Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

08.07.2015 року місто Ужгород

Ужгородський міськрайонний суд Закарпатської області в особі:

головуючої-судді - ОСОБА_1

при секретарі Вайда Я.П.

з участю позивача Ключкович - ОСОБА_2

представника позивача ОСОБА_3

відповідача ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Ужгород цивільну справу за позовною заявою Ключкович ОСОБА_2 до ОСОБА_4, КП Архітектурно - планувальне бюро , Реєстраційної служби ОСОБА_5 МРУЮ в Закарпатській області , ОСОБА_6 про визнання права власності на 21,2 кв.м. будинковолодіння за адресою: м. Ужгород, вул. Чайковського 4 , що складається з літньої кухні, комори, вбиральні, право на житло і місце проживання та зобовязання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В:

Ключкович ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_4, КП Архітектурно - планувальне бюро , Реєстраційної служби ОСОБА_5 МРУЮ в Закарпатській області про визнання права власності на 21,2 кв.м. будинковолодіння за адресою: м. Ужгород, вул. Чайковського 4 , що складається з літньої кухні під літерою "Б" , комори під літерою "В", вбиральні під літерою "Ж", право на житло і місце проживання та зобовязання вчинити певні дії. Мотивуючи свої позовні вимоги, позивач вказує на те, що 05 жовтня 1993 року між нею та ОСОБА_7 був укладений шлюб і з того часу вона вселилася і почала проживати у ІНФОРМАЦІЯ_1 зі згоди власника та була в ньому зареєстрована на законних підставах . Вказаний будинок був придбаний батьками її чоловіка. 04 січня 1997 року помер її чоловік ОСОБА_7, а 25 жовтня 2002 року помер її свекор ОСОБА_8 який залишив заповіт щодо успадкування його майна після смерті на імя ОСОБА_9, яка після смерті ОСОБА_8 відмовилась від заповіту на користь ОСОБА_10 В подальшому ОСОБА_10 на підставі договору дарування від 03.09.2004 року укладеного між нею та ОСОБА_4 подарувала ? частину будинку за адресою: м. Ужгород, вул. Чайковського 4 ОСОБА_4 Позивач зазначає, що з 1993 року разом зі своїм чоловіком вона проводила в будинку ремонтні роботи , а після його смерті здійснила, зокрема перебудову літньої кухні, сарая, вбиральні , міні - магазину. Крім того нею добудовано: літню кухню під літерою "Б" , комору під літерою "В", вбиральню під літерою "Ж",що складаються з загальної площі 21,2 кв.м., проте відсутні документи, які б підтверджували законність проведеного нею будівництва вказаних приміщень за вказаною адресою, тому в розумінні ч. 1 ст. 376 ЦК України за адресою м. Ужгород, вул. Чайковського 4 знаходяться самочинно збудовані літня кухня під літерою "Б" , комора під літерою "В", вбиральня під літерою "Ж". Оскільки добудову вказаних приміщень вона здійснила за власні кошти, документи, які б підтверджували законність проведеного нею будівництва вказаних приміщень за адресою м. Ужгород, вул. Чайковського 4 у неї відсутні, з посиланням на норми ст.ст. 15,16,376,310,311 ЦК України просила суд ухвалити рішення, яким позовні вимоги її задовольнити.

В ході розгляду справи представник позивача уточнила позовні вимоги в частині зобовязання КП Бюро технічної інвентаризації м. Ужгорода вчинити певні дії, посилаючись на ліквідацію КП «БТІ м. Ужгорода», реорганізацію в системі органів Реєстраційної служби ОСОБА_5 МРУЮ, просила суд зобовязати Ужгородське МРУЮ в особі Реєстраційної служби ОСОБА_5 МРУЮ провести державну реєстрацію права власності за позивачем на 21.2 м.кв. будинковолодіння за адресою: м.Ужгород, вул.Чайковського, 4, що складається з літньої кухні під літ. "Б", комори під літерою "В" та вбиральні під літерою "Ж".

Ухвалою Ужгородського міськрайонного суду від 17.04.2015 року залучено до участі у справі в якості співвідповідача ОСОБА_6

В судовому засіданні позивач уточнені позовні вимоги підтримала, просила їх задовольнити в повному обсязі з підстав та мотивів викладених у позові, надавши суду пояснення аналогічні вказаним у позові.

Представник позивача ОСОБА_3 в судовому засіданні уточнені позовні вимоги підтримала, просила їх задовольнити в повному обсязі з підстав та мотивів викладених у позові.

