Апеляційний суд Житомирської області
Категорія 53 Доповідач Шевчук А. М.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 липня 2015 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Житомирської області в складі:

головуючого судді: Шевчук А.М.,

суддів: Заполовського В.Й., Забродського М.І.,

з участю секретаря судового засідання: Кучерявого О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Житомирі

цивільну справу за позовом Концерну радіомовлення, радіозв'язку та телебачення до ОСОБА_1 про розірвання трудового договору та звільнення працівника

за апеляційною скаргою Концерну радіомовлення, радіозв'язку та телебачення

на рішення Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 20 березня 2015 року,-

в с т а н о в и л а:

У грудні 2014 року Концерн радіомовлення, радіозв'язку та телебачення (далі - Концерн РРТ) звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 Просив розірвати трудовий договір із відповідачем та звільнити його з посади начальника відділу з контролю за використанням державної власності Концерну РРТ згідно п.4 ч.1 статті 40 КЗпП України. В обґрунтування позову посилався на те, що зі ОСОБА_1 укладено безстроковий трудовий договір. Останній не з'являється на роботу для дачі пояснень щодо відсутності на роботі упродовж тривалого періоду. Концерн РРТ зазначає, що не має можливості звільнити відповідача з роботи, оскільки накладення дисциплінарного стягнення, в тому числі звільнення, у відсутності працівника законодавством не передбачено. Перед звільненням працівник має надати письмові пояснення щодо відсутності на роботі, роботодавець зобов'язаний ознайомити працівника з наказом про звільнення з роботи під підпис, а також у день звільнення провести з працівником розрахунок та видати йому трудову книжку.

Рішенням Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 20 березня 2015 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, Концерн РРТ подав апеляційну скаргу. Просить рішення скасувати та ухвалити нове, яким позов задовольнити в повному обсязі. Вважає, що рішення суду першої інстанції ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права. Зокрема, посилається на те, що ст.16 ЦК України передбачає такий спосіб захисту цивільного права як припинення правовідношення, тобто розірвання договору. Суд не вправі відмовити в прийнятті позовної заяви лише з тієї підстави, що вимоги можуть бути розглянуті в передбаченому законом досудовому порядку. У позові викладені обставини, які свідчать про наявність між позивачем та відповідачем індивідуального трудового спору. Концерном РРТ надано достатньо доказів, які вказують на вчинення відповідачем прогулу, однак, без присутності працівника на роботі накласти на нього дисциплінарне стягнення неможливо.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів, викладених в апеляційній скарзі, колегія суддів вважає, що скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ст.21 КЗпП України трудовий договір це угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.15 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин.

Доводи апеляційної скарги відносно того, суд не вправі відмовити в прийнятті позовної заяви лише з тієї підстави, що вимоги можуть бути розглянуті в передбаченому законом досудовому порядку не заслуговують на увагу, оскільки ухвалою від 19 січня 2015 року відкрито провадження у даній цивільній справі.

Із матеріалів справи вбачається та судом установлено, що наказом президента Концерну РРТ №11/ок ОСОБА_1 був прийнятий на роботу з 04 березня 2008 року на посаду юрисконсульта 1-ї категорії (а.с.8). Між сторонами укладений безстроковий трудовий договір.

Відповідач 10 лютого 2014 року переведений на посаду начальника відділу з контролю за використанням державної власності. (а.с.12-14).

Таким чином, між сторонами виникли трудові відносини та має місце трудовий спір.

Згідно ст.3 КЗпП України законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.

Відповідно до змісту ч.1 ст.36 КЗпП України однією із підстав припинення трудового договору є розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу (стаття 40 КЗпП України), у тому числі, у випадку, коли має місце прогул (п.4 ч.1 ст.40 КЗпП України).

Звільнення є заходом стягнення за порушення трудової дисципліни. Пленум Верхового Суду України визнає звільнення з підстав, передбачених п.4 ч.1 ст.40 КЗпП України, дисциплінарним стягненням (п.22 постанови ПВСУ від 06 листопада 1992 року №9 (з наступними змінами) «Про практику розгляду судами трудових спорів»).

Частина 1 ст.147-1 КЗпП України надає право застосування дисциплінарного стягнення тому органу, який здійснює прийняття на роботу даного працівника.

З огляду на викладене вище, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції обґрунтовано дійшов висновку, що органом, який уповноважений (правомочний) прийняти рішення про звільнення відповідача з займаної ним посади з підстав, передбачених п.4 ч.1 ст.40 КЗпП України, є позивач, як його роботодавець, який приймав на роботу ОСОБА_1, а не суд, а відтак законно відмовив у задоволенні заявлених вимог.

Посилання в апеляційній скарзі на правову позицію, висловлену Верховним Судом України у своїй постанові від 21 травня 2012 року у справі №6-20цс11 щодо способу захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав та інтересів, не видається коректним, приймаючи до уваги те, що висновки стосуються такого способу забезпечення виконання зобов'язання, як порука, що випливає із цивільних, а не трудових відносин.

Теза відносно того, що без присутності працівника на роботі накласти на нього дисциплінарне стягнення неможливо є надуманою, оскільки дотриматися порядку звільнення з ініціативи адміністрації можливо і без присутності працівника на роботі.

Інші доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують та додаткового правового обґрунтування, з огляду на викладене вище, не потребують.

Таким чином, суд першої інстанції повно встановив обставини справи, висновки їм відповідають, правильно застосував норми матеріального права при дотриманні норм процесуального права, доводи, викладені в апеляційній скарзі, висновків суду не спростовують, а тому рішення суду, згідно ст.308 ЦПК України, колегія суддів апеляційного суду залишає без змін.

Рішення законне та обґрунтоване. Підстав для його скасування не вбачається.

Керуючись ст.ст.209,303,304,307,308,313-315 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу Концерну радіомовлення, радіозв'язку та телебачення відхилити.

Рішення Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 20 березня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий:

Судді: