Києво-Святошинський районний суд Київської області
Справа № 369/3885/15-ц
провадження 2/369/2054/15
18.05.2015 року Києво - Святошинський районний суд Київської області в складі:
головуючого судді Пінкевич Н.С.
при секретарі Cохань Ю.М.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Альфа-Банк» про захист прав споживача та застосування наслідків нікчемного правочину, -
У квітні 2015 року позивачка звернулась до суду з даним позовом. Свої вимоги мотивувала тим, що 01 квітня 2008 року між нею та ПАТ «Альфа-Банк» укладено договір про надання споживчого кредиту. За умовами договору вона отримала кредит в розмірі 27 807,62 дол.США з кінцевим терміном повернення до 01 квітня 2015 року. Вказала, що даний договір є нікчемним. У порушення вимог Закону України «Про захист прав споживачів» їй не було надано та не роз'яснено відповідачем повну, достовірну інформацію щодо умов кредитного договору. Вказала, що відповідач ввів нечесну підприємницьку діяльність, що суперечить вимогам закону, тобто пропонував їй, як споживачу, продукцію не в чіткій, не зрозумілій та в двозначній формі, ввівши її в оману, нав'язавши невигідну продукцію. Вона, як споживач, немає спеціальних знань про властиві характеристики продукції, яку придбає. Оскільки відповідач ввів її в оману, то має відшкодувати збитки у подвійному розмірі та моральну шкоду. Відповідно до виписок з рахунку її збитки становлять 307 110,30 грн., що, враховуючи подвійний розмір становить 614 220,60 грн. Вказала, що на виконання правочину вона отримала від банку кошти в розмірі 140 428,48 грн. Оскільки за недійсним правочином кожна сторона зобов'язана повернути іншій стороні те, що отримано за недійсним договором, то з відповідача на її користь слід стягнути збитки в розмірі 473 792,12грн.
Просила суд на підставі ст.ст. 216 та 230 ЦК України застосувати наслідки нікчемного правочину та стягнути з ПАТ «Альфа-Банк» на її користь у якості відшкодування збитків в розмірі 473 792,12 грн.
У судове засідання позивачка не з'явилася. Про час та місце розгляду справи повідомлена належним чином. Направила до суду клопотання про розгляд справи у його відсутності, позовні вимоги підтримує у повному обсязі. Проти ухвалення заочного рішення не заперечує.
У судове засідання відповідач не з'явивсь. Про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. Причини неявки суду не повідомив. Клопотань про відкладення розгляду справи до суду не надходило.
Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що у задоволенні позову слід відмовити з наступних підстав.
При розгляді справи судом встановлено, що 01 квітня 2008 року між ЗАТ «Альфа-Банк» та ОСОБА_1 був укладений кредитний договір №490061286.
У п.2 договору визначено, що банк надає позичальникові кредитні кошти в розмірі 27 807,62 дол. США. Кредит надавався на купівлю транспортного засобу, з кінцевим терміном повернення 01 квітня 2015 року.
У п. 2.3 договору вказано, що за користування кредитом встановлюється плата у вигляді процентів в розмірі 14,5%.
П.3 договору передбачено, що позичальник зобов'язується в порядку та на умовах, що визначені даним договором повертати кредит, виплачувати банку проценти за користування кредитом, сплачувати неустойку та інші, передбачені договором платежі та виконувати інші обов'язки, що передбачені договором. Повернення кредиту (його частини) та сплата процентів за користування кредитом здійснюється позичальником в порядку та на умовах, що визначені у додатку №1 до цього договору, який є невід'ємною частиною.
Частиною 1 ст. 1054 ЦК України визначено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Частиною 1 ст. 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.
Відповідно до ст.627 ЦК України, відповідно до ст. 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначені умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Ч.1 ст.628 ЦК України передбачено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Відповідно до постанови Пленуму Верховного суду України № 9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення.
Відповідно до статті 230 ЦК України якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.
Згідно статті 19 Закону України «Про захист прав споживачів» нечесна підприємницька практика забороняється. Нечесна підприємницька практика включає: 1) вчинення дій, що кваліфікуються законодавством як прояв недобросовісної конкуренції; 2) будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною. Підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору. Правочини, здійснені з використанням нечесної підприємницької практики, є недійсними.
Таким чином, за змістом вищевказаних норм, правочин може бути визнаний вчиненим під впливом обману лише у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Обман має місце, якщо сторона правочину заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину другою стороною, або якщо вона замовчує їх існування. Такий позов може бути задоволено лише на вимогу сторони, яка вчинила правочин під впливом обману.
Однією з підстав, що стало причиною введення позивача в оману при укладанні кредитного договору, як вказала позивачка, стало порушення банком вимог ст. ст. 11, 15 Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки позивач був позбавлений можливості ознайомитись з умовами кредитування та не міг передбачити можливі ризики при укладанні даного правочину.
Однак, як вбачається з матеріалів ОСОБА_1 добровільно виявила бажання скористатися послугами банку та укласти кредитний договір.
Суд вважає, що при укладенні умов договору про надання кредиту від 01 квітня 2008 року ОСОБА_1 діяла вільно, виходячи з власних інтересів, прийняла рішення про вибір контрагента та про вступ з ним в договірні відносини, на власний розсуд з контрагентом визначила характер договору, який вони уклали, його умови (зміст), в тому числі розмір штрафних санкцій.
Суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову, оскільки позивачка, ставлячи вимогу про визнання недійсним кредитного договору, посилаються перш за все на ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів». Згідно Рішення Конституційного суду України №15-рп/2011 від 10.11.2011р. дія Закону України «Про захист прав споживачів» поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчного кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору. Однак, відповідачкою не доведено порушення її прав з боку позивача саме як споживача.
Належних та допустимих доказів недодержання в момент укладення спірних договорів вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 ЦК України не подано. Кредитний договір містить усі істотні умови, зокрема умови щодо розміру кредиту, порядку надання та повернення кредиту, строку договору, розміру та порядку сплати процентів (відсотків), прав, обов'язків та відповідальності сторін.
Відповідно до ч. 3 статті 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 статті 57 ЦПК України).
Позивачем не подано належних на допустимих доказів існування обману, умисного введення банком його в оману щодо істотних обставин, які впливають на вчинення правочину, у зв'язку із чим, правові підстави для визнання кредитного договору відсутні.
Судом відхиляються доводи позивача щодо недійсності, нікчемності договору з підстав ненадання банком під час укладення кредитного договору повної інформації про сукупну (орієнтовну) вартість кредиту, відсутність графіку погашення кредиту та відповідно порушення відповідачем приписів ст. 11 та ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки згідно законодавства України вищевказані обставини не можуть бути підставою для визнанням договору недійсним, окрім того, згідно ч.2 ст. 11 вищевказаного закону, наслідком ненадання банком інформації, є покладення на банк відповідальності, встановленої статтями 15 і 23 Закону України «Про захист прав споживачів», а не визнання недійсним відповідного договору.
Крім того, відповідно до роз'яснень, що містяться в постанові Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними»: судам відповідно до статті 215 ЦК необхідно розмежовувати види недійсності правочинів: нікчемні правочини - якщо їх недійсність встановлена законом (частина перша статті 219, частина перша статті 220, частина перша статті 224 тощо), та оспорювані - якщо їх недійсність прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує їх дійсність на підставах, встановлених законом (частина друга статті 222, частина друга статті 223, частина перша статті 225 ЦК тощо). Нікчемний правочин є недійсним через невідповідність його вимогам закону та не потребує визнання його таким судом. Оспорюваний правочин може бути визнаний недійсним лише за рішенням суду. Відповідно до статей 215 та 216 ЦК суди розглядають справи за позовами: про визнання оспорюваного правочину недійсним і застосування наслідків його недійсності, про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину. Вимога про встановлення нікчемності правочину підлягає розгляду в разі наявності відповідного спору. Такий позов може пред'являтися окремо, без застосування наслідків недійсності нікчемного правочину. У цьому разі в резолютивній частині судового рішення суд вказує про нікчемність правочину або відмову в цьому. Вимога про застосування наслідків недійсності правочину може бути заявлена як одночасно з вимогою про визнання оспорюваного правочину недійсним, так і у вигляді самостійної вимоги в разі нікчемності правочину та наявності рішення суду про визнання правочину недійсним. Наслідком визнання правочину (договору) недійсним не може бути його розірвання, оскільки це взаємовиключні вимоги. Якщо позивач посилається на нікчемність правочину для обґрунтування іншої заявленої вимоги, суд не вправі посилатися на відсутність судового рішення про встановлення нікчемності правочину, а повинен дати оцінку таким доводам позивача. Відповідно до статей 215 та 216 ЦК вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину. Вимоги про визнання оспорюваного правочину недійсним і застосування наслідків його недійсності, про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину розглядаються у позовному провадженні в порядку цивільного судочинства відповідно до вимог статті 15 ЦПК. За цими ж правилами розглядаються зазначені вимоги і в разі, якщо стороною правочину є суб'єкт владних повноважень, крім вимог про визнання недійсним адміністративного договору. Правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. У разі якщо під час розгляду спору про визнання правочину недійсним як оспорюваного та застосування наслідків його недійсності буде встановлено наявність підстав, передбачених законодавством, вважати такий правочин нікчемним, суд, вказуючи про нікчемність такого правочину, одночасно застосовує наслідки недійсності нікчемного правочину. За змістом статті 216 ЦК та виходячи із загальних засад цивільного законодавства суд може застосувати з власної ініціативи реституцію як наслідок недійсності оспорюваного правочину. Інші наслідки недійсності оспорюваного правочину (відшкодування збитків, моральної шкоди тощо) суд застосовує відповідно до статті 11 ЦПК. Судам необхідно враховувати, що виконання чи невиконання сторонами зобов'язань, які виникли з правочину, має значення лише для визначення наслідків його недійсності, а не для визнання правочину недійсним. У разі якщо правочин ще не виконаний, він є таким, що не створює жодних юридичних наслідків (частина перша статті 216 ЦК). Відповідно до частини першої статті 215 ЦК підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК, саме на момент вчинення правочину. Не може бути визнаний недійсним правочин, який не вчинено.
У позовній заяві ОСОБА_1 посилалась на ч. 1 ст. 230 ЦК України тобто про визнання судом правочину недійсним, разом з тим, такої позовної вимоги не заявила, тому вимога позивача про застосування наслідків нікчемного правочину не підлягає задоволенню у зв'язку із їх необґрунтованістю та безпідставністю. Доказів нікчемності кредитного договору суду не надала.
Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об'єктивно наявні у справі докази, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв'язок у сукупності, з'ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що відповідно до ст.1 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд дійшов висновку про необхідність відмови в задоволенні позову.
Керуючись ст.ст.88, 208, 213-215 ЦПК України, -
У задоволенні позову ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Альфа-Банк» про захист прав споживача та застосування наслідків нікчемного правочину - відмовити.
Стягнути з ОСОБА_1, ідентифікаційний номер НОМЕР_1, на користь держави судовий збір в розмірі 243,60 грн.
Копію заочного рішення негайно направити відповідачу.
Заочне рішення може бути переглянуто Києво - Святошинським судом Київської області за письмовою заявою відповідачів протягом 10 днів з моменту отримання копії рішення.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.
Суддя Н.С. Пінкевич