ДАРНИЦЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД М.КИЄВА
справа № 753/7481/15-ц
провадження № 2/753/4383/15
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"01" липня 2015 р. Дарницький районний суд м. Києва в складі:

головуючого - судді ЦИМБАЛ І.К.

при секретарі - ЧЕРЛЕНЮК В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до товариства з обмеженою відповідальністю «Метал Ворк Україна», третя особа: ОСОБА_3, про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, моральної шкоди -

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернулась до суду з позовом до відповідача, де є третя особа, посилаючись на те, що сторони перебували у трудових відносинах, в подальшому керівник товариства незаконно звільнив позивача, у зв'язку з чим остання просить поновити її на попередньому місці роботи, стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу та відшкодувати моральну шкоду, яку позивач зазнала через протиправні дії, що змусило її змінити життя та докладати значних зусиль для відновлення порушеного права.

В судовому засіданні позивач та представник останньої позов підтримали просили задовольнити. Крім того, пояснили що позивач займала у товаристві посаду головного бухгалтера, очолював підприємство генеральний директор, який був звільнений за угодою сторін. Під час того, як посаду генерального директора обіймала інша особа, останнім було прийнято рішення про викуп транспортних засобів, які перебували у лізингу, що в подальшому було зроблено. Колишній директор пояснив, що погодив із засновниками вказані угоди та всі істотні умови останньої і позивач, як бухгалтер здійснювала обслуговування вказаних угод та виконувала розпорядження керівника. В подальшому після звільнення генерального директора, за дорученням від засновників, представники останніх провели перевірку вказаних угод, якою було визначено, що відчуження автомобілів відбулося за заниженою ціною та не сплачено податок на додану вартість. Позивач зазначає, що не здійснила відповідну оплату, оскільки консультувалась із фахівцями з цього приводу, а також через власне розуміння податкових зобов'язань, вважала що відповідну оплату здійснювати не потрібно. В подальшому позивач проконсультувалась із особою, яка проводила перевірку і з метою уникнення ризиків та розбіжностей, здійснила донарахування податку на додану вартість. Не зважаючи на такі дії позивача, представники засновника та новий керівник звинуватили позивача у одноразовому, грубому порушенні трудових обов'язків та прийняли рішення про звільнення позивача з цієї підстави. Позивач зазначає, що в її діях не мало місця порушення трудових обов'язків тим більш грубого, до її повноважень не входило приймати рішення щодо відчуження майна підприємства, встановлення ціни продажу тощо, остання мала виконувати розпорядження генерального директора, а отже звинувачення є неспроможними. Крім того, нею було здійснено донарахування податку на додану вартість, що попередило можливе застосування до товариства будь яких санкцій.

Представник відповідача та третьої особи позовні вимоги не визнав та пояснив, що в разі належного виконання позивачем своїх трудових обов'язків, остання мала би повідомити засновників товариства про завідомо збиткові угоди для товариства, які були укладені колишнім генеральним директором, а також за дорученням останнього і позивачем. Крім того, не донарахування податку на додану вартість потягнуло за собою сплату штрафу, хоча і у меншому розмірі, проте в разі якщо б такі угоди не були виявлені за ініціативою засновників відповідний штраф міг бути набагато більшим. Крім того, позивач відмовилась від виконання наказу генерального директора про дачу пояснень.

Вислухавши пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи, суд вважає встановленими наступні факти та відповідні їм правовідносини.

Згідно копії трудової книжки та наказу № 6-к від 12.01.2012 року позивача було прийнято на роботу до товариства з обмеженою відповідальністю «Метал Ворк Україна» на посаду головного бухгалтера /а.с. 7, 8, 57/.

Відповідно до наказу № 1 про облікову політику на підприємстві від 29.12.2011 року визначено, що: 1.1. бухгалтерський обліку здійснюється бухгалтерією підприємства, яку очолює головний бухгалтер. 2. Права і обов'язки головного бухгалтера визначаються Законом про бухгалтерський облік, цим наказом та затвердженими посадовими інструкціями. 2.1. Відповідно до п. 7 ст. 8 Закону про бухгалтерський облік головний бухгалтер підприємства: 2.1.1 забезпечує дотримання на підприємстві встановлених єдиних методологічних засад бухгалтерського обліку, складання й подання у встановлені строки фінансової звітності, 2.1.2 організовує контроль за відображенням на рахунках бухгалтерського обліку всіх господарських операцій; 2.1.3. бере участь в оформленні матеріалів, пов'язаних із недостачами та відшкодуванням втрат від недостач, крадіжок і псування цінностей підприємства. 2.3 Головний бухгалтер несе особисто відповідальність перед керівником підприємства призначеним на відповідну посаду його власником, згідно з переліком питань, наведених у п. 2.1.цього наказу. 3. Правом дозволу на проведення господарських операцій наділяються: головний бухгалтер; 3.1. Перелічені особи наділяються правами та несуть повну відповідальність за відповідність проведення операцій чинному законодавству та статуту підприємства згідно з посадовими інструкціями. 5. Обов'язок щодо складання фінансової звітності та іншої звітності на вимогу власників, органів статистики покладений на головного бухгалтера /а.с. 59-63/. Крім того, відповідно до розпорядження від 12.01.2012 року позивача призначено відповідальною особою за виписку податкових накладних /а.с. 58/.

Згідно копії трудової книжки та копії наказу № 172-к від 20.03.2015 року позивача було звільнено з роботи на підставі п. 1 ст. 41 КЗпП України за одноразове грубе порушення трудових обов'язків /а.с. 7, 8, 73/. Підставою зазначеної у наказі є звіт аудиторської компанії «ЛУКА» від 19.03.2015 року та акт про відмову позивача від надання письмових пояснень /а.с. 66-72/.

Згідно п. 1 ст. 41 КЗпП України, трудовий договір з ініціативи власника або уповноваженого ним органу може бути розірваний у випадк у одноразового грубого порушення трудових обов'язків головним бухгалтером підприємства, установи, організації.

Частина шоста статті 43 Конституції України гарантує громадянам захист від незаконного звільнення.

Вирішуючи питання про те, чи є порушення трудових обов'язків грубим, суд повинен виходити з характеру проступку, обставин, за яких його вчинено, та істотності наслідків порушення трудових обов'язків. При цьому суд повинен установити не тільки факт невиконання працівником обов'язку, який входить до кола його трудових обов`язків, а й можливість виконання ним зазначеного обов'язку за встановлених судом фактичних обставинах справи, тобто встановити вину працівника та наявність причинного зв'язку між невиконанням працівником трудових обов'язків і негативними наслідками, які настали внаслідок такого порушення (постанова Судової палати у цивільних та адміністративних справах Верховного Суду України від 21.05.2014 року у справі № 633цс14).

Під дію пункту 1 ст. 41 КЗпП України підпадають, як правило, такі порушення, в яких ознакою грубості вважаються і характер дій або бездіяльності працівника, і суттєвість наслідків порушення (наприклад, проступок, який заподіяв або міг заподіяти значної матеріальної або моральної шкоди, зокрема невиконання вимог трудового законодавства), й особливості причин, що зумовили порушення та його наслідок, і форма вини.

Утім, порушення трудових обов'язків із прямим умислом може бути підставою для звільнення й у разі відсутності суттєвих наслідків, а значні негативні наслідки можуть бути підставою для кваліфікації порушення як грубого навіть через необережну вину.

Трудові обов'язки визначаються в посадовій інструкції, положенні, статуті, трудовому договорі (контракті) тощо.

У справах про поновлення на роботі осіб, звільнених на підставі п. 1 ст. 41 КЗпП України, суди з'ясовують, чи мало місце порушення працівником своїх трудових обов'язків. Для цього перевіряють коло цих обов'язків та визначають, які саме обов'язки порушено працівником, у чому конкретно виявилося порушення, що стало приводом до звільнення.

В судовому засіданні представник позивача пояснив, що посадові обов'язки головного бухгалтера на товаристві відсутні, у своїй діяльності головний бухгалтер керується наказом про облікову політику на підприємстві та Законом України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні».

Суд вважає за необхідне зазначити, що у наказі про звільнення позивача не визначений пункт вище вказаних наказу та/або стаття Закону, який порушила позивач.

Так, представник відповідача посилаючись на проведення аналізу бухгалтерського та податкового обліку продажу легкових автомобілів на ТОВ «Метал Ворк Україна» в грудні 2014 року /а.с. 66-72/ зазначив, що позивач супроводжуючи дані угоди, будучи головним бухгалтером порушила основні принципи бухгалтерського обліку та фінансової звітності.

