22-ц/775/663/2015(м)
Категорія 24 Головуючий у 1-й інстанції Папаценко П.І.
Суддя-доповідач Мироненко І.П.
Р І Ш Е Н Н Я

І м е н е м У к р а ї н и

06 серпня 2015 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Донецької області в складі:

головуючого Мироненко І.П.

суддів Бугрим Л.М., Лоленко А.В.

при секретарі Брежнєві Д.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Маріуполі апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Жилье-22» на рішення Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 15 травня 2015 року по справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Жилье-22» до ОСОБА_2, про стягнення заборгованості за надані послуги з утримання будинку, прибудинкової території з урахуванням встановленого індексу інфляції за час прострочення та трьох процентів річних від простроченої суми,-

в с т а н о в и л а:

У лютому 2015 року ТОВ «Жилье-22» звернулося до суду з даним позовом, посилаючись на те, що відповідач ОСОБА_2 є власником квартири АДРЕСА_1, послуги з утримання будинку, споруд та прибудинкової території якого здійснюються позивачем. Внаслідок неналежного виконання відповідачем обов'язку щодо оплати наданих послуг станом на 01 січня 2015 року утворилась заборгованість у розмірі 2935 грн. 97 коп. Судовим наказом, виданим Жовтневим районним судом міста Маріуполя Донецької області 12 грудня 2014 року з відповідача була стягнута заборгованість по оплаті послуг з утримання будинку та прибудинкової території за період з 01 листопада 2001 року по 30 листопада 2014 року у розмірі 2932 грн. 92 коп. та судовий збір у сумі 121 грн. 80 коп. Ухвалою Жовтневого районного суду міста Маріуполя від 06 лютого 2015 року судовий наказ був скасований.

В подальшому, уточнивши позовні вимоги, позивач просив стягнути з відповідача заборгованість за надані послуги з утримання будинку, прибудинкової території за період з 01 листопада 2001 року по 28 лютого 2005 року та з 01 лютого 2008 року по 31 грудня 2014 року у розмірі 2135 грн. 27 коп. Крім того, застосувати наслідки прострочення виконання грошового зобов'язання, передбачені ч.2 ст.625 ЦК України, та стягнути з відповідача суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції у розмірі 1641 грн. 34 коп., а також 3% річних у розмірі 294 грн. 66 коп. та судовий збір у розмірі 243 грн. 60 коп.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 15 травня 2015 року позовні вимоги задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ТОВ «Жилье-22» заборгованість за надані послуги з утримання будинку, прибудинкової території за період з 01 грудня 2011 року по 31 грудня 2014 року у розмірі 3 грн. 05 коп., в решті позовних вимог відмовлено. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ТОВ «Жилье-22» судовий збір у розмірі 0 грн. 18 коп.

В апеляційній скарзі ТОВ «Жилье-22», посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду змінити позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника позивача ТОВ «Жилье-22» ОСОБА_3, який підтримав доводи скарги, заперечення відповідача ОСОБА_2, дослідивши матеріали справи і обговоривши доводи скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково, а рішення суду зміні.

Згідно зі ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст.214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (порушення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Судове рішення вказаним вимогам відповідає частково.

Судом встановлено, що відповідач ОСОБА_2, який з 1991 року є власником квартири АДРЕСА_1, не в повному обсязі сплачує витрати на утримання будинку та прибудинкової території, внаслідок чого утворилась заборгованість.

Відповідно до розрахунку позивача, з урахуванням уточнених позовних вимог, заборгованість ОСОБА_2 утворилась за період з 01 листопада 2001 року по 28 лютого 2005 року та з 01 лютого 2008 року по 31 грудня 2014 року в загальній сумі 2135 грн. 27 коп.

Судовим наказом Жовтневого районного суду м.Маріуполя від 22 лютого 2008 року, який набрав законної сили, із ОСОБА_2 на користь ТОВ «Жилье-22» було стягнуто заборгованість по оплаті житлово-комунальних послуг в сумі 800 грн. 70 коп. за період з 01 березня 2005 року по 31 січня 2008 року.

12 грудня 2014 року Жовтневим районним судом м.Маріуполя за заявою ТОВ «Жилье-22» постановлено судовий наказ про стягнення заборгованості по сплаті за надані позивачем послуги в розмірі 2932 грн. 92 коп. за період з 01 листопада 2001 року по 30 листопада 2014 року.

Ухвалою цього ж суду від 06 лютого 2015 року зазначений судовий наказ скасовано, тому ТОВ «Жилье-22» звернулося до суду із даним позовом.

Частково задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що заборгованість за комунальні послуги підлягає стягненню з урахуванням переривання строку позовної давності. Щодо стягнення інфляційних втрат та 3% річних, то підстав для переривання строку позовної давності за цими вимогами не має, а в межах строку позовної давності у відповідача відсутня заборгованість за основним зобов'язанням.

Проте повністю погодитися з такими висновками суду не можна з огляду на наступне.

Статтями 20 та 21 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» визначені права та обов'язки споживача та виконавця житлово-комунальних послуг, відповідно до яких споживач має право одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг, а обов'язком виконавця є надання таких послуг своєчасно та відповідної якості.

Пунктом 5 ч.3 ст.20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» споживача зобов'язано оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

Відповідно до ст.525 ЦК України не допускається одностороння відмова від виконання зобов'язання, крім випадків, передбачених законом або договором.

Згідно ст.256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст.257 ЦК України).

Частиною першою ст.261 ЦК України встановлено, що перебіг позовної давності починається від дня коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

При цьому, за змістом ч.ч. 2,3 ст.264 ЦК України перебіг позовної давності переривається, зокрема, у разі пред'явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, права на яку має позивач. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується.

Ураховуючи викладене, подання позивачем у грудні 2014 року заяви про видачу судового наказу про стягнення з відповідача заборгованості за житлово-комунальні послуги стало підставою для переривання перебігу строку позовної давності, після чого її перебіг почався заново.

Суд першої інстанції правильно встановив характер спірних правовідносин у справі та застосував норми матеріального права, які їх регулюють, і з урахуванням положень ст.ст.257, 264 та 267 ЦК України дійшов до обґрунтованого висновку про часткове задоволення вимог ТОВ «Жилье-22» та стягнення на його користь із ОСОБА_2 заборгованості за житлово-комунальні послуги за період з 01 грудня 2011 року по 31 грудня 2014 року у розмірі 3 грн. 05 коп.

Доводи апеляційної скарги про те, що проведення відповідачем у період з травня 2012 року по березень 2014 року оплати за надані послуги у більшому розмірі свідчить про визнання ним заборгованості, а тому у позивача з березня 2014 року починається заново позовна давність щодо стягнення всієї суми заборгованості, є безпідставними.

Дійсно, як вбачається з наданих квитанцій за період з квітня 2012 року по березень 2014 року відповідач проводив оплату в розмірі 40 грн. Однак, квитанції заповнювалися відповідачем ОСОБА_2 самостійно і про погашення боргу в будь-якій сумі в них не зазначалося. З квітня 2014 року позивач ТОВ «Жилье-22» став надсилати заповнені квитанції із зазначенням розміру оплати 38 грн. 42 коп., яка і сплачувалася відповідачем. Наявність заборгованості в квитанціях позивачем також не зазначалася (а.с. 60-89).

Отже, проведення відповідачем оплати наданих житлово-комунальних послуг в окремі періоди у більшому розмірі, само по собі не свідчить про визнання останнім всього боргу на відповідну дату. Крім того, дії, які свідчать про визнання боргу, є підставою для переривання позовної давності лише у випадку, коли вони вчинені особою до спливу позовної давності. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується.

Що стосується посилання позивача у розрахунках заборгованості на сплату відповідачем у травні 2012 року 80 грн., то ці обставини спростовуються касовими квитанціями, з яких вбачається, що оплата житлово-комунальних послуг була здійснена ОСОБА_2 у квітні і травні 2012 року в розмірі по 40 грн. (квитанція № 223 від 28 квітня 2012 року, № 74 від 24 травня 2012 року, а.с.61).

Правовідносини, які передбачають обов'язок споживача оплатити фактично надані житлово-комунальні послуги та право замовника послуг вимагати відповідної оплати, є за своєю правовою природою грошовим зобов'язанням, тому за прострочення його виконання підлягають застосуванню наслідки, передбачені ч.2 ст.625 ЦК України щодо стягнення інфляційних нарахувань та 3% річних від простроченої суми.

Суд першої інстанції встановивши, що відповідач допустив утворення заборгованості за комунальні послуги, разом з тим, дійшов помилкового висновку про відмову в задоволені позову в частині стягнення сум, передбачених ст.625 ЦК України, оскільки не врахував, що ці суми є похідними від основної суми боргу.

Виходячи із суми боргу 3 грн. 05 коп. 3% річних за період з 01 січня 2012 року по 30 квітня 2015 року (1216 днів) складає 0, 30 грн. (3,05 грн. х 1216 х 3% : 365).

Згідно статистичних даних за період з 01 січня 2012 року по 30 квітня 2015 року індекс інфляції склав 1,717%. За цей період сума інфляції становить 2 грн. 19 коп. (3,05 грн. х (1,717-100) : 100).

З урахуванням положень ст.303 ЦПК України відсутні підстави для стягнення інфляційних втрат та 3% річних виходячи із суми заборгованості в розмірі 800 грн. 70 коп., стягнутої за судовим наказом від 22 лютого 2008 року, оскільки після уточнення позовних вимог і виключення періоду з 01 березня 2005 року по 31 січня 2008 року, таких вимог позивачем не заявлялося (а.с. 48). Посилання позивача на зазначення цих сум у розрахунках є безпідставним, оскільки вони є лише додатком, обґрунтуванням заявлених вимог.

Підсумовуючи викладене колегія суддів вважає, що внаслідок невиконання відповідачем ОСОБА_2 своїх зобов'язань по сплаті житлово-комунальних послуг, порушені права позивача, які підлягають захисту шляхом стягнення з відповідача на користь позивача інфляційного збільшення заборгованості розмірі 2 грн. 19 коп. та 3% річних в розмірі 0,30 грн. за період з 01 січня 2012 року по 30 квітня 2015 року.

За таких обставин, рішення суду, як таке, що постановлене з порушенням норм матеріального та процесуального права, відповідно ч.4 ст. 309 ЦПК України в частині відмови в задоволені позову про стягнення інфляційних втрат та 3% річних підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позовних вимог ТОВ "Жилье-22", у зв'язку з чим апеляційна скарга його представника підлягає задоволенню частково.

Керуючись ст.ст.303, 307, 309 ЦПК України, колегія суддів,-

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Жилье-22» задовольнити частково.

Рішення Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 15 травня 2015 року в частині відмови в задоволені позову про стягнення інфляційного збільшення заборгованості та 3% річних скасувати, позовні вимоги задовольнити частково.

Стягнути із ОСОБА_2 (ІНФОРМАЦІЯ_1, ІПН НОМЕР_1, мешкаю чого в АДРЕСА_2) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Жилье-22» інфляційне збільшення заборгованості за період 01 січня 2012 року по 30 квітня 2015 року в розмірі 2 грн.19 коп., 3% річних в розмірі 0 грн. 30 коп., а всього 2 грн. 49 коп. (дві гривні сорок дев'ять копійок).

В решті рішення суду залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржено в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Судді: