Ухвала

іменем україни

17 червня 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Гончара В.П.,

суддів: Амеліна В.І., Дербенцевої Т.П.,

Карпенко С.О., Остапчука Д.О.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання права власності та стягнення коштів, за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 22 квітня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Чернівецької області від 2 липня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У вересні 2013 року ОСОБА_3 звернулася до суду з указаним позовом, посилаючись на те, що з 29 січня 1983 року по 11 листопада 2011 року перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем, за час якого ними спільно набуто наступне майно: 12/100 частин домоволодіння АДРЕСА_2, 63/100 частин домоволодіння АДРЕСА_1, незавершений будівництвом будинок, ступенем готовності 61%, зведений на земельній ділянці НОМЕР_1 площею 0,1000 га у АДРЕСА_3. 26 травня 2011 року позивач видала на ім'я відповідача довіреність, якою уповноважила його продати належну їй на праві власності земельну ділянку НОМЕР_1 площею 0,1000 га у АДРЕСА_4. Посилаючись на те, що відповідач продав земельну ділянку, однак при цьому гроші їй не повернув, а також на те, що правовстановлюючі документи на спірне майно, набуте за час шлюбу, видано на ім'я відповідача, просила визнати вищезазначене майно спільною сумісною власністю подружжя та визнати за нею право власності на Ѕ частину від 12/100 частин домоволодіння АДРЕСА_2 та на Ѕ частину від 63/100 частин домоволодіння АДРЕСА_1; стягнути з відповідача на її користь вартість Ѕ частини недобудованого будинку у сумі 366 710 грн та 23 616 грн, виручених від продажу земельної ділянки.

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Чернівці від 30 січня 2014 року позовні вимоги в частині визнання спільною сумісною власністю подружжя 12/100 частини домоволодіння АДРЕСА_2 та визнання за позивачем права власності на Ѕ частину вказаного домоволодіння, залишено без розгляду.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Чернівці від 22 квітня 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Чернівецької області від 2 липня 2014 року, позов ОСОБА_3 задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 23 616 грн за продаж земельної ділянки НОМЕР_1, що розташована у АДРЕСА_3.

В решті позовних вимог ОСОБА_3 відмовлено.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У касаційній скарзі ОСОБА_3 просить скасувати оскаржувані судові рішення в частині відмови у задоволені позовних вимог та направити справу в цій частині на новий розгляд до суду першої інстанції, мотивуючи свою вимогу порушенням судами норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

В іншій частині судові рішення не оскаржуються, а тому касаційному перегляду не підлягають.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_2116/ed_2014_10_30/pravo1/T041618.html?pravo=1> підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно із ст. 213 ЦПК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_1988/ed_2014_10_30/pravo1/T041618.html?pravo=1> рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам рішення судів попередніх інстанцій не відповідають.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог в частині визнання спільною сумісною власністю подружжя частини домоволодіння по АДРЕСА_1 та об'єкта незавершеного самочинного будівництва, збудованого на земельній ділянці, що розташована у АДРЕСА_3, суд першої інстанції, з висновками якого погодився і апеляційний суд, виходив з того, що не підлягають поділу об'єкт незавершеного самочинного будівництва, а також об'єкт нерухомого майна, до складу яких входять самочинно збудовані (реконструйовані, переплановані) об'єкти. Крім того, відмовляючи у задоволенні позову в частині визнання спільною сумісною власністю подружжя частини домоволодіння по АДРЕСА_1, суд першої інстанції виходив з того, що відсутній спір стосовно цього майна, оскільки відповідач також вважає це майно спільною сумісною власністю подружжя.

Проте погодитися з такими висновками судів попередніх інстанції не можна з наступних підстав.

Судами установлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі у період з 29 січня 1983 року по 11 листопада 2011 року. Під час перебування у шлюбі ОСОБА_4 на підставі договору міни від 28 грудня 1992 року, укладеного з ОСОБА_5, в обмін на квартиру НОМЕР_2, розташовану по АДРЕСА_5, яка була придбана на ім'я відповідача за договором купівлі-продажу від 1 жовтня 1992 року, набув право власності на 63/100 частин будинковолодіння по АДРЕСА_1.

Відповідно до висновку № 1132 експертного дослідження від 22 липня 2011 року ступінь готовності незавершеного будівництвом індивідуального будинку, розташованого на ділянці НОМЕР_1 по АДРЕСА_3 становить 61 %, а вартість станом на день оцінки 22 липня 2011 року - 733 420 грн (а.с. 37-70).

Згідно зі ст. 22 КпШС України <nau://ukr/2006-07|st22> (який діяв на момент виникнення спірних правовідносин) майно, нажите подружжям під час шлюбу, є його спільною сумісною власністю.

Указаною нормою права передбачено презумпцію віднесення придбаного під час шлюбу майна до спільної сумісної власності подружжя. У такому разі позивач звільняється від доведення цієї обставини, яка має значення для правильного вирішення справи, а відповідач, якщо заперечує проти цього, відповідно до ч. 3 ст. 10 ЦПК України <nau://ukr/1618-15|st10> має довести протилежне (спростувати матеріально-правову презумпцію).

Відповідно до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям під час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Відповідно до ст. 61 СК об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Звертаючись з позовом, ОСОБА_6 зазначала, що всі правовстановлюючі документи на будинок по АДРЕСА_1 знаходяться у відповідача, а тому вона позбавлена можливості переоформити на себе право власності на належну їй у спільній власності частку. Отже, такими діями відповідач порушує її право як співвласника та перешкоджає у вільному володінні та розпорядженні майном.

Згідно зі ст. 1 та ч. 1 ст. 3 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Вирішуючи справу, суди попередніх інстанцій на зазначене уваги не звернули та дійшли передчасного висновку про відмову в задоволенні позову в цій частині, не взявши до уваги, що право позивача порушено, оскільки відповідач хоча й визнає спірний будинок об'єктом спільної сумісної власності, але фактично не дає позивачу можливості здійснювати своє право власності на належну їй частину.

Крім того, однією з підстав для відмови в задоволенні позову в частині визнання об'єктом спільної сумісної власності подружжя 63/100 частин будинковолодіння по АДРЕСА_1 є посилання судів попередніх інстанцій на висновок № 497 судової будівельно-технічної та товарознавчої експертизи, відповідно до якого у зазначеному будинку було проведено перепланування без відповідного дозволу органу місцевого самоврядування.

Як вбачається з матеріалів справи, зазначений висновок судової будівельно-технічної та товарознавчої експертизи № 497 у справі відсутній, при цьому наявна ухвала Шевченківського районного суду м. Чернівці від 22 листопада 2011 року про призначення судової будівельно-технічної та товарознавчої експертизи, яка була постановлена у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про поділ майна подружжя та за зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про поділ майна подружжя.

За змістом положень ст. ст. 143 <nau://ukr/1618-15|st143>, 144 ЦПК України <nau://ukr/1618-15|st144> для з'ясування обставин, що мають значення для справи і потребують спеціальних знань у галузі науки, мистецтва, техніки, ремесла тощо, суд своєю ухвалою призначає експертизу за заявою осіб, які беруть участь у справі.

Вирішуючи спір, суд у порушення вимог статей 10 <nau://ukr/1618-15|st10>, 212 <nau://ukr/1618-15|st212>-214 ЦПК України <nau://ukr/1618-15|st214> зазначеного не врахував, не встановив обставини справи, послався на висновок судової будівельно-технічної та товарознавчої експертизи № 497, який відсутній в матеріалах справи, не встановивши таким чином дійсну вартість спірного будинку, чи було здійснено його переобладнання та чи відсутній дозвіл органу місцевого самоврядування на таке переобладнання.

Крім того, відмовляючи у задоволенні позову з тієї підстави, що зазначене майно не підлягає поділу, оскільки в будинку є самовільні переобладнання, суд вийшов за межі позовних вимог, оскільки позивач не зверталася до суду з позовом про виділ частки чи поділ зазначеного майна, а просила визнати спірний будинок об'єктом спільної сумісної власності та визнати за нею право власності на Ѕ частину зазначеного майна.

Згідно з положеннями ст. ст. 60, 69, 70 СК України, ч. 3 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до п. 30 постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування та розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності, передбачено ч. 1 ст. 63, ч. 1 ст. 65 СК України.

У випадку коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім'ї чине на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі.

До завершення будівництва (створення) майна, а якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, то до моменту прийняття його до експлуатації, або якщо право власності на таке нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, то до моменту державної реєстрації право власності на новостворене майно та об'єкт незавершеного будівництва не виникає (стаття 331 ЦК України).

У зв'язку з цим до виникнення права власності на таке майно право власності існує лише на матеріали, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва (створення) майна.

Згідно із ч. 4 ст. 10 ЦПК України суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

Відмовляючи у задоволенні позову в частині визнання спільною сумісною власністю подружжя недобудованого будинку, зведеного на земельній ділянці НОМЕР_1 у АДРЕСА_3, суд першої інстанції на зазначене уваги не звернув, у порушення вимог статей 10 <nau://ukr/1618-15|st10>, 212 <nau://ukr/1618-15|st212>-214 ЦПК України <nau://ukr/1618-15|st214> обставини справи встановив неповно, виходячи зі змісту позовних вимог, не сприяв вирішенню справи та не роз'яснив позивачу її право заявити клопотання про призначення відповідної експертизи, яка б визначила вартість будівельних матеріалів, використаних при будівництві зазначеного вище спірного будинку та дійшов передчасного висновку про відмову у задоволенні позову в цій частині.

Перевіряючи законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, апеляційний суд на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права уваги не звернув, у достатній мірі не перевірив доводи апеляційної скарги, в ухвалі не зазначив конкретні обставини й факти, що спростовують такі доводи та помилково залишив без змін рішення місцевого суду в оскаржуваній частині.

Оскільки допущені судами порушення норм процесуального права унеможливили встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, в силу ч. 2 ст. 338 ЦПК України ухвалені у справі судові рішення підлягають скасуванню в частині відмови в позові з направленням справи в цій частині на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 22 квітня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Чернівецької області від 2 липня 2014 року в частині відмови в задоволенні позову скасувати, справу в цій частині направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

В іншій частині рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 22 квітня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Чернівецької області від 2 липня 2014 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий В.П. Гончар Головуючий
Судді:В.І. Амелін Т.П. Дербенцева С.О. Карпенко Д.О. Остапчук Судді: В.І. Амелін