Справа №442/2887/15-ц
Провадження №2/442/1082/2015
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 серпня 2015 року Дрогобицький міськрайонний суд Львівської області

в складі:

головуючого судді Івасівки А.П.

при секретарі Нестір А.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Дрогобичі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, та зустрічним позовом ОСОБА_2 в інтересах малолітніх дітей ОСОБА_3, ОСОБА_4 до ОСОБА_1, третьої особи Органу опіки та піклування Дрогобицької державної адміністрації про усунення перешкод у користуванні жилим приміщенням та вселення, -

ВСТАНОВИВ :

Позивачка - відповідачка ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до відповідачки, в якому просить визнати її та ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, такими, що втратили право на користування житловим приміщенням будинком №24, по вул. Миру, с. Летня Дрогобицького району. В обґрунтування позову, покликається на те, що він являється власником вказаного будинку. Однак у даному будинку, згідно будинкової книги, крім неї зареєстровані ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2, та її доньки, (для неї внуки) ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1. Такі особи зареєстровані та проживали з її дозволу, однак на даний час не проживають. Разом з тим, відповідачка не сплачує комунальні платежі, не отримує кореспонденцію за даною адресою, особистих речей в будинку не має.

Відповідачка позивачка ОСОБА_2, в своїх та інтересах малолітніх дітей ОСОБА_3, ОСОБА_4 звернулася до суду з зустрічним позовом до позивачки відповідачки ОСОБА_1, в якому просить вселити її та дітей в житловий будинок №24, що по вул. Миру, с. Летня Дрогобицького району та зобовязати ОСОБА_1 не чинити їй перешкоди в проживанні в такому будинку.

В обґрунтування зустрічного позову покликається на те, що вона з 24.04.2012 року, а діти з народження зареєстровані у спірному будинку. Вона була зареєстрована за місцем проживання свого чоловіка, а діти по місцю проживання батьків. 23.05.20014 року її чоловік ОСОБА_5 помер. Його мати ОСОБА_1 після смерті сина почала заперечувати, щоб вона разом з дітьми проживали у її будинку, влаштовувала сварки і вони вимушені були піти жити до її мами.

Так як на її руках двоє близнят, вона сама не могла їх доглядати і тому в липні 2014 році, після постійних сварок та образ, вона вимушена була піти проживати до своєї матері по вул. Нова, 36, с. Летня Дрогобицького району. Однак, в будинку її матері не достатньо житлової площі для їхнього проживання, є лише дві кімнати. В такому будинку, окрім матері, проживає батько ОСОБА_6 (пенсіонер), її сестра (інвалід з дитинства з загальним захворюванням, яка потребує проживання в окремій кімнаті). Тому це не найкраще місце проживання для неї та двох близнят.

В будинку, який має дві кімнати і кухню, позивачки відповідачки на даний час ніхто не проживає. Вона проживає разом з чоловіком в сусідньому селі. Тому, звичайно в інтересах дітей та кращих побутових умов. Це місце проживання більше підходить їй та дітям, ніж те, в якому вони тепер проживають.

Покликання про те, що жодних речей у спірному будинку не має, не відповідає дійсності.

Коли позивачка відповідачка створила нестерпні умови для проживання, вони були змушені покинути житло, залишивши : холодильник, диван, компютерний стіл, крісла, тумбочку та свої особисті речі. Крім цього, за життя чоловіка вони за спільні кошти купили та встановили в будинку три вікна, купили металічні двері, які чоловік не встиг встановити і вони знаходяться в гаражі. Крім цього, чоловік купив плити для заміни підлоги у всьому будинку, які також зберігаються в гаражі. Для ремонту будинку чоловік на їхні спільні кошти купив та привіз автомашину піску та каміння, які знаходься біля будинку. Таке свідчить, що вона мала намір з сімєю проживати у спірному будинку, так як чоловік у такому проживав з дитинства. ОСОБА_6 через погане відношення позивачки-відповідачки до неї та дітей, вона вимушена піти проживати до матері. Позивачка відповідачка нікого не допускала до неї та дітей і вона була позбавлена можливості будь-якої допомоги в догляді за дітьми. Так жити вона не могла, але тепер діти більші і вона може повернутися жити по місцю своєї реєстрації.

