприємства «Теплові мережі Ізмаїлтеплокомуненерго» на рішення апеляційного суду Одеської області від 31 березня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У грудні 2014 року комунальне підприємство «Теплові мережі Ізмаїлтеплокомуненерго» (далі - КП «Теплові мережі Ізмаїлтеплокомуненерго») звернулося до суду з позовом, в якому зазначало, що ОСОБА_1 є власником квартири АДРЕСА_1 Відповідачка самостійно відключилися від мереж теплопостачання, тому з грудня 2007 року послуги з теплопостачання та обслуговування теплових мереж їй не надавалися.

На підставі наведеного вище КП «Теплові мережі Ізмаїлтеплокомуненерго» просило суд стягнути з ОСОБА_1 на свою користь заборгованість за послуги теплопостачання у розмірі 13 162 грн 42 коп., а також судові витрати.

Пізніше, уточнивши позовні вимоги, позивач просив суд стягнути заборгованість, визначену на 01 вересня 2014 року.

Рішенням Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області

від 04 листопада 2014 року у задоволенні позову КП «Теплові мережі Ізмаїлтеплокомуненерго» відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Одеської області від 31 березня 2015 року рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове рішення, яким позов КП «Теплові мережі Ізмаїлтеплокомуненерго» задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь КП «Теплові мережі Ізмаїлтеплокомуненерго» заборгованість за послуги теплопостачання в сумі 7 576 грн 52 коп.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У решті позову відмовлено.

У касаційній скарзі КП «Теплові мережі Ізмаїлтеплокомуненерго» просить скасувати рішення суду апеляційної інстанції та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити, обґрунтовуючи свої вимоги порушенням судом норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що підстави для стягнення заборгованості за послуги з теплопостачання відсутні, оскільки з грудня 2007 року такі послуги відповідачеві не надавалися у зв'язку з відключенням від мережі централізованого теплопостачання.

Частково задовольняючи позов, апеляційний суд виходив із того, що відповідач не виконала своїх зобов'язань перед позивачем, допустила заборгованість, яка підлягає стягненню у межах строку позовної давності.

Проте погодитись з таким висновком апеляційного суду не можна.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати; 7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; 8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Рішення апеляційного суду зазначеним вимогам закону не відповідає.

Судами встановлено, що ОСОБА_1 є власником квартири АДРЕСА_1

КП «Теплові мережі Ізмаїлтеплокомуненерго», як виробник теплової енергії, надає послуги з централізованого опалення населенню, у тому числі і відповідачу.

Оскільки із січня 2008 року відповідач не оплачує надані послуги, утворилась заборгованість у розмірі 13 162 грн 42 коп.

Звертаючись до суду з указаним позовом, позивач просив стягнути на його користь з ОСОБА_1 заборгованість за надані послуги за період із січня 2008 року по серпень 2014 року, посилаючись на те, що 04 жовтня 2013 року Ізмаїльським міськрайонним судом Одеської області було видано судовий наказ про стягнення заборгованості за надані відповідачу послуги, проте ухвалою цього суду від 07 листопада 2013 року його було скасовано, тобто було переривання позовної давності.

Стягуючи заборгованість з вересня 2011 року, суд вважав, що видача судового наказу не може вважатися перериванням перебігу позовної давності, оскільки позовна давність переривається лише у разі пред'явлення позову, а не при видачі судового наказу.

При цьому апеляційний суд не врахував наступне.

З матеріалів справи вбачається, що 04 жовтня 2013 року Ізмаїльським міськрайонним судом Одеської області було видано судовий наказ, за яким з ОСОБА_1 на користь КП «Теплові мережі Ізмаїлтеплокомуненерго» було стягнуто заборгованість із сплати за послуги з теплопостачання у розмірі 14 192 грн 80 коп.

Ухвалою Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 07 листопада 2013 року зазначений судовий наказ скасовано.

Згідно із ч. 1 ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Згідно з ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Відповідно до ч. 2 ст. 264 ЦК України позовна давність переривається у разі пред'явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, на яку має право позивач.

У ч. 1 ст. 95 ЦПК України зазначено, що судовий наказ є особливою формою судового рішення про стягнення з боржника грошових коштів чи витребування майна за заявою особи, якій належить право такої вимоги.

Ураховуючи те, що судовий захист позивача на стягнення заборгованості за надані послуги може бути реалізовано як у позовному провадженні, так і шляхом видачі судового наказу як особливої форми судового рішення, подання кредитором заяви про видачу судового наказу в порядку, передбаченому розділом ІІ ЦПК України, перериває перебіг строку позовної давності.

Апеляційний суд у порушення ст. ст. 214, 303, 315 ЦПК України зазначене не врахував, не визначився з початком перебігу позовної давності, його перериванням та дійшов передчасного висновку про те, що підлягає стягненню заборгованість у межах строку позовної давності за три роки, що передують зверненню до суду з даним позовом.

Ураховуючи те, що фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, апеляційним судом не встановлені, рішення апеляційного суду не відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для його скасування із передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу комунального підприємства «Теплові мережі Ізмаїлтеплокомуненерго» задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Одеської області від 31 березня 2015 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий М.Є. Червинська
Судді: А.О. Леванчук Л.М. Мазур Т.О. Писана Г.В. Юровська