Відповідач ОСОБА_4 в судовому засіданні позовні вимоги не визнав. Звернув увагу суду на те, що відповідно до рішення Ужгородського міськрайонного суду від 28.11.2008 року, яке набуло законної сили відмовлено в задоволенні позову ОСОБА_11 до ОСОБА_4 про визнання права власності на житловий будинок за адресою: м.Ужгород, вул.Чайковського, 4. Щодо позовних вимог про визнання права власності на самочинно збудовані приміщення , відповідач вказав на те, що вони також вже були предметом розгляду в інших судових засіданнях. Просив відмовити в задоволенні позовних вимог.

Відповідач ОСОБА_6 в судове засідання не зявилася, надіслала на адресу суду письмові заперечення проти позовних вимог, згідно яких просила суд відмовити в задоволенні позову та застосувати до заявлених позивачкою вимог майнового характеру положення ст.267 ЦК України .

Представник відповідача ОСОБА_6 ОСОБА_12 в судовому засіданні позовні вимоги не визнав , з підстав та мотивів викладених у письмових заперченнях що надійшли від відповідачки ОСОБА_6 , просив суд відмовити в позові. Крім того, 12.06.2015 року на адресу суду від представника відповідача ОСОБА_6 ОСОБА_12 надійшли додаткові заперечення до позову, згідно з якими просить відмовити в задоволенні позову з врахуванням ч.2,3 ст.376 ЦК України та ч.3 ст.1 ЗК України. Вказує на те, що позивачка не надала суду доказів відведення саме їй земельної ділянки під самочинно збудовані нею нежитлові приміщення, немає доказів відповідності самочинного будівництва нормам і правилам, а належні висновки відповідних органів та установ щодо відповідності не виносились, перевірка на відповідність не проводилася. Крім того задоволення позовних вимог порушує встановлені конституційні права інших осіб співвласників будинку та ОСОБА_13 Також зазначає, що в попередніх судових рішеннях за позовами позивачки вказано, що вона не має права набувати право власності на нібито збудовані нежитлові будівлі, оскільки не є співвласником раніше збудованого житла. Вказує, що згідно до ухвали ВСУ від 04.02.2009 року у справі №6-21476св08 для визнання за позивачем права власності на обєкти самочинного будівництва суд має встановити, хто є власником самочинно забудованої земельної ділянки і на якій правові й підставі позивач нею користується. Відсутність прав на земельну ділянку в особи, яка здійснила самочинне будівництво є підставою для відмови у задоволенні позову про визнання права власності.

Представник відповідача ОСОБА_5 МРУЮ в особі Реєстраційної служби ОСОБА_5 МРУЮ в Закарпатській області в судовому засіданні вирішення позовних вимог в частині визнання права власності на 21,2 кв.м. будинковолодіння за адресою: м. Ужгород, вул. Чайковського 4 , що складається з літньої кухні, комори, вбиральні, право на житло і місце проживання залишив на вирішення суду , а в задоволенні позовних вимог щодо зобовязання ОСОБА_5 МРУЮ в особі Реєстраційної служби ОСОБА_5 МРУЮ провести державну реєстрацію права власності за позивачем просив відмовити.

Заслухавши пояснення позивача та представника позивача, заперечення відповідача, представника відповідача , вивчивши та перевіривши в судовому засіданні матеріали справи, письмові заперечення що надійшли від представника відповідача, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті суд приходить до наступного.

Згідно ст. ст. 11, 60 ЦПК України суд розглядає справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог чи заперечень.

Суд в межах заявлених позовних вимог та наданих доказів сторонами по справі встановив наступні факти та правовідносини.

Так, судом встановлено, що ОСОБА_4 належить на праві власності ? частина будинковолодіння за адресою: м. Ужгород, вул. Чайковського 4 на підставі договору дарування від 03.09.2004 року укладеному між ОСОБА_14 що діє від імені ОСОБА_10 та ОСОБА_4, посвідченого приватним нотаріусом ОСОБА_5 міського нотаріального округу та договору купівлі продажу від 25.01.2007 року укладеному між ОСОБА_15 та ОСОБА_4, посвідченого нотаріусом ОСОБА_5 міського нотаріального округу, вказані факти доведені судовим рішенням - Ухвалою ВССУ від 23.05.2012 року, яка набула законної сили, і в силу ст. 61 ЦПК України доведення не потребують / Т.1 а.с. 34-35/

Вказані договори оспорювались позивачем в судовому порядку однак є чинними на даний час.

Як встановлено судом, ОСОБА_4 на підставі договору дарування від 03.09.2004 року укладеному між ОСОБА_14 що діє від імені ОСОБА_10 та ОСОБА_4, посвідченого приватним нотаріусом ОСОБА_5 міського нотаріального округу та договору купівлі продажу від 25.01.2007 року укладеному між ОСОБА_15 та ОСОБА_4, посвідченого нотаріусом ОСОБА_5 міського нотаріального округу належать також надвірні будови, що належать до житлового будинку №4 по вул. Чайковського в м. Ужгород , а саме літня кухня під літерою "Б" , сарай під літерою "В" та "Г", вбиральна під літерою "Д", 1-2 огорожа, 1,3 споруди,3-тимчасовий торговий павільон/Т.1 а.с. 32,33/

Ужгородським міськрайонним судом Закарпатської області 28.11.2008 року було ухвалено рішення , яке набуло законної сили , згідно якого в задоволенні позовних вимог Ключкович ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про визнання права власності на житловий будинок №4 по вул. Чайковського в м. Ужгород відмовлено. / Т.1 а.с. 50-55/

Ужгородським міськрайонним судом Закарпатської області 14.05.2009 року було ухвалено додаткове рішення , яке набуло законної сили , згідно якого в задоволенні позовних вимог Ключкович ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про виділення їй в натурі літньої кухні (літ Б.), комори (літ.В), вбиральні (літ.Ш) та торгового павільйону, по вул. Чайковського, 4 в м. Ужгороді відмовлено./а.с.56-58/

Правовідносини між сторонами по справі є цивільноправовими та урегульовані положеннями ЦК України.

Згідно ст.41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності.

У відповідності до ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

За правилами ч.1 ст.316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

У відповідності до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відповідно до ст.376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває право власності на нього.

Відповідно до ст. 186 ЦК України річ, призначена для обслуговування іншої (головної) речі і пов'язана з нею спільним призначенням, є її приналежністю. Приналежність слідує за головною річчю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Враховуючи норми статей 186, 380, 381 ЦК України господарсько-побутові будівлі (сарай, гараж, санвузол і погреб), наземні і підземні комунікації (водопостачання, очисні споруди тощо), що розташовані з житловим будинком на одній земельній ділянці і призначені для забезпечення власника необхідними засобами благоустрою, вважаються приналежністю головної речі і не є самостійними нерухомими речами, у зв'язку з чим право власності на зазначені будівлі та споруди як на окремі об'єкти визнаватися не може.

Варто також зазначити, що відповідно до п.8 Постанови ПВС України N 7 від 04.10.91 «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок», різні господарські будівлі (літні кухні, сараї тощо) є підсобними будівлями і складають з будинком одне ціле. Тому при відчуженні жилого будинку вони переходять до нового власника разом з будинком, якщо при укладенні договору про відчуження не було обумовлено їх знесення або перенос попереднім власником.

Таким чином, побудовані літня кухня під літерою "Б" , комора під літерою "В", вбиральна під літерою "Ж" є приналежністю до головної річчі, тобто до житлового будинку №4 по вул. Чайковського в м. Ужгород.

У п. 27 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №6 від 30.03.2012р. «Про практику застосування судами статті 376 ЦК України (про правовий режим самочинного будівництва)» розяснено, що розташовані на земельній ділянці поряд із житловим будинком господарсько-побутові будівлі й споруди: сараї, гаражі, літні кухні тощо відповідно до положень статей 186, 381 ЦК України є приналежністю головної речі (будинку).

Тобто, різні господарські будівлі (літні кухні, сараї тощо) є підсобними будівлями і складають з будинком одне ціле. Тому, при відчуженні жилого будинку вони переходять до нового власника разом з будинком.

Таким чином, розташовані на земельній ділянці поряд із житловим будинком господарсько-побутові будівлі й споруди: сараї, гаражі, літні кухні тощо відповідно до положень статей 186, 381 ЦК є приналежністю головної речі (будинку). Так, приналежність не має самостійного значення та за призначенням без головної речі використовуватись не може, а тому, є залежною від головної речі і має допоміжний статус. За загальним правилом приналежність наслідує долю головної речі. Визначення речі приналежністю визначається її природними властивостями, а також характером відносин, що виникають з приводу господарського призначення речі.

І приналежність, і головна річ є фізично самостійними речами, але головна річ має самостійне значення, а приналежність - допоміжне і служить найбільш повному і найкращому використанню головної речі. Головна та приналежна речі утворюють одне ціле, яке передбачає їх використання за єдиним призначенням, а тому вони розглядаються як одна річ.

У зв'язку із цим положення статті 376 ЦК України, ст.ст. 270,276,310,311 ЦК України на які посилається позивач у позовній заяві не є підставою для визнання за позивачем самостійного права власності на побудовані господарсько-побутові будівлі й споруди, які є приналежністю до основної речі.

