Справа №487/2073/14-ц 20.07.2015 20.07.2015 20.07.2015
Провадження №22-ц/784/418/15 Головуючий 1 інстанції Корнешова Т.В.
Категорія 19 Доповідач в апеляційній інстанції Лисенко П.П.
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

20 липня 2015 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Миколаївської області в складі:

головуючого Лисенка П.П.,

суддів: Галущенка О.І. та Серебрякової Т.В.

із секретарем судового засідання - Гордійчук С.С.,

з участю:

позивача - ОСОБА_2,

представника позивачів - ОСОБА_3,

відповідачів - ОСОБА_4 та ОСОБА_5,

представника відповідачів - ОСОБА_6,

третьої особи - приватного нотаріуса Міщенко М.В.,

переглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_4 і ОСОБА_5 та апеляційну скаргу приватного нотаріуса Миколаївського міського нотаріального округу Міщенко Марії Володимирівни рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 16 грудня 2014 року, ухваленого у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 та ОСОБА_8, які є правонаступниками ОСОБА_9, до ОСОБА_4 та ОСОБА_5 про визнання недійсними правочинів, -

у с т а н о в и л а :

26 лютого 2014 року ОСОБА_9 пред'явила зазначений позов до ОСОБА_4 та ОСОБА_5, треті особи: приватний нотаріус ММНО Міщенко М.В. та приватний нотаріус ММНО Нестеренко Н.В., який обґрунтувала наступним.

Вона є інвалідом I групи безстроково у зв'язку із захворюванням на хворобу Паркінсона.

З часу погіршення стану її здоров'я догляд за нею здійснювала її єдина донька ОСОБА_2.

Відповідачка ОСОБА_4 є її племінницею, а відповідач ОСОБА_5 чоловік тої.

Згідно договору купівлі продажу від 05 листопада 1985 року їй належала 1/5 частина домоволодіння з відповідними надвірними спорудами та господарчими будовами по АДРЕСА_1 в якій вона і проживає зараз.

Довіреністю від 01 вересня 2012 року, посвідченою приватним нотаріусом ММНО Міщенко М.В., вона уповноважила ОСОБА_5 оформити на її ім'я право на земельну ділянку, а також розпоряджатися, володіти та користуватися від її імені вищезазначеною частиною домоволодіння.

19 грудня 2012 року ОСОБА_5, діючи за вказаною довіреністю від її імені, уклав договір дарування частки у праві власності на домоволодіння, посвідчений приватним нотаріусом ММНО Нестеренко Н.В., за яким подарував зазначене нерухоме майно ОСОБА_4

Посилаючись на те, що довіреність підписала під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, оскільки була вимушена, в обмін на матеріальну допомогу їй та її доньці ОСОБА_2, яка у серпні 2012 року перебувала у критичному стані з підозрою на тяжку хворобу й була терміново госпіталізована до лікарні, де була прооперована і тривалий час лікувалася, а також під психологічним тиском збоку ОСОБА_4, просила визнати оспорювану довіреність недійсною, та, як наслідок, визнати недійсним і договір дарування, вчинений повіреною особою ОСОБА_5, частки у праві власності на домоволодіння, посвідчений приватним нотаріусом ММНО Нестеренко Н.В., зареєстрований в реєстрі за № 474.

Відповідачі ОСОБА_4 та ОСОБА_5 проти задоволення позову заперечували. Зазначали, що позивач перед самим оформленням довіреності знаходилася у здоровому глузді, чітко усвідомлювала свої дії і бажала подарувати належну їй частку в будинку саме ОСОБА_4, добровільно видавши про це довіреність.

Рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 16 грудня 2014 року позов задоволено в повному обсязі.

ОСОБА_4 та ОСОБА_5 сумісно, а також приватний нотаріус ММНО Міщенко М.В. - окремо, подали на це рішення апеляційні скарги, в яких просять його скасувати, та ухвалити нове, яким у задоволені позову відмовити у повному обсязі.

Скарги обґрунтували невідповідністю висновків суду дійсним обставинам справи та порушенням норм матеріального та процесуального права.

Ухвалами судді апеляційного суду Миколаївської області від 28 січня 2015 року та 02 лютого 2015 року відкрито апеляційне провадження за цими апеляційними скаргами у зазначеній цивільній справі та призначено до судового розгляду на 16 лютого 2015 року.

16 лютого 2015 року в судовому засіданні від представника позивача стало відомо, що ОСОБА_9 померла, на доказ чого надано свідоцтво про смерть тої та копія витягу зі спадкового реєстру.

Ухвалою колегії суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Миколаївської області від 16 лютого 2015 року провадження у даній справі зупинено до залучення до участі у справі правонаступників ОСОБА_9

Ухвалою колегії суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Миколаївської області від 01 липня 2015 року провадження по справі відновлено та залучено до участі у справі як позивачів в порядку правонаступництва після смерті ОСОБА_9:

- як спадкоємця першої черги - її доньку, ОСОБА_2, яка проживає в АДРЕСА_2

- як спадкоємця першої черги за правом представлення - її онуку ОСОБА_8, яка проживає в АДРЕСА_1

Апеляційні скарги слід задовольнити, оскаржене рішення суду 1 інстанції скасувати і ухвалити у справі нове рішення, яким у задоволені позову відмовити за його недоведеністю.

Вирішуючи спір таким чином, як викладено у оскарженому судовому рішенні, суд 1 інстанції виходив з того, що у справі достатньо доказів твердженням позивача, у той час як відповідачі та третя особа, що виступала на їх стороні, належних та допустимих доказів своїм запереченням не надали, а тому позов слід задовольнити.

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Миколаївської області не погоджується з обставинами та правовідносинами, встановленими судом 1 інстанції, його висновки щодо них та результату вирішення справи вважає помилковими, необґрунтованими й незаконними.

За Конституцією України, ст. 27 ЦПК України та ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожній особі, як фізичній так і юридичній, а також державі гарантовано судовий захист їх інтересів, який здійснюється в порядку конституційного, цивільного, кримінального, адміністративного та господарського судочинств.

Відповідно до статей 1,3 ЦК України, 1,3-4,10-11,303 ЦПК України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення, в порядку позовного, наказного та окремого провадження, цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також справ, розгляд яких, в порядку цивільного судочинства, прямо передбачено законом.

При цьому, слід зазначити, що, виходячи із загальних засад про неприпустимість свавільного втручання держави у сферу особистого життя людини, її цивільного права та інтересу; справедливість, добросовісність та розумність - в порядку цивільного судочинства регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників.

Кожна особа, а у встановлених законом випадках, органи та особи, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси, мають право в порядку, встановленому Цивільним процесуальним кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів; або прав, свобод та інтересів інших осіб, інтереси яких вони захищають, державних чи суспільних інтересів.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України і обраний позивачем.

Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, наданих сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

При цьому, суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи, для чого роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і допомагає здійсненню їхніх прав.

Судовий розгляд, яким цивільна справа вирішується по суті, закінчується ухваленням рішення суду.

В силу статей 10, 59, 60, 213 ЦПК України та постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18 грудня 2009 року "Про судове рішення у цивільній справі" - рішення суду у цивільній справі, як найважливіший акт правосуддя, покликаний забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини і наповнити реальністю принцип верховенства права, повинен ухвалюватися за неухильного додержання вимог чинного процесуального законодавства про його законність і обґрунтованість.

Рішення визнається законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільно-процесуального законодавства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

При ухваленні рішення суд бере до уваги, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при рівності прав щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.

Враховуючи принцип безпосередності судового розгляду цивільних справ, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в тому судовому засіданні, в якому ухвалюється рішення.