Згідно із ст. 4 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», бухгалтерський облік та фінансова звітність ґрунтуються на таких основних принципах: обачність - застосування в бухгалтерському обліку методів оцінки, які повинні запобігати заниженню оцінки зобов'язань та витрат і завищенню оцінки активів і доходів підприємства; повне висвітлення - фінансова звітність повинна містити всю інформацію про фактичні та потенційні наслідки господарських операцій та подій, здатних вплинути на рішення, що приймаються на її основі; автономність - кожне підприємство розглядається як юридична особа, відокремлена від її власників, у зв'язку з чим особисте майно та зобов'язання власників не повинні відображатися у фінансовій звітності підприємства; послідовність - постійне (із року в рік) застосування підприємством обраної облікової політики. Зміна облікової політики можлива лише у випадках, передбачених національними положеннями (стандартами) бухгалтерського обліку, і повинна бути обґрунтована та розкрита у фінансовій звітності; безперервність - оцінка активів та зобов'язань підприємства здійснюється виходячи з припущення, що його діяльність буде тривати далі; нарахування та відповідність доходів і витрат - для визначення фінансового результату звітного періоду необхідно порівняти доходи звітного періоду з витратами, що були здійснені для отримання цих доходів. При цьому доходи і витрати відображаються в бухгалтерському обліку та фінансовій звітності в момент їх виникнення, незалежно від дати надходження або сплати грошових коштів; превалювання сутності над формою - операції обліковуються відповідно до їх сутності, а не лише виходячи з юридичної форми; історична (фактична) собівартість - пріоритетною є оцінка активів підприємства, виходячи з витрат на їх виробництво та придбання; єдиний грошовий вимірник - вимірювання та узагальнення всіх господарських операцій підприємства у його фінансовій звітності здійснюються в єдиній грошовій одиниці; періодичність - можливість розподілу діяльності підприємства на певні періоди часу з метою складання фінансової звітності.

Згідно ч. 7 ст. 8 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність», головний бухгалтер або особа, на яку покладено ведення бухгалтерського обліку підприємства (далі - бухгалтер): забезпечує дотримання на підприємстві встановлених єдиних методологічних засад бухгалтерського обліку, складання і подання у встановлені строки фінансової звітності; організує контроль за відображенням на рахунках бухгалтерського обліку всіх господарських операцій; бере участь в оформленні матеріалів, пов'язаних з нестачею та відшкодуванням втрат від нестачі, крадіжки і псування активів підприємства; забезпечує перевірку стану бухгалтерського обліку у філіях, представництвах, відділеннях та інших відокремлених підрозділах підприємства.

З копії аналізу бухгалтерського та податкового обліку продажу легкових автомобілів на ТОВ «Метал Ворк Україна» в грудні 2014 року /а.с.72/, зазначено, що в результаті продажу автомобілів ТОВ «Метал Ворк Україна» понесла збитки на загальну суму 213877 грн. 73 коп., що було відображено у бухгалтерському обліку компанії.

Згідно актів про погодження зміни вартості транспортних засобів від 10.12.2014 року вартість автомобіля «Фольцваген Пасат» становить 126218 грн. 45; вартість двох Шкод фабій становить по 165812 грн. 04 коп. кожна /а.с. 188 - 190/. Вказані акти підписані між ТОВ «Перша Лізінгова компанія» та відповідачем в особі колишнього керівника генерального директора ОСОБА_4

Згідно копії договорів купівлі - продажу від 24.12.2014 року автомобіль «Фольцваген Пасат» був відчужений відповідачем в особі позивача за довіреністю від колишнього керівника ОСОБА_4 /а.с. 191/ останньому за 105682 грн. 71 коп., вказана ринкова вартість автомобіля була оцінена згідно акту експертної оцінки № 590474 від 24.12.2014 року

/а.с. 192, 193/; автомобіль «Шкода фабія» був відчужений відповідачем в особі ОСОБА_4 ОСОБА_5, яка є донькою позивача за 43384 грн. 22 коп. вказана ринкова вартість автомобіля була оцінена згідно акту експертної оцінки № 590471 від 24.12.2014 року /а.с. 194, 195/; інший автомобіль «Шкода фабія» був відчужений відповідачем в особі ОСОБА_4 ОСОБА_6, за 43384 грн. 22 коп. вказана ринкова вартість автомобіля була оцінена згідно акту експертної оцінки № 590470 від 24.12.2014 року /а.с. 196, 197/.

