АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Апеляційне провадження № 22-ц/796/7691/2015 Головуючий в суді 1 інстанції - Богінкевич С.М.
Доповідач - Ящук Т.І.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 серпня 2015 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва в складі:

головуючого судді Ящук Т.І.

суддів Немировської О.В., Чобіток А.О.

при секретарі Басюк Ю.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Подільського районного суду м. Києва від 16 квітня 2015 року по справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про визнання такою, що втратила право користування житловим приміщенням, та зняття з реєстраційного обліку,

встановила:

У січні 2015 року позивач ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до відповідача ОСОБА_2 про визнання такою, що втратила право користування житловим приміщенням, та зняття з реєстраційного обліку.

Рішенням Подільського районного суду м. Києва від 16 квітня 2015 року позов задоволено частково.

Визнано ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, такою, що втратила право користування квартирою АДРЕСА_1. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 судовий збір у розмірі 243 грн. 60 коп. В решті позовних вимог - відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням, відповідач ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду та ухвалити нове по суті позовних вимог, посилаючись на його незаконність та необґрунтованість, неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права.

Вказувала, що суд першої інстанції безпідставно не об'єднав дану справу в одне провадження зі справою за її позовом до ОСОБА_3 про вселення, яка на момент подачі даного позову вже перебувала в провадженні суду. Крім того, суд неправильно застосував норми ст. 71,72 ЖК України, оскільки спірна квартира є приватною власністю.

Посилалась на те, що суд першої інстанції необґрунтовано відмовляв у задоволенні її клопотань та не звернув уваги на копію акту, складеного працівниками міліції про факт заміни замків у квартирі у липні 2014 року.

В судовому засіданні апелянт ОСОБА_2 та її представник - адвокат Кешян А.А. підтримали апеляційну скаргу та просили задовольнити; позивач ОСОБА_3 вважав доводи апеляційної скарги безпідставними та просив залишити рішення суду першої інстанції без змін.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, що з'явилися в судове засідання, дослідивши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Звертаючись до суду з даним позовом, позивач ОСОБА_3 свої вимоги обґрунтовував тим, що з 10.05.2008 року він перебував у шлюбі з відповідачем. Шлюб було розірвано рішенням Подільського районного суду м. Києва 18.07.2014 року. За час перебування у шлюбі у сторін народились діти - ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_3.

У період перебування у шлюбі він проживав разом з відповідачем та дітьми у квартирі АДРЕСА_1, яка належить йому на праві власності. Після розірвання шлюбу відповідач переїхала до своєї матері та проживає у неї за адресою АДРЕСА_5.

Оскільки відповідач добровільно вибула на інше місце постійного проживання, то позивач просив застосувати до спірних правовідносин положення ч. 2 ст. 107 ЖК України.

Враховуючи, що позивач є власником квартири, посилався на положення ст. 405, 406 ЦК України та зазначав, що з розірванням шлюбу між сторонами, у відповідача припинився сервітут на користування чужим жилим приміщенням.

Оскільки відповідач з 2014 року та по теперішній час не проживає у його квартирі, не несе витрат по утриманню квартири та має інше постійне місце проживання, речі особистого вжитку в квартирі відсутні, у добровільному порядку з реєстрації не знялась, тому він просить суд визнати відповідача такою, що втратила право користування житловим приміщенням, а саме квартирою, яка розташована за адресою АДРЕСА_1, та зняти її з реєстраційного обліку.

Задовольняючи позовні вимоги у частині визнання ОСОБА_2 такою, що втратила право користування жилим приміщенням - квартирою АДРЕСА_1, суд першої інстанції вважав встановленим, що після розірвання шлюбу між сторонами у зв'язку з погіршенням стосунків відповідач переїхала до іншого місця мешкання та з того часу в спірній квартирі не проживає, витрат по оплаті квартплати та комунальних послуг не несе. На час розгляду справи у спірній квартирі проживає позивач разом з двома малолітніми дітьми, а відповідач навідує дітей приблизно раз на тиждень.

Посилаючись на зазначені обставини, на підставі положень ст. 71, 72 ЖК України, враховуючи, що відповідач не є членом сім'ї позивача, оскільки шлюб між ними розірвано, і вони разом не проживають, не ведуть спільного господарства, суд першої інстанції дійшов висновку, що передбачених ч. 2 ст. 71 ЖК України випадків, коли жиле приміщення зберігається за відсутнім членом сім'ї наймача понад шість місяців, судом не встановлено, підстав для продовження строку відсутності особи у квартирі понад шість місяців не виявлено, а тому відповідача необхідно визнати такою, що втратила право користування спірним жилим приміщенням.

Проте зроблені судом першої інстанції висновки не в повній мірі відповідають обставинам справи, висновки суду ґрунтуються на неправильному застосуванні норм матеріального права, що, враховуючи положення ст. 309 ЦПК України, дає суду апеляційної інстанції підстави для скасування рішення суду та ухвалення нового рішення.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач ОСОБА_3 є власником квартири АДРЕСА_1 : 1/2 частини квартири - на підставі свідоцтва про право власності на житло від 27.02.1998 року; 1/2 частини квартири - на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 27.12.2005 року ( а.с. 17).

Спірна квартира є двокімнатною , житловою площею 28,1 кв.м., загальною площею - 51,5 кв.м. ( а.с. 11-12).

Згідно з довідкою форми № 3, виданою 29.12.2014 року КП «Введенське Подільського району м. Києва», у спірній квартирі зареєстроване місце проживання позивача ОСОБА_3, а також: дружини позивача - ОСОБА_2 - з 25.08.2008 року, дітей ОСОБА_5, 2008 року народження, та ОСОБА_6, 2011 року народження - з 28.05.2011 року ( а.с. 14).

Виходячи з положень ст. ст. 16, 386, 391 ЦК України, власник має право звернутися до суду з вимогою про захист порушеного права будь-яким способом, що є адекватним змісту порушеного права, який враховує характер порушення та дає можливість захистити порушене право.

Однак, як вбачається зі змісту позовної заяви, в якості правої підстави своїх вимог, позивач ОСОБА_3 зазначив, як ст. 391 ЦК України, яка передбачає усунення перешкод власнику у користуванні та розпорядженні своєю власністю, так і ст. 405 ЦК України, яка передбачає визнання особи такою, що втратила право користування житлом у випадку відсутності члена сім'ї власника за місцем проживання понад 1 рік, а також і ч. 2 ст. 107 ЖК України, що визначає підстави розірвання договору найму у разі вибуття наймача та членів його сім'ї на постійне проживання в інше жиле приміщення або до іншого населеного пункту.

При цьому ОСОБА_3 не обґрунтовував свої вимоги до ОСОБА_2 про визнання такою, що втратила право користування спірним жилим приміщенням, тією обставиною, що вона відсутня понад один рік в квартирі, яка належить позивачу на праві власності, а посилався на припинення такого права у відповідача у зв'язку з розірванням шлюбу та вибуттям відповідача на інше постійне місце проживання.

Суд першої інстанції, не встановивши належним чином підставу для звернення позивача до суду, визнав відповідача такою, що втратила право користування квартирою відповідно до ст. 71,72 ЖК України з підстав непроживання у квартирі понад шість місяців без поважних причин, тим самим на власний розсуд змінивши підстави позову, всупереч вимогам ст. 11 ЦПК України.

При цьому, застосовуючи до спірних правовідносин положення ст. 71, 72 ЖК України, суд першої інстанції не врахував, що зазначені норми регулюють правовідносини, що склалися при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім'ї у жилому приміщенні в будинках державного і громадського житлового фонду, тоді як у даному випадку правовідносини виникли між власником квартири та його колишньою дружиною.

Обґрунтовуючи неможливість застосування до даних правовідносин положень ст. 405 ЦК України, суд першої інстанції послався на ті обставини, що шлюб між сторонами розірвано, а тому відповідач на даний період часу не є членом сім'ї позивача, чи особою, що веде з ним спільне господарство.

Однак при цьому судом першої інстанції не було враховано усіх обставин справи та вимог ч. 4 ст. 156 ЖК України, яка регулює права і обов'язки членів сім'ї власника жилого будинку ( квартири), та встановлює, що припинення сімейних відносин з власником будинку ( квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням.

Згідно зі ст. 405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Відповідно до п. 39 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ № 5 від 07.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» , члени сім'ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право користування цим житлом відповідно до закону (особистий сервітут, частина перша статті 405 ЦК). Суди повинні мати на увазі, що таким законом не може бути ЖК УРСР, а застосуванню підлягають норми, передбачені главою 32 ЦК України.

З урахуванням зазначеного суди повинні виходити з того, що стосовно права членів сім'ї власника житлового приміщення на користування ним підлягають застосуванню положення статті 405 ЦК України. Оскільки інше не встановлено законом, договором чи заповітом, на підставі яких встановлено сервітут, то відсутність члена сім'ї понад один рік без поважних причин є юридичним фактом, що є підставою для втрати членом сім'ї права користування житлом. У цьому випадку положення статей 71, 72 ЖК УРСР застосуванню не підлягають.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає необґрунтованими та безпідставними висновки суду першої інстанції про задоволення позову з підстав непроживання відповідача у спірній квартирі понад шість місяців без поважних причин.

