Провадження № 22-ц/780/3066/15 Доповідач у 2 інстанції Приходько К. П.
Категорія 58 08.07.2015
РІШЕННЯ

Іменем України

08 липня 2015 року колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Київської області в складі:

головуючого Приходька К.П.,

суддів Голуб С.А., Гуль В.В.,

при секретарі: Ромашині І.В.,

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на заочне рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 14 грудня 2012 року за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 , третя особа: Служба у справах дітей Білоцерківської міської ради про надання дозволу на оформлення проїзного документу дитини та дозволу на виїзд за межі України,-

встановила:

у вересні 2012 року позивач звернувся до суду з вказаним позовом.

Обгрунтовував його тим, що з відповідачкою ОСОБА_2 перебував у шлюбі, від якого мають двох неповнолітніх дітей, які проживають з позивачем по справі, та фактично знаходяться на його утриманні.

Зазначав, що з відповідачкою постійно виникають конфліктні ситуації, вона не надає дозвіл на тимчасовий виїзд дітей за кордон, через що позивач з синами не зміг виїхати влітку 2012 року на відпочинок до Греції. Старший син сторін займається спортом, часто виїжджає за кордон на змагання, але відповідачка на чисельні звернення позивача за дозволом на виїзд дітей за кордон відповідає відмовою, що і вимусило позивача звернутися до суду.

Позивач просив суд дозволити неповнолітньому ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1, малолітньому ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_2 без згоди та супроводу матері ОСОБА_2 тимчасово виїжджати за межі України та виїжджати до інших країн світу до досягнення ними шістнадцятирічного віку та надати дозвіл на оформлення відповідних проїзних документів дітей для виїзду за кордон.

Заочним рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 14 грудня 2012 року позов задоволено.

Дозволено неповнолітньому ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1, без згоди та супроводу матері ОСОБА_2 тимчасово виїжджати за межі України та виїжджати до інших країн світу на весь час до досягнення ОСОБА_4 шістнадцятирічного віку.

Дозволено неповнолітньому ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_2, без згоди та супроводу матері ОСОБА_2 тимчасово виїжджати за межі України та виїжджати до інших країн світу на весь час до досягнення ОСОБА_4 шістнадцятирічного віку.

Дозволенооформлення проїзного документу дитини для виїзду за кордон неповнолітньому ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1, без згоди матері ОСОБА_2 .

Дозволено оформлення проїзного документу дитини для виїзду за кордон неповнолітньому ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_2, без згоди матері ОСОБА_2.

Не погоджуючись з вказаним рішенням ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, в якій просила скасувати заочне рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 14 грудня 2012 року та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позову відмовити. Зазначила, що рішення в незаконне, ухвалене в результаті неправильного застосування норм матеріального та процесуального права.

Також зазначила, що рішення прийняте без повного з»ясування всіх обставин справи.

В доводах апеляційної скарги зазначає, що позивачем не подано доказів того, що вона не надавала згоду на поїздку дітей за кордон. Крім того, судом першої інстанції не враховані нотаріально укладені між позивачем та відповідачкою договори від 03.03.2011 року про спільну участь у вихованні дітей.

Колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

У відповідності до ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним та обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з»ясованих обставин справи, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом першої інстанції встановлено, що сторони по справі є батьками дітей : ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_2 Наведене стверджується свідоцтвами про народження дітей (а.с.14,15).

Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду 05.05.2010 року шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 було розірвано, при цьому було визначено місце проживання старшого їхнього сина ОСОБА_4 2000р.н. з батьком, позивачем по справі, а місцем проживання меншого сина ОСОБА_5 2005 р.н. - з мамою, відповідачем по справі.

У відповідності до довідки Шкарівської сільської ради від 14.12.2012 р. за №02-18-1702 діти - ОСОБА_4, ОСОБА_5 перебувають на утриманні свого батька ОСОБА_3 і фактично проживають разом з ним в АДРЕСА_1.

Відповідно до ст.141 СК України мати, батько мають рівні права та обов»язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов»язків щодо дитини.

Відповідно до вимог ст.157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов»язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею.

Статтею 313 ЦК України визначено, що фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції, виходив з того, що відповідачка ухиляється від надання дозволу на виїзд дітей за кордон для її відпочинку, навчання та оздоровлення, чим порушує інтереси малолітніх дітей, а тому позов підлягав задоволенню шляхом надання дітям дозволу без згоди та супроводу матері ОСОБА_2 тимчасово виїжджати за межі України та виїжджати до інших країн світу на весь час до досягнення ними шістнадцятирічного віку, з оформленням відповідних документів.

Проте, з таким висновком суду першої інстанції погодитись не можна.

Конвенцією ООН про права дитини передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (частина 1 статті 3 Конвенції ООН).

Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування (частина 1 статті 18 цієї Конвенції).

Статтею 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України.

Стаття 313 ЦК України передбачає, що особа, яка досягла шістнадцяти років, має право на вільний самостійний виїзд за межі України. Особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними.

Однак, статтею 6 Сімейного кодексу України визначено, що правовий статус дитини має особа до досягнення нею повноліття. Малолітньою вважається дитина до досягнення нею чотирнадцяти років. Неповнолітньою вважається дитина у віці від чотирнадцяти до вісімнадцяти років.

Порядок виїзду за кордон дітей громадян України встановлено, зокрема, Законом України «Про порядок виїзду з України і в»їзду в Україну громадян України» від 21.01.1994 р. №3857-ХІІ та Правилами перетинання державного кордону громадянами України, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 27.01.1995 р. №57.

Відповідно до пункту 3 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 27.01.1995 р. №57 виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, здійснюється лише за згодою обох батьків (усиновлювачів, піклувальників) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених батьками.

У відповідності з частиною 2 статті 4 Законом України «Про порядок виїзду з України і в»їзду в Україну громадян України» оформлення проїзного документа дитини провадиться на підставі нотаріально засвідченого клопотання батьків або законних представників батьків чи дітей у разі потреби самостійного виїзду неповнолітнього за кордон. У клопотанні зазначаються відомості про дитину, а також про відсутність обставин, що обмежують відповідно до цього Закону право на виїзд за кордон (лише для дітей віком від 14 до 18 років).

За відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду.

Відповідно до пункту 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27.01.1995 р. №57 виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску.

Вирішуючи спір суд першої інстанцій, у порушення вимог статей 212-214 ЦПК України, на зазначене уваги не звернув, не в повній мірі визначився з характером спірних правовідносин та правовою нормою, що підлягає застосуванню, не врахував необхідність зазначення в судовому рішенні, ухваленому за результатами розгляду вказаної категорії справ, терміну вивезення дітей за кордон та країни, до яких дозволяється виїзд дітям без згоди матері, не визначився із правовою підставою надання дозволу на виїзд дітям за відсутності згоди матері без обмеження будь-яким терміном та без зазначення країн, в яку дозволяється виїзд дітям, не врахував, що надання за рішенням суду дозволу на майбутнє на багаторазові короткочасні виїзди дітям за кордон без згоди матері суперечить вищевказаним нормам матеріального права, які визначають рівність прав та обов»язків батьків відносно виховання дітей, що може призвести до фактичного позбавлення матері дітей передбаченої законодавством можливості брати участь у їх вихованні та можливості спілкування з нею.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення про відмову в задоволенні позову не ґрунтується на вимогах закону, висновки суду не відповідають фактичним обставинам справи, що у відповідності до вимог ст.309 ЦПК України є підставою до скасування рішення та ухвалення нового рішення про відмову у задоволенні позову.

Керуючись ст.ст.209,218,303,307,309,314,315 ЦПК України, колегія судів, -

вирішила :

апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Заочне рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 14 грудня 2012 року скасувати і ухвалити нове рішення.

У задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_2, третя особа: Служба у справах дітей Білоцерківської міської ради про надання дозволу на оформлення проїзного документу дитини та дозволу на виїзд за межі України, відмовити.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржене у касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий

Судді