Справа № 2-1106/11
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02.06.2015р. м. Запоріжжя

Комунарський районний суд м. Запоріжжя у складі головуючого судді Боровікової А.І., при секретарі Колесник А.О., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду заяву ОСОБА_1, ОСОБА_2 про перегляд заочного рішення, ухваленого по цивільній справі за позовом Публічного акціонерного товариства «ОТП Банк» до ОСОБА_1, ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором, -

В С Т А Н О В И В:

Заочним рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 20.05.2013р. по вищезазначеній цивільній справі позовні вимоги задоволені в повному обсязі. Стягнуто з ОСОБА_1 суму заборгованості, яка становить 151 886 гривень 41 копійка на користь Публічного акціонерного товариство «ОТП Банк». Стягнуто з ОСОБА_2, суму заборгованості, яка становить 151 886 гривень 41 копійка на користь Публічного акціонерного товариство «ОТП Банк». Стягнуто солідарно з відповідачів ОСОБА_1, ОСОБА_2 судовий збір у розмірі 1635 гривні 86 копійок на користь Публічного акціонерного товариства «ОТП Банк».

Також в резолютивній частині рішення зазначено, що загальна заборгованість за договором № CL-202/207/2007 від 21.08.2007 року становить 151 586 гривень 41 копійок.

03.02.2015р. відповідачі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернулись до суду із заявою про перегляд заочного рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 20.05.2013р., ухваленого по цивільній справі за вищезазначеним позовом, посилаючись на те, що суд розглянув справу за відсутності відповідачів, які не отримували судові повістки про виклик до судового засідання, тобто, не були належним чином повідомлені про час та місце розгляду справи, а тому відповідачі не мали можливості реалізувати процесуальні права, передбачені ст.ст. 27, 31 ЦПК України.

Зважаючи на положення ст. 652 ЦКУ та Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту (затверджено Постановою НБУ від 10.05.2007р. №168, зареєстровано в МінЮсті 25.05.2007р. №541/13808) про те, що банки мають право ініціювати зміну процентної ставки за кредитом лише в разі настання події, незалежної від волі сторін договору, яка. мас безпосередній вплив на вартість кредитних ресурсів банку, та банки не мають права змінювати процентну ставку за кредитом у звязку з волевиявленням однієї зі сторін. Тобто зміна процентної ставки, виходячи з цього, можлива лише у разі істотної зміни обставин, проте не кожна обставина, передбачена договором, може вважатися такою, оскільки сама по собі істотність передбачає зміну обставин настільки, що якби сторони могли про це передбачити, вони не уклали б договір або уклали його на інших умовах. Тому суд при розгляді цього питання мав звернути увагу на наведене й дати оцінку тому чи не є такі дії зловживанням права з боку Банку.

Далі, посилаючись на ст. 99 Конституції України, згідно якої, грошовою одиницею України є гривня, а також на ст. 524 ЦК України, згідно якої зобов'язання має бути виражене у грошовій одиниці України гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов'язання в іноземній валюті, відповідачі зазначили в заяві, що єдиним законним засобом платежу, який застосовується при проведенні розрахунків між резидентами на території України є гривня. Враховуючи виїцевикладене. надання та одержання кредиту в іноземній валюті, використання іноземної валюти, як засобу платежу можливо при дотриманні суб'єктами господарських відносин імперативних вимог законодавства, щодо одержання відповідної індивідуальної ліцензії.

Відповідно до частини 5 статті 5 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю, пункту 1.10 Положення «Про порядок видачі Національним банком України індивідуальних ліцензій на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу» одержання індивідуальної ліцензії однією із сторін валютної операції, означає також дозвіл на її здійснення іншою стороною або третьою особою, яка має відношення до цієї операції, якщо інше не передбачено умовами ліцензії.

Грошові зобов'язання можуть бути виражені в іноземній вал ют і лише у випадках, якщо суб'єкти господарювання мають право проводити розрахунки між собою в іноземній валюті відповідно до законодавства, положення, щодо обов'язкового вираження зобов'язань в грошовій одиниці України (гривні) також передбачені статтею 524 Цивільного кодексу України.

Крім того, на день укладання кредитного Договору іноземний курс валюти був інший, чим на сьогоднішній день. Отже, існує істотна зміна становища, щодо виконання боргових зобов'язань за кредитним Договором. Тобто з підвищенням курсу іноземної валюти, сума боргу значно зросла, яку відповідачам необхідно сплачувати, в зв'язку із чим значно погіршився фінансовий стан відповідачів.

Подальше виконання кредитного договору на умовах, що діють на даний час с порушенням одного із принципів цивільно - правових відносин, які закріплені у статті 3 Цивільного кодексу України принципу справедливості. Такі умови кредитного договору є несправедливими, так, як всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договорених прав та обов'язків на шкоду Позичальника, споживача кредитних послуг.

Несправедливістю є. зокрема, умови кредитного Договору в частині надання кредиту в швейцарських франках, що передбачає згідно умов кредитного договору у випадку погашення кредиту та сплати відсотків за користування кредитом у швейцарських франках, що є способом зловживання правом, коли всі ризики знецінення національної валюти України шляхом порушення вимог закону Банк покладає, як суб'єкт підприємницької (господарської) діяльності, виключно на Позичальника за кредитним Договором та споживача кредитних послуг, що є грубим порушенням ч. 3 ст. 13 ЦК України. Таким чином, використання Банком швейцарських франках, як предмету кредитування за споживчим кредитом, є внесення в кредитний Договір пункт, що значно погіршує становища позичальника, як споживача порівняно з Банком в разі настання певних подій, що дає право для Позичальника відповідно до статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів», суб'єкт підприємницької діяльності, що надає послуги, не повинен включати у Договори із споживачем умови, які є несправедливими.

Таким чином, зазначають відповідачі, кредитний договір має бути в цілому на вимогу споживача визнаним недійсним.

Також суд не звернув уваги на те. що у зобов'язаннях, в яких беру ть участь поручителі, збільшення процентної ставки навіть за згодою банку та боржника, але без згоди поручителів, не дає підстав покладати на останніх відповідальність за невиконання або неналежне виконання позичальником своїх зобов'язань перед банком (ч.І сі. 559 ЦКУ).

Крім того, приписами ч. 4 ст. 559 ЦКУ передбачено, що порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців з дня настання строку виконання основного зобов язання не предявить вимоги до поручителя.

Боржник почав порушувати умови кредитного договору з квітня 2009 року, саме з цієї дати у Банку виникло право пред'являти вимоги до поручителів щодо погашення заборгованості по кредиту та право на стягнення іпотечного майна.

В супереч ч. 4 ст. 559 ЦКУ Банк протягом шести місяців від настання строку на предявлення вимоги не пред'явив до поручителів вимог про сплату кредитної заборгованості, тому порука за кредитним договором, припинилась.

Оскільки порука є припиненою, вимоги Банку до поручителів не підлягали задоволенню.

Всі ці обставини, вважають відповідачі, мають істотне значення для вирішення даної справи та доказують неповне зясування судом обставин по цій справі.

Просили суд скасувати вищезазначене заочне рішення по справі та призначити справу до судового розгляду у загальному порядку.

Представник позивача надав письмові заперечення щодо заяви про перегляд заочного рішення, вказавши, що в заяві про перегляд заочного рішення відповідачі зазначають, що їм взагалі не було відомо про те, що дана справа розглядається в Комунарському районному суді м. Запоріжжя. Дане твердження відповідачів не відповідає дійсності та навмисно вводять суд в оману оскільки в матеріалах справи наявна ухвала Комунарського районного суду м. Запоріжжя про зупинення провадження по справі до розгляду Ленінським районним судом м. Запоріжжя цивільної справи за позовом ОСОБА_1про визнання недійсним кредитного договору, за яким стягується сума заборгованості.

Тобто Відповідачі будучи обізнаними в наявності розгляду справи в Комунарськом районном суді м. Запоріжжя про стягнення з них заборгованості за кредитним договором - звертаються до Ленінського районного суду м. Запоріжжя про визнання недійсним кредитного договору. Дані дії можливо розцінювати як намагання відповідачів у затягуванні часу для розгляду справи. Окрім цього, звертаємо увагу суду на той факт, що позовну заяву ОСОБА_1 в Ленінському районному суді м. Запоріжжя було залишено без розгляду в звязку з її неявкою у судове засідання, що в свою чергу також підтверджується відсутності зацікавленості у результаті розгляду справи ОСОБА_1

Окрім цього, позовна заява про стягнення заборгованості за кредитним договором була подана до суду ще в 2010 році. В заяві про перегляд заочного рішення Відповідачі зазначають, що про існування рішення суду та розгляду справи вони дізналися в тільки 23.02.2015 року, коли державна виконавча служба повідомила їх про проведення виконавчих дій. Тобто Відповідачі зазначають, що на протязі пяти років вони взагалі не були обізнані про існування в Комунарському районному суді м. Запоріжжя справи про стягнення з них заборгованості за кредитним договором, наявності судового рішення та відкритого виконавчого провадження.

До судового засідання по розгляду заяви про перегляд заочного рішення відповідачі, повідомлені у встановленому законом порядку про час та місце розгляду заяви, не зявились, про причини неявки суд не повідомили.

За таких обставин неявка заявників, належним чином повідомлених про час та місце розгляду заяви, не перешкоджає розгляду останньої у відсутності заявників.

Представник позивача до судового засідання не зявився, надав суду письмову заяву про розгляд заяви відповідачів про перегляд заочного рішення без участі позивача та відмовити у задоволенні заяви про перегляд заочного рішення.

Приймаючи до уваги вищенаведене, суд, керуючись ст.231 ЦПК України, вважає можливим розглянути справу у відсутності сторін.

Відповідно до ст. 232 ЦПК України заочне рішення підлягає скасуванню, якщо судом буде встановлено, що відповідач не зявився у судове засідання та не повідомив про причини неявки з поважних причин і докази, на які він посилається мають істотне значення для вирішення справи.

Дослідивши заяву відповідачів, заочне рішення, ухвалене судом по даній справі, суд приходить до висновку, що заява відповідачів про перегляд заочного рішення не містить посилання на докази, що мають істотне значення для правильного вирішення справи, а обставини, на які посилається відповідачі у заяві про перегляд заочного рішення, суд вважає такими, які не є підставою для скасування заочного рішення згідно вимог ст. 232 ЦПК України.

На підставі викладеного, суд приходить до висновку, що заявниками не надано доказів, які мають суттєве значення для вирішення справи, у звязку з чим заява про перегляд заочного рішення задоволенню не підлягає.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 231, 232 ЦПК України, суд

У Х В А Л И В:

Заяву відповідачів ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про перегляд про перегляд заочного рішення залишити без задоволення.

Розяснити заявнику, що заочне рішення може бути оскаржено в загальному порядку, встановленому ст. 296 ЦПК України.

Суддя: А.І. Боровікова