Справа № 624/8/15-ц
Провадження № 2/634/128/15
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04.06.2015 Сахновщинський районний суд Харківської області в складі:

головуючого(ої)-судді: ЄрьомінаО.В.

при секретарі:ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в смт.Сахновщина Харківської області цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 про стягнення боргу за договором позики,-

встановив:

Позивач ОСОБА_2 звернулася до суду з вищезазначеним позовом, у якому вказувала на те, що 19 грудня 2012 року між нею та відповідачем ОСОБА_3 було укладено договір позики, згідно якого позикодавець ОСОБА_2 передала у власність позичальнику ОСОБА_3 грошові кошти в сумі 6284 грн., які позичальник ОСОБА_3 зобов'язалася повернути їй частинами у порядку та строки обумовлені договором не пізніше 18 грудня 2014 року.

Але свої зобов'язання за вказаним договором позики позичальник не виконав, повернувши позикодавцю до 08 грудня 2014 року лише 249 грн. в рахунок погашення боргу та 8333 грн. в рахунок сплати відсотків.

Також 19 грудня 2012 року між ОСОБА_2 та відповідачами ОСОБА_4 та ОСОБА_5 укладені договори поруки, відповідно до яких відповідачі зобовязалися відповідати як солідарні боржники перед позикодавцем внаслідок невиконання умов договору позики від 19 грудня 2012 року позичальником ОСОБА_3

Письмовими листами-попередженнями відповідачам було повідомлено про відповідальність за невиконання вимог договору позики.

Посилаючись на вказані обставини, а також на те, що в добровільному порядку повертати запозичені грошові кошти відповідачі не бажають, позивач ОСОБА_2 просить суд в примусовому порядку стягнути з відповідачів на її користь 6035 грн. (основного боргу за договором позики), 17322 грн. (проценти за користування позикою за подвійною ставкою), 6035 грн. передбачену договором позики неустойку за прострочення виконання боржником узятих на себе договірних зобов'язань, а у загальній сумі 29657 грн. 44 коп., а також судові витрати, понесені позивачем по справі.

У судовому засіданні позивач підтримав заявлені ним вимоги в повному обсязі й наполягав на їх задоволенні.

Відповідачі ОСОБА_3, ОСОБА_4 проти заявленого позову заперечували, посилаючись на необґрунтованість позовних вимог через їх невідповідності нормам матеріального права.

Відповідач ОСОБА_5 в судове засідання не зявилася, про час та місце розгляду справи була повідомлена належним чином, причин неявки суду не повідомила.

Суд, заслухавши пояснення учасників процесу, вивчивши матеріали справи, приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог з наступних підстав.

Так відповідно до ст.ст. 3, 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених прав, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно до ст.ст. 10, 11 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється виключно на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених ст.61 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору.

Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно зі ст.ст. 1, 4 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Відповідно до ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу, зокрема з договорів та інших правочинів.

Згідно ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків

Договір є відплатним, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає із суті договору.

Відповідно до ст.ст. 6, 627, 629 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначення умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Сторони мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами.

Сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд.

Договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Посилання відповідачів як на підставу невизнання позовних вимог на норми ЦК України, яким регулюються кредитні правовідносини, ЗУ «Про захист прав споживачів» є помилковим.

За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Споживчий кредит у відповідності до ЗУ «Про захист прав споживачів це - кошти, що надаються кредитодавцем (банком або іншою фінансовою установою) споживачеві на придбання продукції.

У цьому випадку між сторонами як фізичними особами укладено договір позики та договори поруки, а договір позики не є споживчим кредитом.

Правовідносини, що стосуються позики, регулюються параграфом 1 глави 71 ЦК України

Так, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості (ч. 1 ст. 1046 ЦК України).

Згідно ч. 2 ст. 1046 ЦК України договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

У відповідності до ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у тій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Договір позики може бути оплатним, тобто таким, що передбачає сплату процентів за користування сумою позики, або безоплатним - якщо виконання позичальником зобов'язання обмежується поверненням боргу.

При цьому ст. 536 ЦК України прямо передбачено, що за користування чужими грошовими коштами боржник зобов'язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами.

Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства.

Правила щодо сплати процентів від суми позики містяться у статті 1048 ЦК України.

Так, згідно із частиною першою статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Таким чином, законом передбачено право позикодавця на одержання від позичальника суми позики та винагороди (процентів за користування позикою) у разі, якщо інше не встановлено договором або законом.

Винагорода для позикодавця встановлюється у формі процентів від суми, що надається у позику, розмір яких визначається сторонами в договорі позики, або, якщо такий розмір процентів не встановлений, він визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

Загальні умови виконання зобов'язань визначені законодавцем у ст. 526 ЦК України. Згідно цієї правової норми зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Порушенням зобов'язання згідно зі ст. 610 ЦК України є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Правові наслідки порушення зобов'язань передбачені ст. 611 ЦК України. За змістом цієї правової норми у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: сплата неустойки, відшкодування збитків та моральної шкоди.

Неустойка - це відповідальність боржника за порушення взятих на себе зобовязань.

Відповідно до ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання (ч. 1 ст. 625 ЦК України).

Відповідно до положень ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання.

Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Відповідно до ч. 1 ст. 6 ЦК України, сторони мають право укласти договір, який не передбачений актами цивільного законодавства, але відповідає загальним засадам цивільного законодавства.

Згідно ст.ст. 627, 628 ЦК України, як зазначалося вище, сторони вільні в укладенні договору, визначені його умов; зміст договору становлять умови, визначені на розсуд сторін і погоджені ними та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства; договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору та може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом.

Відповідно до положень ст. 203 та ст. 215 ЦК України зміст правочину не може суперечити Цивільному кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства (ч.1); волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі (ч.3); правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним (ч.5). Підставою недійсності правочину є недодержання в момент його вчинення стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч. 1, 3-5 ст. 203 ЦК України; недійсною визнається угода, що була укладена з порушенням вимог чинного законодавства.

Як встановлено по справі й не заперечується відповідачем ОСОБА_3, 19 грудня 2012 року між позикодавцем ОСОБА_2 та позичальником - відповідачем по справі ОСОБА_6 було укладено договір позики, за яким остання отримали у позикодавця позику в сумі 6284 грн. і зобов'язалася повернути їх позикодавцеві в порядку та строки обумовлені договором, але не пізніше 18 грудня 2014 року.

Пунктами 1, 2.1, 3.3. вказаного договору встановлено конкретні строки його виконання.

Відповідно до п. 3 договору позики сторони погодили, що простроченням виконання зобов'язань за цим договором буде як недоотримання строку остаточного повернення, так і прострочка будь-якого з поточних повернень більш ніж на 7 днів.

Пунктом 4.2 договору передбачений спосіб забезпечення виконання зобов'язання, згідно якого, виконання зобовязання забезпечується неустойкою у вигляді грошовою суми у розмірі 100% від суми невиконаного або неналежно виконаного зобовязання щодо повернення позики.

Договір позики від 19 грудня 2012 року укладено у відповідності до вимог чинного законодавства, при його укладенні кожна з сторін діяла добросовісно і дійшла домовленості відносно всіх основних і суттєвих його умов, в тому числі про юридичну природу договору, строк його дії, суми позики, відповідальності за несвоєчасне повернення позики, коло обов'язків і прав кожної з сторін; що договір позики укладено у письмовій формі, всі умови договору виконані (позикодавець надав позичальникам грошові кошти у розмірі 6284 грн., що також підтверджується видатковим касовим ордером та розпискою ОСОБА_3В.); договір вчинено правомочними сторонами, що повністю відповідає принципу цивільного права - свободі договору та не суперечить загальним засадам цивільного законодавства, а сторони самі визначили розмір грошових стягнень за прострочення виконання зобов'язання, і вправі забезпечувати свої зобов'язання саме таким чином.

Судом встановлено, що сума боргу за договором позики становить 6035 грн., а неустойка складає у відповідності п. 4.2 договору - 6035 грн.

Проте, суд погоджується із запереченнями відповідачів в частині зобовязання у разі прострочення більш ніж на сім днів терміну щомісячної плати процентів, а також суми позики у строки, визначені договором, сплачувати проценти нараховані за подвійною ставкою до повного погашення заборгованості по сплаті процентів ( п.п. 3.2. договору).

З аналізу вищезазначених норм вбачається, що проценти для позикодавцям- це винагорода за користування грошовими коштами наданими у позику й не є відповідальністю боржника за порушення договірного зобовязання.

У цьому випадку за змістом п. 3.2 договору позики вбачається, що на позичальника покладено додаткове зобовязання у разі порушення договірних зобовязань іншого виду, який не передбачений законом, тому суд не знаходить правових підстав для стягнення процентів за договором позики за подвійною ставкою.

При цьому слід зазначити, що стягнення процентів за подвійною ставкою за своїм розміром значно перевищує розмір самого боргу за договором позики, є явно завищеною, та не відповідає передбаченим у частині третій статті 509 та частинах першій, другій статті 627 ЦК України засадам справедливості, добросовісності та розумності як складовим елементам загального конституційного принципу верховенства права, в зв'язку з чим наявність у даному випадку у кредитора можливості стягувати з позичальників надмірної грошової суми як процентів за подвійною ставкою спотворює її дійсне правове призначення і не є засобом розумного стимулювання боржника виконувати основне грошове зобов'язання, а перетворюється на несправедливо непомірний тягар для останніх та джерело отримання невиправданих додаткових прибутків кредитором за відсутності реальних негативних наслідків для нього через прострочення позичальниками виконання своїх договірних зобов'язань.

Щодо наявного в матеріалах справи розрахунку нарахування процентів, то суд виходить з наступного.

Так, ОСОБА_3:

· до 19. 01. 2013 року повинна була сплатити, але не сплатила суму боргу 268 грн.; 8% від фактичної суми, яка знаходилася в користуванні ( п. 1.3 договору), на 19.01.2013 року в користуванні знаходилася сума 6284 грн., отже 8% складає 502 грн. 72 коп. (6284 * 8%= 502, 72);

· до 19.02.2013 року повинна була сплатити, суму боргу 268 грн., але сплатила 78 грн. ; 8% від фактичної суми, яка знаходилася в користуванні ( п. 1.3 договору), на 19.02.2013 року в користуванні знаходилася сума 6284 грн., отже 8% складає 502 грн. 72 коп. (6284 * 8%= 502, 72);

· до 19.03.2013 року повинна була сплатити, суму боргу 268 грн., але сплатила 171 грн. ; 8% від фактичної суми, яка знаходилася в користуванні ( п. 1.3 договору), на 19.03.2013 року в користуванні знаходилася сума 6206 грн. ( 6284 грн. -78 грн.), отже 8% складає 496 грн. 48 коп. (6206 * 8%= 496, 48);

· до 19.04.2013 року повинна була сплатити, але не сплатила суму боргу 268 грн.; 8% від фактичної суми, яка знаходилася в користуванні ( п. 1.3 договору), на 19.04.2013 року в користуванні знаходилася сума 6035 грн. ( 6206 грн. -171 грн.), отже 8% складає 482 грн. 80 коп. (6035 * 8%= 482, 80);

· з 20.04.2013 року по 19.03.2015 року на протязі 23 місяців в користуванні знаходилася сума 6035 грн., щомісячні відсотки складали 482 грн. 80 коп. ( 6035*8%= 482,80), сума відсотків складає 11104 грн. 40 коп. ( 482,8 *23 місяці = 11104, 4).

Виходячи з розрахунку наданого позивачем відповідач ОСОБА_3 сплатила відсотки у сумі 8333 грн., отже сума заборгованості по відсотках складає 2771 грн. 40 коп.

Інших даних в необґрунтуваності наявної заборгованості з урахуванням сплачених сум боргу та процентів відповідачами суду не надано.

Щодо посилання відповідачів на необґрунтованість вимог позивача в частині стягнення суми боргу солідарно з позичальника та поручителів, оскільки закінчився, передбачений строк вимоги до поручителів, то вони є безпідставними й такими, що не ґрунтуються на законі, виходячи з наступного.

Так, статтями 553, 554 ЦК України визначено, що за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником. У разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.

Матеріали справи свідчить та не заперечується відповідачем ОСОБА_4, що 19 грудня 2012 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_4, ОСОБА_5 укладено договір поруки, згідно якого останні приймають на себе обовязок в повному обсязі за повернення позики, плати, яка нараховується в разі невчасних платежів за користування позикою, відсотків, додаткових відсотків, відшкодування збитків, як солідарні боржники нести відповідальність перед позикодавцем внаслідок невиконання умов договору позики від 19 грудня 2012 року на суми позики 6284 грн. та щомісячною сплатою 8% від суми позики ОСОБА_3

У відповідності до ст. 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя. Якщо строк основного зобов'язання не встановлений або встановлений моментом пред'явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред'явить позову до поручителя протягом одного року від дня укладення договору поруки.

З договорів поруки вбачається, що їх дія визначена до повного виконання зобовязання за договором позики, строк виконання якого згідно договору до 18 грудня 2014 року ( п. 2.1 договору).

Отже, у цьому випадку строк основного зобовязання встановлений, а тому порука припиняється протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобовязання, якщо кредитор не пред'явить позову до поручителя.

Із позовом до суду позивач звернувся 08 грудня 2014 року, тобто в межах шести місяців від дня настання строку виконання основного зобовязання.

Посилання відповідачів на те, що порука припиняється, якщо кредитор не пред'явить позову до поручителя протягом одного року від дня укладення договору поруки, є помилковим, оскільки законодавець визначив, що такий порядок предявлення позову до поручителів застосовується, якщо строк основного зобов'язання не встановлений або встановлений моментом пред'явлення вимоги.

За таких обставин, суд приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог позивача та стягненню солідарно з відповідачів по справі на його користь суму боргу за договором позики у розмірі 6035 грн., проценти від суми позики у розмірі 2771 грн. 40 коп. , а також неустойку за прострочення позичальником своїх договірних зобов'язань щодо своєчасного повернення отриманої позики у розмірі 6035 грн. , а всього: 14841 грн. 40 коп.

Що ж стосується питання розподілу судових витрат по справі, то це питання суд вирішує відповідно до приписів ст. 88 ЦПК України, виходячи із принципу пропорційності до розміру задоволених позовних вимог.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст 209,212,213,214,215 ЦПК України, суд,-

вирішив:

Позовні вимоги ОСОБА_2 задовольнити частково.

Стягнуто солідарно з відповідачів ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 на користь позивача ОСОБА_2 суму боргу за договором позики від 19 грудня 2012 року в загальній сумі 14841 грн. 40 коп.

Стягнути з ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, з кожного окремо, на користь ОСОБА_2 судові витрати, понесені нею по справі, а саме по 71 грн. 20 коп. судового збору.

У задоволенні іншої частини вимог - відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Харківської області через суд першої інстанції протягом 10 днів. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя