У Х В А Л А

і м е н е м у к р а ї н и

11 лютого 2015 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого: Касьяна О.П.,

суддів: Гончара В.П., Карпенко С.О.,

Остапчука Д.О., Савченко В.О.,

розглянувши у судовому засіданні справу за позовом публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором за касаційною скаргою ОСОБА_3 на заочне рішення Василівського районного суду Запорізької області від 27 грудня 2013 року та ухвалу апеляційного суду Запорізької області від 11 березня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У листопаді 2013 року ПАТ КБ «Приватбанк» звернувся до суду з указаним позовом, в якому зазначав, що 23 травня 2008 року між банком та ОСОБА_3 було укладено кредитний договір, відповідно до умов якого останній отримав кредит у розмірі 500 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну карту зі сплатою 36% на рік за користування кредитом на суму залишку заборгованості за кредитом із кінцевими терміном повернення, що відповідає строку дії карти. Посилаючись на те, що ОСОБА_3 не виконав умови щодо повернення кредиту, банк просив стягнути з ОСОБА_3 заборгованість, що утворилась станом на 31 січня 2013 року, в сумі 18 155,56 грн.

Заочним рішенням Василівського районного суду Запорізької області від 27 грудня 2013 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Запорізької області від 11 березня 2014 року, позов задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ПАТ КБ «Приватбанк» заборгованість за кредитним договором в сумі 18 155,56 грн.

Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

У касаційній скарзі ОСОБА_3 просить скасувати судові рішення у справі, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права, порушення норм процесуального права, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, заслухавши суддю-доповідача, обговоривши доводи скарги та перевіривши матеріали справи, дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ч. 2 ст. 324 ЦПК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_2116/ed_2013_05_16/pravo1/T041618.html?pravo=1> підставами для касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Ухвалюючи рішення, суди виходили з обґрунтованості позовних вимог та доведеності обставин щодо наявності заборгованості у зв'язку з невиконанням зобов'язань станом на 31 жовтня 2013 року.

Проте погодитись з такими висновками судів не можна, оскільки вони є передчасними.

Встановлено, що 23 травня 2008 року сторонами укладено кредитний договір (який складається із заяви позичальника, Умов і правил надання банківських послуг, Правил користування платіжною картою та Тарифів), за умовами якого відповідачу надано кредит у сумі 500 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну карту зі сплатою 36 % річних на суму залишку заборгованості за користування кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії карти.

Пунктом 2 розділу І Умов та правил надання банківських послуг встановлено, що кредитним лімітом (кредитом, кредитною лінією) є розмір грошових коштів, наданих банком клієнту, на строк, визначений у договорі, на умовах платності та зворотності (повернення).

Відповідно до пунктів 3.1.1, 5.4 розділу ІІ Умов та правил надання банківських послуг строк дії карти вказано на лицьовій її стороні (місяць і рік) і вона дійсна до останнього календарного дня вказаного місяця. Строк погашення процентів за кредитом визначено щомісячними платежами, а строк погашення кредиту в повному обсязі визначено останнім днем місяця, вказаного на карті (поле MONTH).

Дані про те, який строк дії карти вказано на лицьовій стороні, у справі відсутні.

За змістом Умов та правил надання банківських послуг, після закінчення строку дії карти цей строк пролонгується банком на новий строк шляхом надання клієнту карти з новим терміном дії.

Банком на підтвердження заборгованості ОСОБА_3 надано витяг за картою НОМЕР_1, яка була видана 23 травня 2008 року, із встановленим на ній кредитним лімітом 500 грн. Саме на видачу цієї карти ОСОБА_3 складено заяву, яка підписана ним власноручно.

Обґрунтовуючи позовні вимоги про розмір заборгованості станом на 31 січня 2013 року, банком надано розрахунок за кредитною картою НОМЕР_2 із встановленим збільшеним лімітом 8 000 грн з 31 травня 2011 року.

Приймаючи цей розрахунок як належний доказ, суд, усупереч ст. 60 ЦПК України, не звернув уваги на те, що матеріали справи не містять належних та допустимих доказів, які б свідчили, що утримувачем карти із збільшеним лімітом був саме ОСОБА_3; немає доказів про збільшення кредитного ліміту за згодою сторін відповідно до Умов та правил надання банківських послуг. Тобто, погоджуючись із наданим банком розрахунком без належних доказів правильності цього розрахунку, суд фактично ухвалив рішення на припущеннях.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції виходив із автоматичної пролонгації дії договору, якщо сторона не подає заяву про його припинення, не врахувавши, що такі умови стосуються дії кредитного договору, а не дії карти, порядок видачі якої передбачає вчинення певного переліку дій.

Згідно зі ст. ст. 303 <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_2094/ed_2013_07_04/pravo1/T041618.html?pravo=1>, 304 ЦПК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_2095/ed_2013_07_04/pravo1/T041618.html?pravo=1> під час розгляду справи в апеляційному порядку суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Справа розглядається апеляційним судом за правилами, встановленими для розгляду справи судом першої інстанції, з винятками і доповненнями, встановленими законом.

Таким чином, у судовому рішенні апеляційний суд зобов'язаний дати відповіді на всі доводи апеляційної скарги, в іншому разі буде порушено вимоги статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо справедливого судового розгляду в такому його елементі як мотивування судового рішення судом, який має право за певних обставин на дослідження нових доказів та переоцінку доказів.

Заперечуючи проти позову, ОСОБА_3. у апеляційній скарзі посилався на погашення кредиту, повернення позивачеві кредитної карти у зв'язку із закінченням терміну її дії і наголошував, що заяву про збільшення кредитного ліміту та продовження дії карти він не подавав.

Апеляційний суд, відхиляючи такі доводи апеляційної скарги, виходив з їх недоведеності, проте при цьому не перевірив, на підставі яких документів термін дії кредитної карти був продовжений, чи отримував відповідач нову карту.

Оскільки допущені судами попередніх інстанцій порушення норм процесуального права унеможливили встановлення фактичних обставин справи, що мають значення для правильного її вирішення, рішення суду першої інстанції та ухвала суду апеляційної інстанції підлягають скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції з підстав, передбачених ч. 2 ст. 338 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 336, 338, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення Василівського районного суду Запорізької області від 27 грудня 2013 року та ухвалу апеляційного суду Запорізької області від 11 березня 2014 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.П.Касьян
Судді: В.П.Гончар С.О.Карпенко Д.О.Остапчук В.О.Савченко