Суд оцінює докази відповідно до вимог статей 58 - 59, ч.3 ст. 61, 212 ЦПК України за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Обставини, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть вважатися встановленими в цивільній справі, якщо такі засоби доказування відсутні.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення.

Обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній справі, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Вирок у кримінальній справі, що набрав законної сили, або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення обов'язкові для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок або постанову суду, з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою.

Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

При цьому, згідно із статтею 60 ЦПК України, обов'язок доказування певних обставин лежить на стороні, яка посилається на них як на підставу своїх вимог та заперечень.

Недоведеність обставин, на наявності яких наполягає позивач - є підставою для відмови у позові; а у разі, якщо на тому наполягає відповідач - для відхилення його заперечень проти позову, а, відповідно, для задоволення вимог позивача.

В силу ст. 11 ЦК України, цивільні права та обов'язки виникають, змінюються і припиняються, із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки.

За тлумачення статей 203-204, 215, 626 ЦК України випливає висновок про те, що цивільні права та обов'язки можуть виникати, змінюватися та припинятися із договорів, зміст яких не суперечить ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; за умови їх вчинення у формі, встановленій законом; особами, які мають необхідний обсяг цивільної дієздатності; за їх вільного волевиявлення, відповідно до їх внутрішньої волі і спрямованих на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ними.

Недодержання виписаних вимог в прямо визначених законом випадках робить договір, як вид правочину, нікчемним, а у разі відсутності такого зазначення - може тягнути його недійсність (у повному обсязі або окремої його частини) за судовим рішенням.

При цьому, правом пред'явлення позову про визнання договору недійсним. відповідно до ч. 3 ст. 215 ЦК України наділені сторони за договором, а також інші заінтересовані особи, що заперечують його дійсність на підставах, встановлених законом.

Якщо недійсність договору прямо не встановлена законом, або якщо він не визнаний судом недійсним - то він є правомірним і підлягає виконанню сторонами, відповідно до встановлених в ньому умов.

За ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Він є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору, якими вважаються умови визначені в законі, або умови, на погодженні яких наполягає та чи інша сторона.

За своєю характеристикою, істотні умови відображають природу договору, а тому відсутність будь-якої з них не дає змоги сторонам виконати їх обов'язки, які покладаються на них за договором.

Якщо сторони досягли згоди за всіма істотними умовами, які визнані такими законом, необхідні для даного виду або на погоджені яких наполягає хоча б одна сторона, то договір вважається укладеним і набуває обов'язкової сили для сторін.

При цьому, необхідно наголосити, що в силу ст.ст. 3, 627 ЦК України, договору притаманна така риса, як свобода договору.

Поряд із справедливістю, добросовісністю і розумністю вона вважається вищою цінністю права, що забезпечує природне існування фізичної особи, стабільність суспільних відносин, економічну та фінансову рівновагу.

Свободу договору можна визначити як нормативно закріплену можливість особи здійснювати дії та вчинки на власний розсуд, не порушуючи при цьому свободу інших суб'єктів.

Зміст свободи договору в загальному розкривається у ст.627 ЦК України, яка з посиланням на ст.6 ЦК України встановлює співвідношення актів цивільного законодавства і договору.

За названими статтями, зміст названого принципу проявляється у свободі особи вільно вступати у договірні відносини; самостійно обирати контрагента та вид договору, який регулюватиме їх взаємні відносини; самостійно визначати умови (зміст) договору, структуру і вид договірного зв'язку; строк його дії; підстави і порядок припинення.

У справі відсутні докази тому, що оспорені довіреність та договір дарування не відповідають виписаним вимогам, і можуть бути визнані недійсними з підстав зазначених позивачами.

Так, в своїй позовній заяві ОСОБА_9 зазначала, що довіреність була видана нею проти її справжньої волі внаслідок застосування до неї психічного тиску з боку другої сторони, проте будь-яких доказів такому, крім власних слів не надала.

У той же час, приватний нотаріус твердив, і, це ж вбачається з пояснень відповідачів та тексту довіреності, що волевиявлення позивача на видачу довіреності саме ОСОБА_5 і для вчинення зазначених в ній дій, а саме, на відчуження належної їй частки у будинку на користь ОСОБА_4, було виказане їй дарувальницею особисто в приміщенні нотаріальної контори при бесіді з глазу на глаз. Мотивом цього та називала глибоку вдячність за тривалий догляд за нею та значну матеріальну допомогу, надану племінницею при лікуванні її доньки ОСОБА_2

Належних та допустимих доказів протилежному стороною позивача надано не було.

У той же час, із свідчень сусідки позивача ОСОБА_11, її брата ОСОБА_12, соціального працівника ОСОБА_13, лікуючого лікаря ОСОБА_14 та колишньої невістки ОСОБА_15 вбачається, що саме ОСОБА_4 несла левову частку у догляді за ОСОБА_9 та у витратах на лікування ОСОБА_2

Не надано стороною позивача і доказів тиску з боку відповідачів.

Що ж до вимоги позивача про визнання судом довіреності та договору дарування недійсними на підставі статті 233 ЦК України, якщо його вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, чим друга сторона правочину скористалася, то вона теж не підлягає задоволенню через її недоведеність належними та допустимими доказами.

Так, відповідно до пунктів 19, 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 N 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» правочин, вчинений внаслідок впливу тяжкої обставини є оспорюваним.

З названої підстави правочин може бути визнаний судом недійсним, якщо його вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, чим друга сторона правочину скористалася.

Тяжкими обставинами можуть бути тяжка хвороба особи, членів її сім'ї чи родичів, смерть годувальника, загроза втратити житло чи загроза банкрутства та інші обставини, для усунення або зменшення яких необхідно укласти такий правочин.

При цьому, особа, яка оскаржує правочин, має довести, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було б вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах.

Як вбачається з матеріалів справи, за обома оспореними правочинами сторона нічого не набувала, оскільки вони є безвідплатними, а тому вважати, що вони можуть бути визнанні недійсними за правилами ст. 233 ЦК України не можна.

Більше того, в своїй позовній заяві позивач вказувала, що бажала передати належну їй частку у будинку ОСОБА_4 в обмін на утримання та догляд, що за певних обставин та доведеності, можна розцінити як помилку щодо правових наслідків другого, з названих правочинів. Проте названа обставина не була предметом судового розгляду, оскільки названа підстава недійсності позивачем не заявлялася.

За такого, і за ст. 233 ЦК України названі правочини не могли бути визнані недійсними, а тому у позові слід було відмовити.

Оскільки суд 1 інстанції був іншої думки і позов задовольнив, то його рішення слід скасувати і відмовити у позові з наведених підстав рішенням апеляційної інстанції.

Керуючись ст.ст. 307, 309, 313-314, 316 ЦПК України, колегія суддів судової палати,-

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 і ОСОБА_5 та апеляційну скаргу приватного нотаріуса Миколаївського міського нотаріального округу Міщенко Марії Володимирівни задовольнити.

Рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 16 грудня 2014 року скасувати.

Ухвалити у справі нове рішення, яким відмовити ОСОБА_2 та ОСОБА_8 у позові до ОСОБА_4 та ОСОБА_5 про визнання недійсними нотаріально посвідченої 01 вересня 2012 року довіреності, за якою ОСОБА_9 уповноважила ОСОБА_5 представляти її інтереси з питань оформлення права власності на земельну ділянку, розпорядження, володіння та користування 1/5 часткою у праві власності на домоволодіння, що розташоване по АДРЕСА_1 та нотаріально посвідченого 19 грудня 2012 року договору дарування 1/5 частки у праві власності на домоволодіння, що розташоване по АДРЕСА_1, між дарувальницею ОСОБА_9 (від імені якої діяв за довіреністю ОСОБА_5) та обдарованою ОСОБА_4.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення і з цього часу протягом двадцяти днів може бути оскаржене в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий Судді