При цьому поза увагою суду першої інстанції залишилась та обставина, що в провадженні цього ж суду з вересня 2014 року знаходиться цивільна справа за позовом ОСОБА_2, яка також діє в інтересах неповнолітніх ОСОБА_5, ОСОБА_6, до ОСОБА_3 про вселення. Відтак, відмовивши відповідачу у задоволенні клопотання про об'єднання в одне провадження зазначених справ, суд першої інстанції належним чином не перевірив причин і строків не проживання відповідача у спірній квартирі.

Між тим, як вбачається з копії постанови про закриття кримінального провадження від 07.06.2014 року, прийнятою слідчим СВ Подільського РУ ГУ МВС України в м. Києві, та яка була надана до суду самим позивачем, станом на 26 травня 2014 року ОСОБА_2 проживала у спірній квартирі, і 26 травня 2014 року між нею та позивачем виник конфлікт, під час якого позивач зібрав її речі та вказав, щоб вона їхала проживати до своєї матері ( а.с. 13).

При цьому слід звернути увагу на ту обставину, що станом на травень 2014 року позивач була членом сім'ї власника квартири, оскільки з позовом про розірвання шлюбу вона звернулась у липні 2014 року, а рішення Подільським районним судом м. Києва про розірвання шлюбу між сторонами було ухвалене 18.07.2014 року.

Зі змісту висновку ДІМ Подільського РУ ГУ МВС України в м. Києві від 20.08.2014 року щодо перевірки заяви ОСОБА_2 вбачається, що відповідач 11.08.2014 року зверталась до Подільського РУ з вказаною заявою про те, що 10 липня 2014 року її колишній чоловік ОСОБА_3 поміняв замки у квартирі АДРЕСА_1. Опитаний ОСОБА_3 пояснив, що дана сварка виникла на ґрунті власних неприязних відносин ( а.с. 83).

Таким чином, враховуючи, що відповідач вимушена була виїхати зі спірної квартири з кінця травня 2014 року у зв'язку з неприязними відносинами, що склалися між нею та позивачем, та не проживає у квартирі у зв'язку з наявністю перешкод у користуванні з боку позивача, про що свідчить зазначений висновок від 20.08.2014 року та факт звернення ОСОБА_2 до суду з позовом про вселення 29.09.2014 року, у суду були відсутні підстави вважати, що відповідач не проживає у квартирі без поважних причин.

Посилання позивача на припинення сервітуту, тобто права колишньої дружини користування квартирою у зв'язку з розірванням шлюбу, не можуть бути прийняті до уваги, оскільки суперечать положенням ч. 4 ст. 156 ЖК України.

Отже, при вирішенні позовних вимог ОСОБА_3 суд першої інстанції не врахував вимог ч.2 ст. 405 ЦК України, яка є спеціальною нормою, що регламентує право користування членом сім'ї власника житла, та застосовується з урахуванням визначеного ч. 4 ст.156 ЖК України права користування займаним приміщенням колишнього члена сім'ї в будинку ( квартирі) власника у разі припинення сімейних відносин.

Жодних доказів тих обставин, що відповідач добровільно вибула на інше постійне місце проживання в інший населений пункт, позивачем до суду не надано. При цьому зазначена позивачем норма ст. 107 ЖК України до даних правовідносин застосуванню не підлягає, оскільки регулює правовідносини щодо розірвання договору найму жилого приміщення з наймачем квартири державного чи громадського житлового фонду.

Надані позивачем до матеріалів справи акти про непроживання відповідача у спірній квартирі від 03.11.2014 року, 12.02.2015 та від 09.03.2015 року не можуть бути прийняті до уваги, оскільки є неналежними доказами обставин, заявлених позивачем як підстава позову.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів дійшла висновку, що у суду першої інстанції були відсутні підстави для задоволення позовних вимог ОСОБА_3 про визнання відповідача такою, що втратила право користування жилим приміщенням, а тому рішення суду в цій частині підлягає скасуванню з ухваленням по справі нового рішення про відмову у задоволенні позову.

Доводів щодо необґрунтованості чи незаконності рішення суду у частині відмови у задоволенні позовних вимог про зняття відповідача з реєстраційного обліку - апеляційна скарга не містить, обов'язкових підстав для скасування колегія суддів не вбачає, а тому рішення суду в цій частині скасуванню не підлягає.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307-309, 313- 317, 218 ЦПК України, колегія суддів

вирішила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - задовольнити.

Рішення Подільського районного суду м. Києва від 16 квітня 2015 року - скасувати в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про визнання такою, що втратила право користування житловим приміщенням, та ухвалити в цій частині нове рішення наступного змісту:

У задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про визнання такою, що втратила право користування житловим приміщенням - відмовити.

В іншій частині рішення Подільського районного суду м. Києва від 16 квітня 2015 року - залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий : Судді: