АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 541/643/15-ц Номер провадження 22-ц/786/2951/15Головуючий у 1-й інстанції Альошина Н. М. Доповідач ап. інст. Карпушин Г. Л.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 вересня 2015 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Полтавської області в складі: головуючого судді: Карпушина Г.Л.; суддів: Гальонкіна С.А., Корнієнка В.І., при секретарі: Рибак О.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на заочне рішення Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 08 липня 2015 року по справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої внаслідок ДТП, третя особа ОСОБА_4, публічне акціонерне товариство «Страхова компанія «Країна», -

В С Т А Н О В И Л А :

У березні 2015 року позивач ОСОБА_3 звернулася в суд із вищезазначеною позовною заявою, в якій прохала: стягнути з фізичної особи підприємця ОСОБА_2 на її користь 8663,14 грн. - матеріальної та 150 000 грн. моральної шкоди.

Свої вимоги обґрунтовувала тим, що у зв'язку з її лікуванням витрати пов'язані з доставкою, розміщенням, діагностикою, протезуванням та реабілітацією у відповідних закладах охорони здоров'я придбанням лікарських засобів документально підтверджується фіскальними та товарними чеками на суму 8.663,14грн. Крім цього їй завдано моральної шкоди, що полягає у фізичному болю та стражданнях, які пов'язані з ушкодженням здоров'я внаслідок ДТП, тривалістю реабілітації, її розмір оцінила в 150.000грн.За висновками лікарів вона в подальшому потребує санаторно-курортного лікування.

Рішенням Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 08 липня 2015 року позов ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої внаслідок ДТП - задоволено частково.

Стягнуто із ОСОБА_2, на користь ОСОБА_3 - 8278,47грн. - витрат на лікування внаслідок заподіяної шкоди здоров'ю від ДТП; 58464грн. моральної шкоди.

Стягнуто із ОСОБА_2, на користь держави 667,42грн. судових витрат, від сплати якого була звільнена позивачка при зверненні до суду.

В решті позовних вимог - відмовлено.

З даним рішенням суду не погодився ОСОБА_2 та подав на нього апеляційну скаргу, в якій прохає скасувати заочне рішення Миргородського міськрайонного суду Полтавської області ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 про відшкодування матеріальної та моральної відмовити. Апелянт вважає, що рішення суду першої інстанції є незаконним, необґрунтованим, а також таким, що винесене з порушенням норм матеріального та процесуального права, висновки суду не відповідають обставинам справи.

Судове засідання проводилося за участі апелянта та його представника, за відсутності інших осіб, які будучи належним чином та завчасно повідомленими про час та місце слухання справи в судове засідання не зявилися.

Колегія суддів, заслухавши доповідача, пояснення осіб, що з'явилися, перевіривши матеріали справи та мотиви апеляційної скарги, приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду частковому скасуванню, з наступних підстав.

У відповідності з ч.3 ст. 10, ч.1ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу позовних вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частиною 1 ст. 303 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно п.2 ч.1 ст. 307 ЦПК України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове рішення по суті позовних вимог.

Відповідно до п.п. 3-4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України, підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення є невідповідність висновків суду обставинам справи та неправильне застосування норм матеріального та процесуального права.

Як вбачається з матеріалів справи та правильно встановлено судом першої інстанції, 18.10.2013 року на автостанції в м. Ромни Сумської області позивач придбала пасажирський квиток № 502231769, який надавав їй право на отримання послуг від ПП ОСОБА_2 з пасажирського перевезення рейсовим автобусом за рейсом № 105 Ромни - Голінка. У пасажирському квитку зазначена інформація щодо перевізника ОСОБА_2 та обов'язкове страхування на суму 102000 грн. ПАТ СК «Країна». В той же день, близько, 16 годин 10 хвилин вона згідно вказаного квитка перебувала в якості пасажира в автобусі ПАЗ-3205110 СПГ д.н.з. НОМЕР_1, який належить ОСОБА_2 під керуванням водія ОСОБА_4, який перебував з останнім у трудових відносинах. На одній з ділянок шляху водій ОСОБА_4 не впорався з керуванням автобусом, порушив вимоги пункту 12.1 Правил дорожнього руху, внаслідок чого автобус здійснив наїзд на дерево. У зв'язку з даною дорожньо-транспортною пригодою позивачка отримала тілесні ушкодження середньої тяжкості у вигляді компресійного перелому тіла четвертого грудного хребця та перелому вертлюжної впадини.

Вироком Роменського міськрайонного суду Сумської області від 03.09.2014 року по кримінальній справі № 585/906/14-к номер провадження 1-кп/585/100/14 ОСОБА_4 визнаний винним в скоєнні злочину, передбаченого частиною 1 статті 286 КК України.

З 18.10.2013 року до липня 2014 року ОСОБА_3 перебувала у стані тимчасової непрацездатності і отримувала лікування, що підтверджується довідками лікувальних установ про тимчасову втрату працездатності (лікування) потерпілого у дорожньо-транспортній пригоді, виписками медичної карти, довідками про тимчасову непрацездатність студента та іншими довідками медичних установ. 04.07.2014 року Миргородською міжрайонною МСЕК позивачка визнана інвалідом 2-ї групи внаслідок ураження опорно-рухового апарату, та довідкою управління праці та соціального захисту населення Миргородської міської ради від 19.08.2014 року.

ПАТ «СК«Країна» було сплачено страхове відшкодування ОСОБА_3 у загальному розмірі 76500 грн., з яких 34068 грн. - шкода пов'язана з тимчасовою втратою працездатності та 42432 грн. - шкода пов'язана із стійкою втратою працездатності (2 група інвалідності).

Задовольняючи частково позовні вимоги суд першої інстанції виходив з того, що відповідно до ст.1187 ЦК України, шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Оскільки відповідач ОСОБА_2 є власником транспортного засобу - джерела підвищеної небезпеки, суд першої інстанції вважає, що він повинен нести відповідальність за шкоду завдану здоров'ю потерпілій від ДТП позивачці в межах наданих документальних доказів щодо матеріальної шкоди та моральну шкоду у зв'язку з ушкодженням здоров'я.

Проте, провівши перевірку рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів, з таким висновком місцевого суду, в повній мірі погодитися не може, виходячи з наступного.

Пунктами 6,9 ч.1 ст. 7 Закону України «Про страхування» передбачено, що в Україні здійснюються такі види обов'язкового страхування: особисте страхування від нещасних випадків на транспорті; страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів. Правовідносини, щодо порядку та умов даних видів обов'язкового страхування регулюються Законом України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» та постановою Кабінету Міністрів України №959 від 14.08.1996 року «Про затвердження Положення про обов'язкове особисте страхування від нещасних випадків на транспорті».

Виходячи з положень ст.ст.927,979, 999 ЦК України та вказаних вище нормативних актів, при особистому страхуванні від нещасних випадків на транспорті, страхувальником є пасажир, який придбав квиток, а при страхуванні цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, страхувальниками є власники транспортних засобів. Тобто обов'язкове страхування пасажирів від нещасних випадків на транспорті, за даних обставин, не випливає на відповідальність перевізника та ушкодження здоров'я пасажира, які є наслідком дій чи бездіяльності перевізника і не зменшує її обсяг, оскільки не перевізник здійснює страхування своєї відповідальності на випадок ушкодження здоров'я, а пасажири як страхувальники укладають договори страхування від нещасних випадків на транспорті.

Як вбачається з матеріалів справи, позивачка по особистому страхуванню від нещасних випадків на транспорті, отримала страхове відшкодування від ПАТ «СК«Країна», яка відповідно до укладеного договору є страховиком. При цьому відповідальність страховика за завдану позивачці шкоду визначалася відповідно до положень постанови Кабінету Міністрів України №959 від 14.08.1996 року «Про затвердження Положення про обов'язкове особисте страхування від нещасних випадків на транспорті», загальних положень Закону України «Про страхування» та положень глави 67 ЦК України.

Відповідно до ст. 928 ЦК України відповідальність перевізника за шкоду, завдану каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю пасажира, визначається відповідно до глави 82 цього Кодексу, якщо договором або законом не встановлена відповідальність перевізника без вини.

Виходячи з викладеного вище вимоги позивачки до відповідача, як перевізника та власника транспортного засобу, відповідно до глави 82 ЦК України, є обґрунтованими.

Відповідно до ст. 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого.

Статтею 1172 ЦК України передбачено, що юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов'язків.

Згідно до ст. 1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати(страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов'язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою(страховим відшкодуванням).

Беручи до уваги обставини справи та наведені положення норм закону, оскільки відповідач є власником транспортного засобу та особою, з якою водій ОСОБА_4 перебував у трудових відносинах, він повинен нести відповідальність за шкоду завдану позивачу джерелом підвищеної небезпеки. Проте, оскільки останній застрахував свою цивільно-правову відповідальність перед третіми особами, що підтверджується полісом №АЕ/1073372 від 12.07.2013 року виданим ПАТ «Страхова група «ТАС», відповідальність покладається на останніх, за виключенням різниці між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою.

Як вбачається з матеріалів справи, судом першої інстанції зазначені вище норми права враховані не були, в результаті чого ПАТ «Страхова група «ТАС», як страховик та особа, яка повинна нести відповідальність, не була залучена до участі в справі. В той же час місцевим судом, було безпідставно залучено до розгляду справи ПАТ «СК«Країна», хоча останні не мають ніякого відношення до заявлених вимог.

Статтею 22 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» передбачено, що у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров'ю, майну третьої особи.

Відповідно до ст.24 вищезазначеного Закону у зв'язку з лікуванням потерпілого відшкодовуються обґрунтовані витрати, пов'язані з доставкою, розміщенням, утриманням, діагностикою, лікуванням, протезуванням та реабілітацією потерпілого у відповідному закладі охорони здоров'я, медичним піклуванням, лікуванням у домашніх умовах та придбанням лікарських засобів. Відповідно до статті 1194 ЦК особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею

Згідно ст. 26-1 вищезазначеного Закону страховиком (у випадках, передбачених підпунктами "г" і "ґ" пункту 41.1 та підпунктом "в" пункту 41.2 статті 41 цього Закону, відшкодовується потерпілому - фізичній особі, який зазнав ушкодження здоров'я під час дорожньо-транспортної пригоди, моральна шкода у розмірі 5 відсотків страхової виплати за шкоду, заподіяну здоров'ю.

Пунктом 16 постанови № 4 Пленуму ВСС України від 01 березня 2013 року «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» передбачено, що відповідно до статті 21 Закону № 1961-IV на території України забороняється експлуатація транспортного засобу без поліса обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності, тобто володільці транспортних засобів, за винятком осіб, звільнених від обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності згідно з пунктом 13.1 статті 13 цього Закону, зобов'язані застрахувати ризик своєї цивільної відповідальності, яка може настати внаслідок завдання шкоди життю, здоров'ю або майну інших осіб при використанні транспортних засобів. У зв'язку із цим при пред'явленні позовних вимог про відшкодування такої шкоди в результаті дорожньо-транспортної пригоди безпосередньо до особи, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, суд має право виключно в порядку, передбаченому статтею 33 ЦПК, залучити до участі у справі страхову організацію (страховика), яка застрахувала цивільну відповідальність володільця транспортного засобу. Непред'явлення вимог до страховика за наявності підстав для стягнення завданої шкоди саме зі страховика є підставою для відмови в позові до завдавача шкоди у відповідному розмірі.

Надаючи оцінку, визначеним судом першої інстанції розмірам майнової та моральної шкоди, які підлягають стягненню на користь позивачки, колегія суддів, враховуючи: положення зазначених норм закону, наявність доказів, що підтверджують суму витрат на лікування; характер завданої позивачці моральної (немайнової) шкоди, глибину її моральних та фізичних страждань у зв'язку з ушкодженням здоров'я, що призвело до порушення нормального життя; позицію з даного питання сторін по справі, які не оскаржували рішення суду з даного питання, погоджуються з висновками та мотивами суду першої інстанції в цій частині.

Беручи до уваги наведені вище положення норм закону, роз'яснення з даних питань Пленуму ВСС України, розмір страхової суми, визначеної в полісі наданим відповідачем, відповідальність за завдану шкоду здоров'ю позивачки в сумі 8278.47грн. та моральну шкоду в сумі 5000 грн., повинна бути покладена на страховика ПАТ «Страхова група «ТАС», а тому, в цій частині, в задоволені вимог ОСОБА_3 до відповідача, у зв'язку з непред'явлення вимог до страховика та не залученням його до участі в справі, слід відмовити. В іншій частині задоволених вимог позивачки до ОСОБА_2, а саме стягнення моральної шкоди в сумі 53464 грн., висновки суду слід залишити без змін.

При цьому, колегією суддів, взято до уваги той факт, що позивачка не позбавлена можливості для захисту своїх прав та відшкодування завданої їй шкоди, звернутися до суду до належної особи, яка згідно вимог чинного законодавства повинна нести цивільно-правову відповідальність.

Доводи апелянта щодо непоширення на правовідносини, які склалися між сторонами по справі, положень норм глави 82 ЦК України, зважаючи на наявність договору перевезення між останніми, що виключає можливість застосування позадоговірних (деліктних зобов'язань), не заслуговують на увагу, оскільки вони сформовані на підставі неправильного розуміння змісту положень закону, якими врегульовані спірні правовідносини.

За таких обставин, апеляційна скарга відповідача підлягає частковому задоволенню, а рішення місцевого суду скасуванні в частині стягнення з ОСОБА_2 шкоди заподіяної здоров'ю позивачки в розмірі 8278,47 грн. та моральної шкоди, в розмірі 5000 грн., з ухваленням в цій частині нового рішення про відмову в задоволенні даних позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 307, 309, 314,316 ЦПК України, колегія суддів, -

В И Р І Ш И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - задовольнити частково.

Рішення Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 08 липня 2015 року в частині стягнення з ОСОБА_2 шкоди заподіяної здоров'ю позивачки в розмірі 8278,47 грн., моральної шкоди, в розмірі 5000 грн. та судових витрат - скасувати.

Ухвалити в цій частині нове рішення, яким у задоволенні даних позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_2 - відмовити.

Стягнути із ОСОБА_2, на користь держави 243,60 грн. судового збору, від сплати якого була звільнена позивачка при зверненні до суду.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржено протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ.

Головуючий суддя : /підпис/

Судді: /підписи/

З оригіналом згідно:

Суддя Апеляційного суду

Полтавської області Г.Л. Карпушин