Категорія 63 Доповідач Іващук В. А.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 червня 2015 року м. Вінниця

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Вінницької області в складі:

головуючогоІващука В.А.,
суддів:Вавшка В.С., Колоса С.С.,
при секретаріСніжко О.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за заявою ОСОБА_6 про визнання недієздатною матері ОСОБА_7, встановлення над нею опіки, призначення опікуна,

за апеляційною скаргою ОСОБА_7 на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 19 листопада 2013 року,

у с т а н о в и л а :

із зазначеною заявою ОСОБА_6 звернувся в суд у червні 2013 року.

Зазначав, що його мати тривалий час страждає на психічне захворювання, неодноразово з цього приводу лікувалася у лікувальних закладах психіатричного профілю, вона не здатна усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними. Для її ж захисту і оточуючих її слід визнати недієздатною з призначенням опікуна. Просив визнати його матір ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1, недієздатною та встановити над нею опіку призначивши його опікуном.

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 19 листопада 2013 року заява ОСОБА_6 задоволена частково. ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1, яка мешкає в АДРЕСА_1, визнано недієздатною. В задоволенні решти вимог відмовлено.

У апеляційній скарзі ОСОБА_7, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального і процесуального права, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове про відмову у задоволенні позову.

У судовому засіданні апеляційного суду ОСОБА_7 та її представник підтримали апеляційну скаргу та просили її задовольнити.

Заявник ОСОБА_6 заперечував доводи апеляційної скарги. У судових дебатах заявник просив, у разі відмови у визнанні недієздатною ОСОБА_7 та відмови у призначенні його опікуном, визнати його хоча б піклувальником матері.

Представник органу опіки і піклування подав письмове клопотання про розгляд справи у її відсутність, покладаючись при цьому на розсуд суду при вирішенні поданої заяви.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду у межах заявлених вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів прийшла до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню виходячи із наступного.

Відповідно частинам 1 та 2 статті 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які стороні посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване рішення суду законним і обґрунтованим визнати не можна, оскільки суд неправильно застосував норми матеріального права та не виконав всі вимоги цивільного судочинства.

Судом встановлено і не заперечується сторонами та зацікавленою особою у справі, що ОСОБА_6 є сином ОСОБА_7 відносно якої він подав заяву про визнання недієздатною та призначити його її опікуном.

Заявник та його мати ОСОБА_7 проживають в одній квартирі у АДРЕСА_1. Вони мають окремі кімнати в квартирі для проживання.

Встановлено, що ОСОБА_7 неодноразово лікувалася у Вінницькій обласній психоневрологічній лікарні імені акад. О.І. Ющенка, зокрема стаціонарно та примусово госпіталізовувалася в період загострення хвороби. Ці обставини ніхто не заперечує.

ОСОБА_7 з приводу свого захворювання перебуває під наглядом дільничного лікаря, яка у судовому засіданні допитана в якості свідка. Остання пояснила, що у ОСОБА_7 періодично погіршується стан здоров'я, особливо у осінній та весняний період. Висловити думку про те, чи ОСОБА_7 є настільки хворою, що не може усвідомлювати своїх дій та керуватися ними свідок не могла, вважаючи надання такого висновку правом експертів.

Задовольняючи частково заяву ОСОБА_6 та визнаючи його матір ОСОБА_7 недієздатною, суд першої інстанції виходив з того, що згідно акту стаціонарної судово-психіатричної експертизи від 15 липня 2013 року № 56, проведеної судово-психіатричною експертною комісією Вінницької обласної психоневрологічної лікарні ім. акад. О.Ф. Ющенка, ОСОБА_7 страждає на хронічне психічне захворювання у вигляді шизофреноподібного розладу органічного походження. Внаслідок свого захворювання ОСОБА_7 не може усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними та потребує опіки (а.с. 20-23). Разом із тим, відмовляючи у задоволенні вимог про призначення ОСОБА_6 опікуном своєї матері ОСОБА_7, суд виходив із того, що вирішення цього питання не належить до компетенції суду, а є повноваженнями органу опіки і піклування.

З такими висновками суду погодитись не можна, оскільки такі висновки як суперечать встановленим обставинам справи, так і ґрунтуються на неправильному застосуванні норм матеріального і процесуального права.

Так, розгляд справи апеляційним судом за поданою апеляційною скаргою вже здійснювався і по справі вже ухвалювалося судове рішення 18 серпня 2014 року, проте, ця ухвала апеляційного суду Вінницької області скасована ухвалою колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 9 жовтня 2014 року (а.с.150-151, 187-189).

Скасовуючи ухвалу апеляційного суду Вінницької області від 18 серпня 2014 року та направляючи справу на новий апеляційний розгляд суд касаційної інстанції зазначив, що суд, у порушення вимог частини 2 статті 239 ЦПК України, не вирішив питання про примусове направлення ОСОБА_7 на стаціонарну судово-психіатричну експертизу, не проведення якої позбавляє можливості дійти висновку про наявність або відсутність підстав вважати, що ОСОБА_7 страждає на психічний розлад.

Відповідно до змісту частини 4 статті 338 ЦПК України висновки і мотиви суду касаційної інстанції, з яких скасовані рішення першої чи апеляційної інстанцій, є обов'язковими для цих судів при новому розгляді справи.

З огляду на це, колегія суддів при новому розгляді урахувала висновки суду касаційної інстанції щодо вирішення питання про проведення повторної стаціонарної судово - психіатричної експертизи та примусового направлення для її проведення ОСОБА_7

Колегія суддів також урахувала висновки суду касаційної інстанції щодо неправильного застосування судом першої інстанції положення частини 1 статті 41 ЦК України, частини 1 статті 241 ЦПК України, згідно з якими встановлення опіки підопічним провадиться в одному провадженні з визнанням його недієздатним, прізвище особи опікуна обов'язково має бути зазначено в резолютивній частині рішення.

Відповідно до частин 1 та 2 статті 39 ЦК України фізична особа може бути визнана судом недієздатною, якщо вона внаслідок хронічного, стійкого психічного розладу не здатна усвідомлювати значення своїх дій та (або) керувати ними. Порядок визнання фізичної особи недієздатною встановлюється Цивільним процесуальним кодексом України.

Відповідно до змісту частини 1 статті 41 ЦК України опіка над фізичною особою може бути встановлена за умови визнання цієї особи недієздатною.

За змістом частини 1 статті 241 ЦПК України суд, ухвалюючи рішення про обмеження цивільної дієздатності фізичної особи (у тому числі обмеження або позбавлення права неповнолітньої особи самостійно розпорядитися своїми доходами) чи визнання фізичної особи недієздатною, встановлює над нею відповідно піклування або опіку і за поданням органу опіки та піклування призначає їй піклувальника чи опікуна.

Виходячи із цього висновок суду першої інстанції та правові підстави для відмови у вимогах заяви про призначення опікуна, а саме, що вирішення цього питання не належить до компетенції суду, на що суд послався відмовляючи у задоволенні вимог про призначення опікуна, є безпідставними та не відповідають положенням законів, які регулюють ці правовідносини.

Отже, оскаржуване рішення суду у зазначеній частині залишатись в силі не може через відмову у задоволенні заявлених вимог про призначення опікуна з правових підстав, які суперечать положенням частини 1 статті 41 ЦПК України та частини 1 статті 241 ЦПК України.

Разом із тим, вказані вимоги заяви не можуть бути задоволеними з інших правових підстав, а саме через те, що ОСОБА_7 не потребує встановлення опіки, оскільки вона не визнана в установленому законом порядку недієздатною.

Так, згідно з висновком повторної судово - психіатричної експертизи №100 від 5 травня 2015 року проведеною Київським міським центром судово-психіатричної експертизи згідно з ухвалою Апеляційного суду Вінницької області від 26 грудня 2014 року ОСОБА_7 за своїм психічним станом може усвідомлювати значення своїх дій та керуватися ними. ОСОБА_7 призначення стосовно неї опіки не потребує.

Відповідно до змісту статей 57, частини 2 статті 59, 66 ЦПК України висновок експерта (експертизи) є одним із доказів у справі у підтвердження тих обставин, на які позивач посилається у обґрунтування своїх вимог, а відповідач у обгрунтування своїх заперечень проти заявлених позовних вимог, разом із тим необхідність у висновку експерта виникає тоді, коли при розгляді справи виникають питання які стосуються сфери спеціальних знань (частина 1 статті 53 ЦПК України).

Для вирішення питання чи за своїм психічним станом ОСОБА_7 може усвідомлювати значення своїх дій та керуватися ними, чи ні, необхідні спеціальні знання в сфері психіатрії, а тому висновок експерта (експертів) з цього питання є обов'язковим і має важливе значення.

Ураховуючи всі обставини справи, які встановлені судом, пояснення сторін і представників, позицію органу опіки і піклування висловлену у поданій суду заяві, показання свідків, а також ураховуючи висновок зазначеної повторної судово - психіатричної експертизи №100 від 5 травня 2015 року проведеної Київським міським центром судово-психіатричної експертизи, колегія суддів прийшла до висновку, що підстав для задоволення поданої заяви про визнання ОСОБА_7 недієздатною немає.

Висновки суду першої інстанції з цього питання є передчасними і до таких висновків суд дійшов при порушенні норм процесуального права, зокрема на які звернув увагу суд касаційної інстанції в ухвалі від 12 листопада 2041 року у цій справі.

Отже, при вирішенні справи суд допустив невідповідність висновків обставинам справи, дійшов до своїх висновків внаслідок неправильного застосування норм матеріального і процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи.

Невідповідність висновків суду обставинами справи, порушення або неправильне застосування судом норм матеріального і процесуального права, відповідно до правил пунктів 3 та 4 частини 1 статті 309 ЦПК України є підставою для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення.

Виходячи із зазначеного вище рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову.

В силу правил ч.ч. 1 та 5 ст. 88 ЦПК України слід розподілити судові витрати у справі та стягнути з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_7 понесені нею у суді апеляційної інстанції витрати на оплату судового збору в розмірі 114 грн. 70 коп. (а.с. 58).

На підставі викладеного вище, керуючись статтями 303, 307 ч.1 п.2, 309 ч.1 п.3, п.4, 314 ч.2, 316 ЦПК України, колегія суддів,

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_7 задовольнити.

Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 19 листопада 2013 року у цій справі скасувати. Ухвалити нове рішення.

У задоволенні заяви ОСОБА_6 про визнання недієздатною матері ОСОБА_7, встановлення над нею опіки, призначення опікуна - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_7 витрати по платі судового збору у розмірі 114 (сто чотирнадцять) грн. 70 коп.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржено протягом двадцяти днів до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Судді: /підпис/ В.А. Іващук

/підпис/ В.С. Вавшко

/підпис/ С.С. Колос

Згідно з оригіналом

Суддя В.А. Іващук