В судовому засіданні позивачка-відповідачка ОСОБА_1 та її представник ОСОБА_7 первісні позовні вимоги підтримали та дали пояснення, які по суті, змісту і мотивам відповідають викладеному в первісній позовній заяві, яку просили задоволити. В зустрічному позові просили відмовити. ОСОБА_1 доповнила, жодних перешкод щодо користування вищевказаним житлом відповідачці позивачці не чинилося. Відносини з нею погані, сорок днів після смерті чоловіка (її сина) не пройшло як невістка святкувала день народження. Згодом у спірний будинок прийшла проживати баба відповідачки-позивачки, яка ховала ключі від житла. Вона ( ОСОБА_1 О,М.) їздить ночувати у спірний будинок, вдень знаходиться в с. Опарі. Не заперечує, щоб діти проживали у спірному будинку.

Відповідачка - позивачка ОСОБА_1П та її представник ОСОБА_8 проти первісного позову заперечили, зустрічний підтримали та просили його задоволити, пояснивши, що поведінка відповідачки щодо не проживання у спірному житлі була вимушеною, оскільки її вигнали. В спірному житлі залишились її речі. ОСОБА_1, мати її покійного чоловіка, сама запропонувала їх зареєструвати у житлі. Тому в такому вони проводили ремонтні роботи. Після смерті чоловіка, вона сама боялась ночувати у будинку, тому попросила свою бабу ночувати разом, однак ОСОБА_1 вигнала її. У неї та дітей іншого житла немає. Ініціатором виселення з спірного житла є ОСОБА_1, і робила такі спроби ще за життя чоловіка, а її сина. Вона не відмовляється від сплати комунальних послуг за обслуговування будинку.

Представник третьої особи органу опіки та піклування Дрогобицької державної адміністрації ОСОБА_9, відносно задоволення первісного позову заперечила через його безпідставність, просила звернути суд увагу на те, що ОСОБА_2 разом з дітьми була змушена покинути житло через конфлікти. На даний час діти мають погані умови проживання. Зустрічний позов поданий в інтересах дітей, тому просила його задоволити.

Суд, заслухавши пояснення учасників судового засідання, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази у сукупності, дійшов висновку, що первісний позов не підлягає до задоволення, зустрічний позов слід задоволити частково з наступних міркувань.

Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає справу не інакше як за зверненням фізичної особи, поданою згідно вимог ЦПК України, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Позивачка відповідачка ОСОБА_1 є власником житлового будинку №24, з господарськими будівлями, що по вул. Миру в с. Летня Дрогобицького району Львівської області (а.с. 4- свідоцтво про право на спадщину за законом від 21.03.2002 року, посвідченого державним нотаріусом Першої Дрогобицької державної нотаріальної контори ОСОБА_10В.).

Відповідно до копії будинкової книги, у зазначеному вище житловому будинку є зареєстрованими, зокрема, позивач-відповідачка ОСОБА_1 та відповідачка-позивачка ОСОБА_2 (дружина покійного сина ОСОБА_1М.) з 01.10. 2003 року та її доньки ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 (внуки для ОСОБА_1М.) з 22.06.2012 року на постійній основі проживання (а.с.5-8), які згідно акту Летнянської сільської ради за №45 від 03.03.2015 року, з липня 2014 року не проживають.

Судом також приймаються до уваги покази свідків, допитаних у судовому засіданні:

ОСОБА_11, чоловіка позивачки-відповідачки ОСОБА_1, який дав суду покази про те, що з невісткою відповідачкою позивачкою ОСОБА_2 він та його дружина перебувають у поганих відносинах. Він проживає у ІНФОРМАЦІЯ_3, а дружина у с. Летня Дрогобицького району, де така веде господарство. ОСОБА_2 з червня 2014 року не проживає у спірному будинку, з її слів через те, що боїться там бути. Вважає, що невістка може проживати у своєї матері. У спірному будинку є речі невістки холодильник, диван, іграшки. Ремонті роботи вона не проводила у спірному житлі. Вікна у такому замінював ще син.

ОСОБА_12, рідної сестри відповідачки-позивачки ОСОБА_1, яка дала суду покази про те, що на даний час відносини з ОСОБА_1 погані. ОСОБА_1 має місце для проживання, а її сестра ні. ОСОБА_1 ще до народження дітей ОСОБА_2 залишила спірний будинок. ОСОБА_2 з покійним чоловіком встановили вікна у спірному будинку. ОСОБА_2 ОСОБА_1 виганяла з будинку, викидала її одяг. На даний час ОСОБА_2 проживає у своєї матері, однак там не можливо проживати через малу житлову площу і кількість осіб, які там проживають. У спірному будинку залишились речі ОСОБА_2, вона не з власної волі покинула такий будинок.

Наведені покази свідків спростовують доводи позовних вимог, та свідчать про те, що ОСОБА_2 не втратила інтерес до спірного житла, що сторона позивачки-відповідачки налаштована неприязно відносно відповідачки.

Відповідно до ст. 310 ЦК України фізична особа має право на місце проживання. Фізична особа має право на вільний вибір місця проживання та його зміну, крім випадків, встановлених законом.

Частинами 1, 2, 4 ст. 311 ЦК України передбачено, що житло фізичної особи є недоторканним. Проникнення до житла чи до іншого володіння фізичної особи, проведення в ньому огляду чи обшуку може відбутися лише за вмотивованим рішенням суду. Фізична особа не може бути виселена або іншим чином примусово позбавлена житла, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до ч. 3 ст. 9 ЖК Української РСР ніхто не може бути виселений із займаного житлового приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Згідно з ст. 156 ЖК Української РСР члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. За згодою власника будинку (квартири) член його сім'ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім'ї. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно. Члени сім'ї власника будинку (квартири) зобов'язані дбайливо ставитися до жилого будинку (квартири). До членів сім'ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім'ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу.

Під час розгляду справи судом з'ясовано, що ОСОБА_2 разом з дітьми зареєстрована в спірній квартирі за згодою ОСОБА_1 на постійній основі проживання в установленому законом порядку.

В п.15 постанови №9 Пленуму Верховного Суду України від 1 листопада 1996 р. „Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя" роз'яснено, що при розгляді спорів про право користування жилим приміщенням необхідно брати до уваги, що ст. 33 Конституції гарантує кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, свободу пересування та вільний вибір місця проживання. Це означає, що наявність чи відсутність прописки самі по собі не можуть бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилась туди як член сім'ї наймача (власника) приміщення, або ж для відмови їй у цьому.

Пунктом 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 12.04.1985 року «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України», із змінами, внесеними згідно з Постановами Пленуму Верховного Суду України № 2 вiд 10.03.1989 року, № 13, від 25.12.92 року, № 15 від 25.05.1998 року, роз'яснено, що у справах про визнання наймача або члена його сім'ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (ст. 71 ЖК), необхідно з'ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. В разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім'ї тощо) суд може продовжити пропущений строк.

ОСОБА_2 разом з дітьми фактично вимушено була покинути житло, що сторонами не оспорюється та приймається судом до уваги.

Відповідно до правових позиції Європейського суду з прав людини, а саме до п. 1 ст. 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод (далі - Конвенція), кожній особі окрім інших прав гарантується право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла.

Це покладає на Україну в особі її державних органів зобов'язання «вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав» (рішення у справі Powell and Rayner vs. the U.K. від 21.02.1990 p.). Такий загальний захист поширюється як на власника житла (рішення у справі Gillow vs. the U.K. від 24.11.1986 p.), так і на наймача (рішення у справі Larkos vs. Cyprus від 18.02.1999 p.).

Пункт 2 ст. 8 Конвенції чітко визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених в п. 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров'я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню.

У національному законодавстві та судовій практиці право на житло гарантоване людині ст. 47, 48 Конституції України.

Крім того, втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою. Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві. Враховуючи, що виселення є серйозним втручанням у право особи на повагу до її житла, суд надає особливої ваги процесуальним гарантіям, наданим особі в процесі прийняття рішення. Зокрема, навіть якщо законне право на зайняття приміщення припинено, особа вправі мати можливість, щоб співрозмірність заходу була визначена незалежним судом у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції. Відсутність обґрунтування в судовому рішенні підстав застосування законодавства, навіть якщо формальні вимоги було дотримано, може серед інших факторів братися до уваги при вирішенні питання, чи встановлено справедливий баланс заходом, що оскаржується.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст.. 61 цього кодексу.

Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів в їх сукупності.