Аналізуючи докази, зібрані у судовому засіданні, суд приходить до висновку, що по скільки відповідач по справі ОСОБА_4 набув право власності на ? частку жилого будинку під літерою „А" за адресою: м. Ужгород, вул. Чайковського 4 з належними до нього надвірними будівлями - літня кухня під літерою "Б" , комора під літерою "В", вбиральна під літерою "Ж" на підставі договору дарування від 03.09.2004 року укладеному між ОСОБА_14 що діє від імені ОСОБА_10 та ОСОБА_4, посвідченого приватним нотаріусом ОСОБА_5 міського нотаріального округу та договору купівлі продажу від 25.01.2007 року укладеному між ОСОБА_15 та ОСОБА_4, посвідченого нотаріусом ОСОБА_5 міського нотаріального округу , і це його право ніким не скасоване, не відмінене, не визнане недійсним, тому правових підстав для визнання за позивачем права власності на літню кухню під літерою "Б" , комори під літерою "В", вбиральні під літерою "Ж", визнання право на житло і місце проживання у вказаних приміщеннях у суду немає.

Згідно ч.1 ст. 8 ЦПК України - суд вирішує справи відповідно до Конституції України , законів України та міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною ОСОБА_11 України.

Відповідно до ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Захист цивільних прав це застосування цивільно-правових засобів з метою забезпечення цивільних прав.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України (ст. 4 ЦПК України).

Приписи ст. 15 ЦК України передбачають право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

У відповідності до ст. 212 Цивільного процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

З огляду на вищезазначені положення чинного законодавства, з урахуванням всіх обставин справи, враховуючи вимоги ст. 60 ЦПК України - кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, користуючись рівними правами, на засадах змагальності згідно вимог ст. 10 ЦПК України, виходячи із принципів розумності та справедливості суд приходить до висновку, що позивачем не доведено наявність обставин, які є правовою підставою для визнання за ним права власності на 21,2 кв.м. будинковолодіння за адресою: м. Ужгород, вул. Чайковського 4 , що складається з літньої кухні, комори, вбиральні, визнання право на житло і місце проживання та зобовязання вчинити певні дії, а відтак, позовні вимоги є безпідставними, необгрунтованими та у задоволенні таких слід відмовити.

Відповідно до ч.1 ст.88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.

Статтею 79 ЦПК України визначені види судових витрат, до яких відносяться витрати пов'язані з розглядом справи, зокрема витрати на правову допомогу; витрати сторін та їх представників, що пов'язані з явкою до суду, тощо.

Підстави, межі та порядок відшкодування судових витрат сторін та їх представників, що пов'язані з явкою до суду, регламентовано у пункті 3 частини третьої статті 79, статтях 85,88,89 ЦПК України .

Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені.

Відсутність документального підтвердження витрат сторін та їх представників, що пов'язані з явкою до суду, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Відповідно до ст 85 ЦПК України - витрати, пов'язані з переїздом до іншого населеного пункту сторін та їх представників, а також найманням житла, несуть сторони. Стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, та її представникові сплачуються іншою стороною добові (у разі переїзду до іншого населеного пункту), а також компенсація за втрачений заробіток чи відрив від звичайних занять.

З матеріалів цивільної справи вбачається, що відповідач ОСОБА_6 просила стягнути з позивача по справі на її користь понесені нею витрати , що пов'язані з явкою її представника до суду в розмірі 3131,71 грн. на підтвердження чого до суду надані квитки проїзду на поїзді та в автобусі.

Разом з тим слід зазначити, що за час розгляду справи по суті представник відповідача ОСОБА_6 - ОСОБА_12 двічі 17.04.2015 року та 07.05.2015 року приїздив в Ужгородський міськрайонний суд Закарпатської області з м. Камянець Подільський та з м.Харкова і в зворотному напрямку, на що витратив кошти у сумі 1623,52 грн., з розрахунку проїзду в поїзді та в автобусі , що підтверджується відповідними проїзними документами на вказані дати з зазначенням їх вартості.

Вказані витрати, пов'язані з явкою до суду, документально підтверджені на сумі 1623,52 грн., а тому підлягають стягненню з позивача на підставі ст.ст.79, 88 ЦПК України

Керуючись Конституцією України, ст. ст. 15 , 186, 316, 376, 380, 381 ЦК України, ст.ст. 3,10, 11, 15, 60, 88, 212-218, 294 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В :

В задоволенні позову Ключкович ОСОБА_2 до ОСОБА_4, КП Архітектурно - планувальне бюро , Реєстраційної служби Ужгроського МРУЮ в Закарпатській області , ОСОБА_6 про визнання права власності на 21,2 кв.м. будинковолодіння за адресою: м. Ужгород, вул. Чайковського 4 , що складається з літньої кухні, комори, вбиральні, право на житло і місце проживання та зобовязання вчинити певні дії відмовити.

Стягнути з Ключкович ОСОБА_2 на користь ОСОБА_6 понесені нею судові витрати в сумі 1623,52 грн. (одна тисяча шістсот двадцять три гривні, 52 коп.).

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня проголошення рішення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення. Апеляційна скарга подається до апеляційного суду Закарпатської області через Ужгородський міськрайонний суд Закарпатської області.

Суддя Ужгородського

міськрайонного суду ОСОБА_1