Справа № 162/622/15-ц
Провадження № 2/162/118/2015
ЛЮБЕШІВСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 липня 2015 року смт Любешів.

Любешівський районний суд Волинської області в складі:

головуючого -- судді Глинянчука В.Д.,

з участю секретаря судових засідань ОСОБА_1,

позивача ОСОБА_2,

представника позивача ОСОБА_3,

відповідача ОСОБА_4,

представника відповідача ОСОБА_4 ОСОБА_5,

відповідача ОСОБА_6,

розглянувши цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4, ОСОБА_6 про визнання недійсними правочинів щодо відчуження майна, що є спільною сумісною власністю подружжя,

встановив:

Позивач просить суд визнати недійсними з моменту вчинення правочини щодо відчуження трьох автомобілів, що є спільною сумісною власністю подружжя; застосувати наслідки недійсності правочинів; ухвалити рішення про повернення попередньому власнику майна, переданого за недійсним правочином.

У позовній заяві ОСОБА_2 вказує, що під час шлюбу з відповідачем ОСОБА_4 за спільні кошти придбали транспортні засоби: «Mersedes-Benz Sprinter 313 СDІ» 2004 року випуску; «Mersedes-Benz Sprinter 313 СDІ», 2005 року виготовлення; «Toyota Prado», 2007 року випуску. Автомобілі були зареєстровані на ОСОБА_4 Маючи намір розірвати шлюб та здійснити поділ спільного майна, вона дізналась, що ОСОБА_4 перереєстрував автомобілі на свого батька ОСОБА_6, тобто здійснив відчуження спільного сумісного майна. ОСОБА_2 не давала ні усної, ні письмової згоди на здійснення цих правочинів. Будь-яких коштів за вищевказане майно її сімя не отримувала тощо. У матеріально-правовому обґрунтуванні позову позивач покликається на статті 60, 61, 63, 65 Сімейного кодексу України (далі СК), частину 1 статті 203, статті 215, 216, 369 Цивільного кодексу України (далі ЦК).

Відповідачі у справі подали письмові заперечення проти позову.

ОСОБА_4 вважає вимоги позивача безпідставними, зазначив, що позивач знала про відчуження ним автомобілів. Спірні транспортні засоби придбані ним за позичені кошти для зайняття підприємницькою діяльністю. У звязку з припиненням підприємництва та неможливістю погасити позику він змушений був реалізувати автомобілі. У такий спосіб він діяв в інтересах сімї. Звертає увагу суду, що автомобілі відчужив ще у січні 2014 року, а позивач звернулась до суду після фактичного розпаду їх сімї та конфлікту між родинами аж у березні 2015 року.

ОСОБА_6 у своїх запереченнях зазначив, що у січні 2014 року при придбанні у ОСОБА_4І спірних автомобілів, останній пояснив, що не може повернути позику і у звязку з цим змушений їх продати. При переоформленні транспортних засобів в органах автомобільної інспекції будь-яких перешкод не виникло. Вважає себе добросовісним набувачем і законним власником вказаного майна, а спір про визнання частки у майні подружжя, його поділ або ж сплату частки за реалізоване майно має вирішуватись між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 в іншій правовій площині.

Позивач ОСОБА_2, її представник у судовому засіданні позов підтримали з підстав, викладених у позовній заяві.

ОСОБА_2 додала, що їй невідомо про борг ОСОБА_4 перед ОСОБА_7

Представник позивача ОСОБА_3 звернув увагу, що автомобілі, про які йдеться у позові, набуті у шлюбі ОСОБА_4І та ОСОБА_2, відтак є їх спільною власністю. ОСОБА_4, вчинивши дії щодо відчуження спільного сумісного майна без дозволу позивача, порушив її права. Відповідача ОСОБА_6 не можна вважати добросовісним набувачем, оскільки він є батьком ОСОБА_4 ОСОБА_6 постійно спілкувався з сином та невісткою, знав про складні особисті стосунки між ними. Вважає, що правочини по відчуженню транспортних засобів підлягають державній реєстрації.

ОСОБА_4 у суді проти позову заперечив. Пояснив, що підприємницькою діяльністю почав займатись у 2003 році. З цього часу бере позики. Автомобілі, які придбані ним за час шлюбу з ОСОБА_2 для підприємництва, він реалізував у звязку з падінням прибутків та закриттям бізнесу. Вважає, що діяв в інтересах сімї. Борг перед ОСОБА_7 погасив частково: у сумі 10 тисяч доларів США. На даний час йому невідомо хто користується та є власником спірних транспортних засобів.

Представник відповідача ОСОБА_4 ОСОБА_5 вважає, що підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_2 немає. Через наявність боргових зобовязань, діючи в інтересах сімї, ОСОБА_4 змушений був продати спірне майно. Вважає, що законодавство не вимагає при відчуженні транспортних засобів згоди іншого подружжя. Звернув увагу на статтю 65 СК.

ОСОБА_6 у судовому засіданні проти позову заперечив. Пояснив, що ОСОБА_4 йому повідомив, що буде продавати автомобілі для погашення кредитів. Натомість він запропонував придбати транспортні засоби. У свою чергу, приблизно два місяці тому він їх продав, хто зараз є власником автомобілів йому невідомо.

Відповідно до частин 3, 4 статті 10 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК) кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

Згідно з частиною 1 статті 11 ЦПК суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до статті 60, частини 1 статті 212 ЦПК кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім наявності підстав звільнення від доказування. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Згідно з частиною 1 статті 61 ЦПК обставини, визнані сторонами, не підлягають доказуванню.

Заслухавши учасників процесу, проаналізувавши докази, законодавство, суд дійшов до наступних висновків.

Сторонами визнається, що автомобілі «Mersedes-Benz Sprinter 313 СDІ» 2004 року випуску, кузов № НОМЕР_1; «Mersedes-Benz Sprinter 313 СDІ» 2005 року виготовлення, кузов № НОМЕР_2; «Toyota Prado» 2007 року випуску, шасі № JTEBL29J105069107 придбано подружжям ОСОБА_4 у шлюбі.

Згідно з інформацією органів УДАІ УМВС України у Волинській області вказані автомобілі 08 та 30 січня 2014 року перереєстровано на ОСОБА_6 на підставі довідок-рахунків.

Позивач, відповідачі погоджуються, що на даний час спірні транспортні засоби перереєстровано за іншими особами, які не брали участі у справі.

На підтвердження своїх пояснень щодо наявності боргових зобовязань відповідач ОСОБА_4 надав суду розписку про позику у ОСОБА_7 40 тисяч доларів США, договори про отримання кредитів від 20 грудня 2005 року на суму 15 тисяч доларів США, від 13 лютого 2008 року на суму 136 тисяч гривень, від 21 лютого 2008 року -- на 15150 гривень.

Разом з тим, відповідно до інформації АТ «ОСОБА_8 ОСОБА_3» ОСОБА_4 виконав свої зобовязання за вказаними вище кредитними договорами у повному обсязі ще 28 травня 2010 року.

Свідок ОСОБА_7 в судовому засіданні показав, що позичав ОСОБА_4 гроші дрібними сумами, загалом 40 тисяч доларів США. З цієї суми у кінці 2014 року останній повернув йому 10 тисяч доларів.

Статтею 60 СК встановлено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до частини 1 статті 61 СК об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Згідно з статтею 63 СК дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Статтею 65 СК визначено, що дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї.

Згідно з статтею 369 ЦК співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. У разі вчинення одним із співвласників правочину щодо розпорядження спільним майном вважається, що він вчинений за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена. Співвласники мають право уповноважити одного з них на вчинення правочинів щодо розпорядження спільним майном. Правочин щодо розпорядження спільним майном, вчинений одним із співвласників, може бути визнаний судом недійсним за позовом іншого співвласника у разі відсутності у співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень.

Відповідно до частини 1 статті 202 ЦК правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Частинами 1, 2 статті 215 ЦК встановлено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Відповідно до частин 1-5 статті 203 ЦК зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Суд не бере до уваги пояснення відповідача ОСОБА_4 щодо наявності боргових зобовязань та подані ним у звязку з цим докази, адже ні у розписці, наданій ОСОБА_7, ні у кредитних договорах не йдеться про майно, яке є предметом судового розгляду. З цих підстав не можна визнати належним доказом показання свідка ОСОБА_7

Разом з тим, сторона позивача помилково вважає, що правочини щодо відчуження транспортних засобів підлягають обовязковій державній реєстрації. У цивільному законодавстві така норма відсутня.

Відповідно до Порядку здійснення оптової та роздрібної торгівлі транспортними засобами та їх складовими частинами, що мають ідентифікаційні номери, який затверджено постановою Кабінету Міністрів України № 1200 від 11 листопада 2009 року, дозволяється торгівля транспортними засобами, що були у вжитку, субєктами комісійної торгівлі з видачею відповідної довідки-рахунку.

Відповідно до статті 34 Закону України «Про дорожній рух» державна реєстрація транспортного засобу полягає у здійсненні комплексу заходів, пов'язаних із перевіркою документів, які є підставою для здійснення реєстрації, звіркою і, за необхідності, дослідженням ідентифікаційних номерів складових частин та оглядом транспортного засобу, оформленням і видачею реєстраційних документів та номерних знаків. Державний облік зареєстрованих транспортних засобів включає в себе процес реєстрації, накопичення, узагальнення, зберігання та передачі інформації про зареєстровані транспортні засоби та їх власників. Державній реєстрації та обліку підлягають призначені для експлуатації на вулично-дорожній мережі загального користування транспортні засоби усіх типів: автомобілі, автобуси, мотоцикли всіх типів, марок і моделей, самохідні машини, причепи та напівпричепи до них, мотоколяски, інші прирівняні до них транспортні засоби та мопеди, що використовуються на автомобільних дорогах державного значення.

Таким чином, державна реєстрація транспортних засобів не є державною реєстрацією правочину щодо цього транспортного засобу чи права власності на нього.

Стаття 65 СК встановлює презумпцію спільного розпорядження майном, що є у спільній сумісній власності. У цьому контексті суд звертає увагу, що ОСОБА_2 звернулася до суду з цим позовом 19 березня 2015 року, тобто понад рік (січень 2014 року) після відчуження спірних транспортних засобів. Позивач не спростувала належними доказами пояснення відповідача ОСОБА_4 про те, що їй було відомо про відчуження автомобілів.

Крім цього, позивач, вимагаючи визнати правочини щодо відчуження транспортних засобів та не вказавши, що це за правочини, фактично не визначила належного способу захисту свого права. Вказівка суду на вид правочинів, які слід визнати недійсними, буде виходом за межі позовних вимог.

Зважаючи на викладене, суд приходить до висновку про неможливість задоволення позовних вимог ОСОБА_2 про визнання правочинів щодо спірних транспортних засобів недійсними з моменту вчинення.

У звязку з відмовою у задоволенні основної позовної вимоги, не підлягають до задоволення вимоги позивача про застосування наслідків недійсності правочину та повернення спірного майна попередньому власнику.

Разом з тим, відмова у позові не позбавляє права ОСОБА_2 вимагати грошової компенсації частки у праві спільної сумісної власності за наявності умов, передбачених пунктами 1 - 4 частини першої та частини другої статті 365 ЦК.

Згідно з статтею 88 ЦПК не підлягають стягненню з відповідачів понесені позивачем судові витрати.

Застосовані відповідно до ухвали суду заходи забезпечення позову припинено постановою державного виконавця про повернення виконавчого документа стягувачеві від 24 квітня 2015 року.

Керуючись статтями 10, 11, 60, 88, 209, 212, 214, 215, 217 ЦПК, суд

вирішив:

Відмовити у задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_4, ОСОБА_6 про визнання недійсними з моменту вчинення правочинів про відчуження транспортних засобів, що є спільною сумісною власністю подружжя, застосування наслідків недійсності правочинів та повернення попередньому власнику автомобілів «Mersedes-Benz Sprinter 313 СDІ», кузов № НОМЕР_1, 2004 року випуску; «Mersedes-Benz Sprinter 313 СDІ», кузов № НОМЕР_2, 2005 року виготовлення; «Toyota Prado», шасі № JTEBL29J105069107, 2007 року випуску.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Апеляційна скарга подається апеляційному суду через суд першої інстанції протягом десяти днів з дня проголошення оскаржуваного судового рішення.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Головуючий: суддя В.Д. Глинянчук