З наведеного вбачається, що до обов'язків позивача не входило визначення вартості лізингових автомобілів, оскільки остання не є експертом по оцінці рухомого майна, укладення за власною ініціативною угод про відчуження майна, а також суду не надано доказів того, що вказані автомобілі належали до активів товариства.

В свою чергу, відповідними повноваженнями згідно п. 7.7.4 статуту відповідача, а також трудового контракту /а.с. 143 - 151, 184/, наділений генеральний директор, яким на час укладення вище вказаних угод був ОСОБА_4 /а.с. 142/. Позивачем, в свою чергу, як зазначено у вказаному вище аналізі бухгалтерського та податкового обліку продажу легкових автомобілів на ТОВ «Метал Ворк Україна» в грудні 2014 року /а.с.72/ висвітлено фінансово - господарські операції із зазначенням у бухгалтерському обліку компанії про наявність збитків.

Доводи представника відповідача про те, що позивач складала бюджет компанії /а.с. 213 - 215/ є неспроможними, оскільки відповідні обов'язки покладені на генерального директора згідно п. 7.7.4 статуту товариства /а.с. 143-151/ та п. 5 контракту /а.с.145/, в свою чергу докази про те, що відповідним обов'язком була наділена позивач суду не представлені.

Крім того, згідно копії акту укладеного позивачем ОСОБА_4 та представником відповідача ОСОБА_7 /а.с.151/ вбачається, що відповідач та колишній генеральний директор товариства ОСОБА_4 не мають жодних претензій один до одного, зокрема і щодо угоди від 24.12.2014 року по відчуженню автомобіля ОСОБА_4, яке за дорученням останнього здійснювала позивач /а.с. 141/.

Таким чином, наведене свідчить, що про наявність зазначених угод по відчуженню автомобілів, якими відповідачу спричинені збитки в чому останній звинувачує позивача, представнику власника відповідача стало відомо 24.12.2014 року, а звільнення позивача мало місце 20.03.2015 року.

Звільнення за п. 1 ст. 41 КЗпП України є дисциплінарним стягненням і має проводитись із додержанням правил, встановлених для застосування дисциплінарних стягнень згідно з чинним законодавством.

Відповідно до статті 148 КЗпП України, дисциплінарне стягнення застосовується роботодавцем безпосередньо за виявленням проступку, але не пізніше одного місяця з дня його виявлення, не враховуючи часу звільнення працівника від роботи у зв'язку з тимчасовою непрацездатністю або перебування його у відпустці. При цьому дисциплінарне стягнення не може бути накладене пізніше шести місяців із дня вчинення проступку.

Днем виявлення проступку вважається день, коли про нього стало відомо відповідній посадовій особі роботодавця, а не лише тій, яка наділена правом звільнення працівника. Так, Судова палата у цивільних справах Верховного Суду України в ухвалі від 22.08.2002 р. наголошує, що немає значення, якій посадовій особі (безпосередньо керівнику підприємства, котрий має право на звільнення з роботи, або іншому відповідальному працівнику, посада якого входить до спеціального переліку) стало відомо про здійснення відповідним працівником проступку.

В свою чергу, позивач з 24.12.2014 року по 24.01.2015 рік на лікарняному або у відпустці не перебувала.

Таким чином, суд вважає, що вказані вище обставини взагалі не можна вважати підставою для дисциплінарного стягнення, оскільки строк для покладення їх в основу звинувачення сплинув.

Крім того у вказаному аналізі зазначено, що не був сплачений та задекларований ПДВ на загальну суму 42775 грн. 54 коп.

Позивач зазначає, що вказане питання з приводу декларування ПДВ викликало дискусійні питання, зокрема щодо застосування норми ст.188-1 Податкового кодексу України, проте після спілкування позивача із особою, що проводила вище вказаний аналіз, позивачем були внесені зміни до бухгалтерської звітності, донарахована вказана сума ПДВ, що не оспорювалось учасниками процесу. Відповідач зазначає, що такі дії могли призвести до збитків товариству у вигляді нарахування штрафу 10% відсотків від недорахованого податку, проте вказані порушення були усунуті позивачем, що стало підставою для нарахування штрафу в розмірі 3%. Таким чином вбачається, що позивачем були усунуті порушення щодо не нарахування ПДВ, проте чи є останнє порушенням податкового законодавства залишається спірним, оскільки відповідач та представник останнього не надали суду доказів про те, що через неправомірні дії позивача контролюючими органами товариству були нараховані штрафні санкції і які були оплачені останнім.

Суд вважає неспроможними доводи представника відповідача про те, що позивачем були зроблені відповідні дії 21.03.2015 року після її звільнення, оскільки в матеріалах справи відсутні докази про те, що позивач була ознайомлена з наказом про її звільнення від 20.03.2015 року. Так, в матеріалах справи міститься акт від 20.03.2015 року про те, що позивач відмовилась отримати наказ про звільнення /а.с. 116/, що остання заперечує, проте також має місце акт, що позивач 20.03.2015 року з 10.30 год. по 14.15 год. була відсутня на робочому місці /а.с. 109/. В свою чергу, точного часу складення вказаних актів останні не містять, а представником відповідача не надано суду правил внутрішнього трудового розпорядку для встановлення годин роботи на товаристві головного бухгалтера та/або інших працівників. Таким чином, доводи позивача про не ознайомлення із наказом про звільнення заслуговують на увагу.

Крім того, представником відповідача зазначено, що позивач відмовилась від виконання наказу генерального директора № 5 від 17.03.2015 року щодо надання письмових пояснень, про що складений акт від 19.03.2015 року /а.с. 110, 111/, що є грубим порушенням трудових обов'язків.

Згідно ст. 139 КЗпП України, працівники зобов'язані працювати чесно і сумлінно, своєчасно і точно виконувати розпорядження власника або уповноваженого ним органу, додержувати трудової і технологічної дисципліни, вимог нормативних актів про охорону праці, дбайливо ставитися до майна власника, з яким укладено трудовий договір.

Суд вважає за необхідне звернути увагу на те, що у наказі про звільнення позивача відсутній номер та дата акту про відмову позивача від надання письмових пояснень, а також не зазначено які саме пояснення вимагалися від позивача і підстава такої вимоги.

Крім того, як зазначено вище, на товаристві відсутні посадові (трудові) обов'язки головного бухгалтера, де було визначено, що останній на вимогу генерального директора зобов'язаний надати письмові пояснення з будь яких питань, а у разі відмови, генеральний директор залишає за собою право розцінювати такі дії, як одноразове грубе порушення трудових обов'язків. Зазначене не визначено і в статуті товариства, наказі № 1 про облікову політику на підприємстві від 29.12.2011 року, Законі України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність».

В свою чергу, в матеріалах справи міститься роздруківка листа позивача направленого з електронної пошти останньої представнику відповідача від 18.03.2015 року, з проханням перенести зустріч щодо надання письмових пояснень згідно наказу генерального директора № 5 від 17.03.2015 року, та в подальшому направлення вказаних пояснень в електронному вигляді цього ж числа через відмову отримання їх представником відповідача у друкованому вигляді /а.с. 38 - 42/, що не спростовано під час розгляду справи.

Оцінюючи належність, допустимість, достовірність доказів окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку про те, що в зазначених діях позивача не вбачається одноразового грубого порушення трудових обов'язків, зважаючи на характер дій позивача, суттєвість наслідків тощо, а отже звільнення позивача з підстави передбаченої п. 1 ст. 41 КЗпП України є незаконним.

Згідно ч. ч. 1, 2, 7 ст. 235 КЗпП України, у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв'язку з повідомленням про порушення вимог Закону України «Про запобігання корупції» іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік.

Рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, прийняте органом, який розглядає трудовий спір, підлягає негайному виконанню.

Відповідно до пункту 2 «Порядку обчислення середньої заробітної плати», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100, середньомісячна заробітна плата за час вимушеного прогулу працівника обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана виплата, тобто, що передують дню звільнення працівника з роботи. При цьому згідно з пунктом 5 Порядку основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника, яка згідно з пунктом 8 цього Порядку визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців роботи (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. Після визначення середньоденної заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді. Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим із дотриманням вимог законодавства.

Згідно наданих представником відповідача копій розрахункових листів позивача, в яких міститься заробітна плата /а.с. 86,87/ з урахуванням п.п. 2,5,8 вказаного Порядку, а також розділу ІІІ останнього, суд приходить до висновку про те, що середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 20.03.2015 року по 01.07.2015 рік, який підлягає стягненню становить 38578 грн. 88 коп.

Захист порушеного права у сфері трудових відносин забезпечується як відновленням становища, яке існувало до порушення цього права (наприклад, поновлення на роботі), так і механізмом компенсації моральної шкоди як негативних наслідків (втрат) немайнового характеру, що виникли у результаті душевних страждань, яких особа зазнала у зв'язку з посяганням на її трудові права та інтереси. Конкретний спосіб, на підставі якого здійснюється відшкодування моральної шкоди, обирається потерпілою особою з урахуванням характеру правопорушення, його наслідків та інших обставин, які мають значення для правильного вирішення спору (статті 3, 4, 11, 31ЦПК України).

Ураховуючи, щоКЗпП України не містить будь-яких обмежень чи виключень для компенсації моральної шкоди у разі порушення трудових прав працівників, а стаття 237-1-1 цього Кодексу передбачає право працівника на відшкодування моральної шкоди у обраний ним спосіб, зокрема повернення потерпілій особі вартісного (грошового) еквівалента завданої моральної шкоди, розмір якої суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань, їх тривалості, тяжкості вимушених змін у її житті та з урахуванням інших обставин справи, висновок суду про стягнення грошового еквівалента моральної шкоди є правильним.

Отже, компенсація завданої моральної шкоди не поглинається самим фактом відновлення становища, яке існувало до порушення трудових прав, шляхом поновлення на роботі, а має самостійне юридичне значення(постанова ВСУ від 25 квітня 2012 р.

№ 6-23цс12).

Зважаючи на тривалість порушення прав позивача з боку відповідача, заходів, які вживалися позивачем для відновлення порушеного права, зокрема і звернення до суду з позовом, позицію відповідача та ставлення до трудових прав позивача, погіршення стану здоров'я позивача, внаслідок конфліктної ситуації, яка є інвалідом ІІІ групи /а.с. 10, 11, 15/, суд дійшов висновку про те, що відповідачем спричинена позивачу моральна шкода в розмірі 5000 грн., яка підлягає стягненню і на думку суду буде об'єктивною і достатньою для відновлення права позивача.

Згідно ст. 1 Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах», розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, а в адміністративних справах - суб'єктом владних повноважень, не може перевищувати 40 відсотків встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні.

Згідно наданих представником позивача актів здачі - прийняття робіт по юридичних послугах /а.с. 164-169/ не вбачається скільки часу було витрачено на ту чи іншу процесуальну дію, що позбавляє можливості перевірити правильність нарахувань витрат на правову допомогу, підстава складення актів, у зв'язку з чи в цій частині суд вважає вимоги не доведеними і такими, що не підлягають задоволенню.

Крім того, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір.

Керуючись ст.ст. 10, 11, 15, 60, 61, 88, 214-218, 367 ЦПК України, ст. 43 Конституції України, п. 1 ст. 41, ст. ст. 139, 148, ч. ч. 1, 2, 7 ст. 235, ст. 237-1 КЗпП, ст.ст. 3, 4, 11, 16, 31ЦПК України, ст. 4, ч. 7 ст. 8 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні»ст. 1 Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах»,Порядком обчислення середньої заробітної плати», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100 суд -

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_2 до товариства з обмеженою відповідальністю «Метал Ворк Україна», третя особа: ОСОБА_3, про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, моральної шкоди задовольнити частково.

Поновити ОСОБА_2 на посаді головного бухгалтера товариства з обмеженою відповідальністю «Метал Ворк Україна» з 20.03.2015 року.

Стягнути з товариства з обмеженою відповідальністю «Метал Ворк Україна», яке знаходиться за адресою: м. Київ, вул. Дніпровська набережна, 26- Г літера А на користь ОСОБА_2, яка проживає за адресою: АДРЕСА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 20.03.2015 року по 01.07.2015 рік в розмірі 38578 грн. 88 коп., моральну шкоду в розмірі 5000 грн., судовий збір в розмірі 300 грн., а всього стягнути 43878 /сорок три тисячі вісімсот сімдесят вісім/ грн. 88 коп.

В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити.

Допустити негайне виконання рішення і частині поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу в межах одного місяця.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до апеляційного суду м. Києва через Дарницький районний суд м. Києва протягом десяти днів з дня його проголошення.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Головуючий: