справа № 489/1433/15-ц
номер провадження 2/489/1220/15
рішення

Іменем україни

08 червня 2015 року м. Миколаїв

Ленінський районний суд м. Миколаєва у складі:

головуючого судді Коваленка І.В.

секретаря Коденко К.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Миколаєві цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості та зустрічним позовом ОСОБА_1 до ПАТ КБ «ПриватБанк» про визнання недійсними кредитного договору та договору застави

встановив:

У березні 2015 року ПАТ КБ «ПриватБанк» звернулося до суду з позовом, після уточнення вимог якого остаточно просив стягнути із відповідача ОСОБА_1 кредитну заборгованість у сумі 32049,86 грн.

У позові вказано, що 25.11.2003 між сторонами укладений кредитний договір № NKS0G004058819, відповідно до якого відповідач отримала кредит у розмірі 30992,00 грн. зі сплатою 24,0 відсотків річних на суму залишку заборгованості за кредитом та кінцевим строком повернення коштів до 25.11.2013.

Виконання зобов'язання за кредитним договором відповідач забезпечила договором застави нерухомого майна від 16.12.2003, відповідно до якого передала в заставу банку нерухоме майно - квартиру АДРЕСА_1, що належить їй на праві власності.

Грошові зобов'язання станом на 19.02.2015 відповідач не виконала, внаслідок чого утворилася заборгованість в сумі 32049,86 грн., яка складається із 6203,42 грн. заборгованості за кредитом, 12978,30 грн. заборгованості по процентам, 12868,14 грн. пені, яку позивач просить стягнути в судовому порядку.

У свою чергу, ОСОБА_1 подала до суду зустрічний позов в якому просила визнати недійсними кредитний договір та договір застави, який ухвалою суду від 21.05.2015 прийнятий до спільного розгляду з первісним позовом.

У обґрунтування вимог за зустрічним позовом відповідач вказала, що кредитний договір за своїм змістом не відповідає законодавству України щодо надання в письмовій формі інформації про умови кредитування, орієнтовну сукупну вартість кредиту, графіку платежів у розрізі сум погашення основного боргу, сплати процентів за користування кредитом, вартості всіх супутніх послуг, а також інших фінансових зобов'язань за кожним платіжним періодом. У зв'язку із цим істотно порушено її прав, як споживача фінансових послуг.

Крім того, кредитний договір містить умови про його дострокове розірвання банком в односторонньому порядку, без надання такого права споживачу. Відсутня відповідальність банку в разі невиконання чи неналежного виконання умов кредитного договору, в той час на позичальника покладені жорсткі умови відповідальності, що суперечать принципу справедливості та призводить до дисбалансу договірних прав та обов'язків на шкоду споживача.

У судове засідання сторони представників не направили, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, що не перешкоджає розгляду справи.

Суд, дослідивши матеріали справи і оцінивши зібрані в ній докази, вважає, що первісний позов підлягає частковому задоволенню, а в задоволенні зустрічного позову необхідно відмовити, виходячи з наступного.

Із матеріалів справи вбачається та встановлено судом, що 25.11.2003 між сторонами укладено кредитний договір № NKS0G004058819, згідно якого відповідач отримала кредит в розмірі 30992,00 грн. зі сплатою 2,0 (двох) процентів на місяць на суму залишку заборгованості по кредиту з кінцевим терміном повернення 25.11.2013.

Зобов'язання позичальника за кредитним договором забезпечені нотаріально посвідченим договором застави нерухомого майна від 16.12.2003, який укладено між сторонами.

Пунктом 2 договору застави визначено, що в забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором заставодавець ОСОБА_1 надає в заставу належне їй на праві власності нерухоме майно - квартиру АДРЕСА_1.

За розрахунком позивача, через невиконання відповідачем грошових зобов'язань станом на 19.02.2015 утворилася заборгованість в сумі 32049,86 грн., яка складається із 6203,42 грн. заборгованості за кредитом, 12978,30 грн. процентів та 12868,14 грн. пені.

Згідно із статтею 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання. У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки (пункт 3 частини першої статті 611 ЦК України).

Частиною другою статті 1054 ЦК України передбачено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 глави 71 цього Кодексу, яким врегульовано відносини позики. Згідно частини першої статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Відповідно до положень статті 536 ЦК України за користування чужими грошовими коштами боржник зобов'язаний сплачувати проценти у розмірі, встановленому договором.

Частиною першою статті 550 ЦК України передбачено, що право на неустойку (штраф, пеню) виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, заведених невиконанням або неналежного виконання зобов'язання.

Водночас, відповідно до частини третьої статті 551 ЦК України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

При вирішенні питання про зменшення неустойки необхідно враховувати конкретну ситуацію, інтереси обох сторін та їх майновий стан сторін, ступінь виконання зобов'язання, причини неналежного виконання зобов'язання та форму вини боржника, співмірність розміру неустойки наслідкам порушення.

З цього приводу Конституційний Суд України в рішенні від 11.07.2013 № 7-рп/2013 зазначив, що вимога про нарахування та сплату неустойки за договором споживчого кредиту, яка є явно завищеною, не відповідає передбаченим у пункті 6 статті 3, частині третій статті 509 та частинах першій, другій статті 627 Кодексу засадам справедливості, добросовісності, розумності як складовим елементам загального конституційного принципу верховенства права. Наявність у кредитора можливості стягувати із споживача надмірні грошові суми як неустойку спотворює її дійсне правове призначення, оскільки із засобу розумного стимулювання боржника виконувати основне грошове зобов'язання неустойка перетворюється на несправедливо непомірний тягар для споживача та джерело отримання невиправданих додаткових прибутків кредитором.

У зв'язку із наведеним, суд вважає за можливе зменшити розмір заявленої до стягнення пені, нарахування якої передбачено пунктом 4.1 кредитного договору, до розміру заборгованості по тілу кредиту, а саме до 6203,42 грн.

За таких обставин, враховуючи доведення порушення відповідачем взятих грошових зобов'язань та наявність заборгованості позовні вимоги підлягають частковому задоволенню шляхом стягнення з відповідача заборгованості в сумі 25385,14 грн. (6203,42 грн. + 12978,30 грн. + 6203,42 грн.).

Крім того, як встановлено судом, у червні 2013 року банк звертався до суду з позовом про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості по спірному кредитному договору шляхом визнання за банком права власності на предмет застави, в задоволенні якого відмовлено рішення Ленінського районного суду м.Миколаєва від 13.09.2013 по справі № 2/489/2024/13.

У ході розгляду цієї справи ОСОБА_1 факт заборгованості визнала в судовому засіданні.

Таким чином, вказані обставини свідчать про умисне невиконання відповідачем взятих зобов'язань.

Щодо зустрічного позову підстави для його задоволення відсутні.

Відповідно до частини першої статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Статтею 204 ЦК України визначено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Положеннями частини першої статті 215 цього Кодексу передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент його вчинення стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 названого Кодексу.

У відповідності до вимог частин першої статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Відповідно до частини другої статті 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Частиною третьою вказаної статті передбачено, що якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Згідно з частиною першою статті 627 ЦК України та відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Положеннями частини першої статті 638 вказаного Кодексу передбачено, що договір вважається укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Статтею 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

У відповідності до частини першої статті 1055 цього Кодексу кредитний договір укладається у письмовій формі.

Пунктом 8 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз'яснено, що відповідно до частини першої статті 215 ЦК підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК, саме на момент вчинення правочину.

Як вбачається із змісту кредитного договору ним передбачені усі істотні умови, згоду на які відповідач надала особисто, а отримані нею кредитні кошти використані за власним призначенням.

Щодо ненадання графіку платежів за кредитним договором, про що вказано в зустрічному позові, такі доводи відповідача є безпідставними, оскільки в розділі 3 кредитного договору сторонами встановлено детальний порядок розрахунків, який включає як період сплати платежів, так і їхній місячний розмір, а також інші умови.

Також безпідставними є доводи відповідача про дисбаланс договірних прав та обов'язків за кредитним договором, який укладено сторонами з дотримання принципу свободи договору, встановленого положеннями статей 6, 627 ЦК України.

Враховуючи не доведення відповідачем недійсності кредитного договору, а судом не встановлено порушення позивачем її прав, як споживача фінансових послуг, підстави для задоволення зустрічного позову, в т.ч. і в частині вимоги недійсності договору застави, яка є похідною, задоволенню не підлягає в повному обсязі.

Відповідно до статті 88 ЦПК України пропорційно задоволеному позову з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір в сумі 253,85 грн.

Керуючись статтями 10, 11, 60, 88, 212 - 214 ЦПК України, суд -

вирішив:

Позов Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» -задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 (іден. номер - НОМЕР_1) на користь Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором від 25.11.2003 № NKS0G004058819, яка складається із 6203,42 грн. заборгованості за кредитом, 12978,30 грн. - процентів, 6203,42 грн. - пені, разом 25385,14 грн. (двадцять п'ять тисяч триста вісімдесят п'ять гривень 14 коп.).

Стягнути з ОСОБА_1 (іден. номер - НОМЕР_1) на користь Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» судовий збір у сумі 253,85 грн. (двісті п'ятдесят три гривні 85 коп.).

У іншій частині задоволення вимог первісного позову - відмовити.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» про визнання недійсними кредитного договору та договору застави - відмовити.

Рішення може бути оскаржено м в апеляційному порядку до апеляційного суду Миколаївської області через Ленінський районний суд м. Миколаєва шляхом подання апеляційної скарги протягом десяти днів з дня отримання його копії.

Суддя І.В.Коваленко