Доводи позивача про те, що ОСОБА_2 втратила інтерес до спірного будинку, оскільки не сплачувала комунальних послуг, суд не приймає до уваги, оскільки власником будинку являється ОСОБА_1, яка не пред'являла позову до відповідачки про стягнення з неї сплачених комунальних послуг.

Крім цього, суд бере до уваги, що іншого житла у ОСОБА_2 та її дітей не має, житло її батьків не виявляється спроможним забезпечити житлову площу (така становить 16,4 кв.м., а загальна 49,3 кв.м. з урахуванням що в такій проживають три особи, одна з яких є інвалідом а.с.24,25 28, 30-31) для таких.

Разом з тим, ОСОБА_1 покликається на ст. 71 ЖК України як на підставу для визнання ОСОБА_2 та дітей такими що втратили право користування жилим приміщення, як таких, що не проживають протягом шести місяців, тобто з червня 2014 року, однак таке не відповідає нормам матеріального права, оскільки ОСОБА_2 та діти належать до членів сім»ї ОСОБА_1, а у випадку належності підстав, можуть бути визнанні втратившими право користуванн,я якщо не проживають без поважних причин протягом року часу, чого на момент звернення з позовом не існувало (ст. 156 ЖК України).

Більше того, відповідно до вимог ч. 2, 3 ст. 18 Закону України "Про охорону дитинства" діти - члени сім'ї власника житлового приміщення мають право користування займаним приміщенням на рівні з власником.

Згідно із ч. 3 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. У разі спору місце проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років визначається органом опіки та піклування або судом, що стороною позички також не враховано.

Відповідно до ч. 1 ст. 3 Закону "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" реєстрація - це внесення відомостей до паспортного документа про місце проживання або місце перебування із зазначенням адреси житла особи та внесення цих даних до реєстраційного обліку відповідного органу спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади з питань реєстрації.

Згідно з Конвенцією про права дитини Організації Об'єднаних Націй, що була ратифікована Постановою Верховної ОСОБА_9 України 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, статті 3, в усіх діях що до дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов'язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів.

Таким чином, суд, на основі всебічного, повного, об'єктивного та безпосереднього з'ясування фактичних обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, оцінивши наявні у справі докази за своїм внутрішнім переконанням, зясувавши їх достатність і взаємний зв'язок у сукупності, з урахуванням наведеного приходить до висновку про те, що позовні вимоги є недоведеними, ОСОБА_2 та її діти, не були відсутні у спірному житловому приміщенні понад встановлений законом строк, і не можуть бути визнаними такими, що втратили право користування цим приміщенням. Разом з тим, тимчасова відсутність у спірному житлі була зумовлена поважними причинами, зокрема із конфліктними стосунками зі ОСОБА_1. вимушеною поведінкою щодо не проживання; тимчасове проживання у матері, де відсутні необхідні умови; відсутність іншого житла. Відтак, у позові про визнання ОСОБА_2 та її дітей такими, що втратили право користування слід відмовити.

Разом з тим, в контексті наведеного, так як ОСОБА_2 фактично з моменту одруження з сином ОСОБА_1, а її діти сторін з народження зареєстровані та проживали у спірному будинку, а відтак суд приходить до висновку, що вони мають право на проживання у спірній квартирі, а оскільки були вимушені покинули житло, а їхні права повинні бути поновленими шляхом усунення перешкод у користуванні спірним житлом. Щодо вимоги щодо вселення то такі є передчасними, оскільки як встановлено, що їх не було виселено.

Керуючись ст. ст. 10, 60, 169, 209, 212-215, 224, 226 ЦПК України, суд -,

ВИРІШИВ :

У первісному позові ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 такими, що втратили право користування житловим приміщенням будинком №24, що по вул. Миру, в с. Летня Дрогобицького району Львівської області - відмовити.

Зустрічний позов задоволити частково.

Зобовязати ОСОБА_1 не чинити перешкоди ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 в користуванні житловим будинком №24, що по вул. Миру, в с. Летня Дрогобицького району Львівської області.

В решті зустрічного позову відмовити.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до апеляційного суду Львівської області через Дрогобицький міськрайонний суд шляхом подачі апеляційної скарги в 10-денний строк з дня проголошення рішення, а особами, які не були присутні у судовому засіданні під час його проголошення з дня отримання такого.

Суддя А.П. Івасівка

Повний текст рішення виготовлено та підписано 07.08.2015 року.