АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/5414/15 Справа № 429/462/12 Головуючий у 1 й інстанції - Юдіної С.Г. Доповідач - Свистунова О.В.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 липня 2015 року м. Дніпропетровськ

Колегія суддів судової палати по цивільним справам Апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді Свистунової О.В.

суддів Міхеєвої В.Ю., Ремеза В.А.

за участю секретаря Видюкової Ю.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Дніпропетровську цивільну справу

за апеляційною скаргою ОСОБА_2, ОСОБА_3

на рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 22 квітня 2013 року

по цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_3 про визнання майна спільною сумісною власністю та визнання права власності на ? частину домоволодіння,-

В С Т А Н О В И Л А :

У січні 2011 року позивачка звернулась до суду з вищевказаним позовом, обґрунтовуючи позовні вимоги тим, що з 08 вересня 1979 року вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_6, від якого мають дітей: ОСОБА_7, 1981 року народження, ОСОБА_8, 1984 року народження та ОСОБА_3, 1989 року народження. У 1989 році, на земельній ділянці, розташованій за адресою: АДРЕСА_1, яка була виділена ОСОБА_9 на підставі рішення виконкому Павлоградської міської ради депутатів трудящих від 15 квітня 1983 року, вони побудували житловий будинок. У зв»язку з відсутністю коштів даний будинок за час шлюбу не зданий в експлуатацію. У 2011 році ОСОБА_6 помер. Звернувшись до нотаріальної контори їй було відмовлено у здійсненні нотаріальній дій та запропоновано звернутися до суду для вирішення питання про видачу свідоцтва про право власності на частку в спільному майні, оскільки на момент смерті ОСОБА_6, шлюб з останнім було розірвано. Дізнавшись про здачу будинку в експлуатацію в 2008 році, позивачка просила визнати домоволодіння АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю та визнати за нею право власності на ? частину домоволодіння.

Рішенням Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 22 квітня 2013 року в задоволені позову ОСОБА_2 відмовлено.

Додатковим рішенням Павлоградського міськрайонного суду від 10 червня 2013 року вирішено питання щодо судовихі витрат.

У апеляційній скарзі позивач посилаючись на неповне з'ясування судом першої інстанції обставин справи, порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким її позов задовольнити.

31 жовтня 2013 року рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області апеляційну скаргу ОСОБА_2, ОСОБА_3 задоволено частково, визнано домоволодіння АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю ОСОБА_6 та ОСОБА_2

Не погодившись з рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області, ОСОБА_4 подала касаційну скаргу в якій просила скасувати рішення суду в частині визнання домоволодіння АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю ОСОБА_6 та ОСОБА_2, у іншій частині залишити рішення без змін. Рішення суду першої інстанції залишити і силі.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України від 19 березня 2014 року касаційну скаргу задоволено частково. Рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 31 жовтня 2013 року скасовано, а справу направлено на новий апеляційний розгляд.

02 червня 2014 року ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області апеляційну скаргу ОСОБА_2, ОСОБА_3 відхилено.

Не погодившись з ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області, ОСОБА_2 подала касаційну скаргу в якій просила скасувати ухвалу суду та задовольнити її позовні вимоги.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України від 25 березня 2015 року касаційну скаргу задоволено частково. Ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 02 червня 2014 року року скасовано, а справу направлено на новий апеляційний розгляд.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Рішення суду першої інстанції є вірним та таким, що ґрунтується на встановлених судом обставинах та доказах.

Як встановлено судом, що ОСОБА_2 та ОСОБА_6 перебували у зареєстрованому шлюбі з 08 вересня 1979 року по 09 червня 1999 рік, від якого мають дітей: ОСОБА_7, 1981 року народження, ОСОБА_8, 1984 року народження та ОСОБА_3, 1989 року народження.

Рішенням виконкому Павлоградської міської ради депутатів трудящих № 343 від 15 квітня 1983 року ОСОБА_6 отримав дозвіл на будівництво житлового будинку на земельній ділянці, площею 600 кв.м. розташованій за адресою: АДРЕСА_1, яка була виділена останньому за рішенням виконкому Павлоградської міської ради депутатів трудящих № 341 від 22 травня 1981 року.

Згідно оригіналів квитанцій, що містяться в матеріалах справи та технічного паспорту, складеного 13 грудня 1988 року, будівництво домоволодіння АДРЕСА_1 проводилося в період часу з 1983 року по 1988 рік.

Висновком судової будівельно-технічної експертизи № 3 від 06 лютого 2013 року встановлено, що станом 09 червня 1999 року, тобто на час розірвання шлюбу з ОСОБА_6 ступінь готовності спірного домоволодіння АДРЕСА_1 становила 100 % (а.с. 131-138).

21 липня 2000 року ОСОБА_6 уклав шлюб з ОСОБА_4, від якого мають дочку - ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_4.

На підставі рішення виконкому Павлоградської міської ради від 09 квітня 2008 року ОСОБА_6 зареєстрував право власності на домоволодіння АДРЕСА_1.

ІНФОРМАЦІЯ_5 ОСОБА_6 помер.

03 листопада 2011 року ОСОБА_4 отримала свідоцтво про право власності на ? частину домоволодіння АДРЕСА_1; 1/12 частина якого належить - ОСОБА_5, а 1/3 частина - ОСОБА_3

Листом державного нотаріуса Першої Павлоградської державної нотаріальної контори від 21 листопада 2011 року ОСОБА_2 відмовлено у вчиненні нотаріальних дій, у зв'язку з тим, що спадкове майно зареєстровано за померлим ОСОБА_6 на підставі свідоцтва про право власності, виданого 24 квітня 2008 року виконкомом Павлоградської міської ради, шлюб з яким розірвано 09 червня 1999 року та рекомендовано звернутися до суду з відповідним позовом для вирішення даного питання (а.с. 9).

Згідно із ст. 71 ЦК УРСР чинного на момент виникнення спірних правовідносин, загальний строк для захисту права за позовом особи, право якої порушено (позовна давність), встановлюється в три роки.

Відповідно до ст. 76 ЦК УРСР перебіг строку позовної давності починається з дня виникнення права на позов. Право на позов виникає з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права.

Відповідно до чч. 2, 3 ст. 29 КпШС України поділ спільного майна подружжя може бути проведений як під час перебування в шлюбі, так і після розірвання шлюбу.

Для вимоги про поділ майна, яке є спільною сумісною власністю розведеного подружжя, встановлюється трирічний строк позовної давності.

За змістом пункту 6 Прикінцевих і перехідних положень ЦК України правила цього Кодексу щодо позовної давності стосуються тільки тих позовів, строк пред'явлення яких, встановлений попереднім законодавством, не сплив до 1 січня 2004 року. Якщо ж строк позовної давності закінчився до зазначеної дати, то до відповідних відносин застосовуються правила про позовну давність, передбачені Цивільним кодексом УкраїнськоїРСР 1963року.

Відповідно до ст. ст. 71, 75 ЦК УРСР, який діяв на час спірних правовідносин загальний строк для захисту права за позовом особи, право якої порушено «позовна давність», встановлюється в три роки і позовна давність застосовується судами незалежно від заяви сторін.

Як було встановлено колегією суддів згідно до пояснень позивача ОСОБА_2, після розірвання шлюбу у 1999 році ОСОБА_6 пішов жити окремо і подружжя не мало спору щодо спільного майна, оскільки, розподілили його у добровільному порядку.

Крім того, позивачка зазначила, що їй було відомо станом на 2008 рік, що будинок не має правоустановчих документів, однак, претензій стосовно вказаного майна до колишнього чоловіка вона не заявляла. У спірному будинку була зареєстрована з 1999 року та проживала до січня 2006 року і знята з реєстраційного обліку 21.06.2010 року за рішенням суду від 12.11.2009 року, яке набрало законної сили 23.11.2009 року (т.1 а.с.103).

Зі спірними вимогами позивач звернулась лише у січні 2012 року.

Відповідно до вимог ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Перед судом першої інстанції інших вимог, ніж ті що заявлені позивачем, не заявлялось.

Відповідно до ч.4 ст.10 ЦПК України суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст.ст.10, 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Апеляційний суд у відповідності до вимог ст..303 ЦПК України перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов'язок із доказування, оскільки ст. 60 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Згідно вимог із ч. 2 ст. 59 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні (ст. 27 ЦПК України), так і обов'язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу.

Таким чином, з червня 1999 року для позивача розпочав плинути строк позовної давності, який закінчився до 01 січня 2004 року, тому для спірних правовідносин загальний строк для захисту права за позовом особи, право якої порушено «позовна давність», встановлюється в три роки і позовна давність застосовується судами незалежно від заяви сторін (ст..71,75 ЦК УРСР).

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 про визнання за нею права власності на 1/2 частку домоволодіння АДРЕСА_1, не можна взяти до уваги, з огляду на наступне.

Спадкоємцями після смерті ОСОБА_6 є його друга дружина ОСОБА_4, донька від другого шлюбу ОСОБА_5 та донька від першого шлюбу ОСОБА_3, які одержали відповідні свідоцтва про право на спадщину за законом, свідоцтво про право власності на ? частку у праві спільної сумісної власності, та здійснили державну реєстрацію нерухомого майна (а.с. 81-90).

Вищевказані свідоцтва, є чинним та не оспоренні у встановленому законом порядку.

З урахуванням викладеного вище, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції.

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують правильність висновків у рішенні суду, протирічать вимогам законодавства, яке регулює спірні правовідносини, матеріалам справи, зводяться до переоцінки доказів по справі.

Судом першої інстанції у досить повному обсязі з'ясовані права та обов'язки сторін, обставини справи, доводи сторін перевірені і їм дана належна оцінка, справа розглянута у рамках позовних вимог та на підставі доказів, наданих сторонами.

Враховуючи викладене та конкретні обставини справи, встановлено, що судове рішення відповідає вимогам норм матеріального і процесуального права і тому, колегія апеляційного суду вважає, що згідно до ст. 308 ЦПК України правових підстав для скасування рішення не вбачає, а тому, доводи апеляційної скарги підлягають відхиленню, а рішення суду першої інстанції залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 209, 303, 307, 308, 314, 315 ЦПК України колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2, ОСОБА_3 - відхилити.

Рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 22 квітня 2013 року - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення і протягом двадцяти днів може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий О.В.Свистунова

Судді В.Ю.Міхеєва

В.А.Ремез