Номер провадження: 22-ц/785/6154/15
Головуючий у першій інстанції Мишко В. В.
Доповідач Панасенков В. О.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23.07.2015 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі:

головуючого - судді Панасенкова В.О.

суддів: Парапана В.Ф.

Драгомерецького М.М.,

при секретарі: Добряк Н.І.,

за участю: представника позивачів ОСОБА_3, ОСОБА_4 - ОСОБА_5, та відповідача, державного нотаріуса Іваницького О.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою Державного нотаріуса Білгород-Дністровської районної державної нотаріальної контори Іваницького Олексія Юрійовича на рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 18 травня 2015 року за позовом представника ОСОБА_3, ОСОБА_4 - ОСОБА_5, до Державного нотаріуса Білгород-Дністровської районної державної нотаріальної контори Одеської області Іваницького Олексія Юрійовича про визнання відмови у вчиненні нотаріальних дій неправомірною та зобов'язання вчинити певні дії,

в с т а н о в и л а:

17 квітня 2015 року представник ОСОБА_3, ОСОБА_4 - ОСОБА_5, звернувся до суду з вказаним позовом, обґрунтовуючи вимоги тим, що рішенням апеляційного суду Одеської області від 18 березня 2015 року встановлено, що 18 січня 2010 року на ім'я ОСОБА_7 було видано свідоцтво про право власності на житловий будинок АДРЕСА_1, який є об'єктом спільної сумісної власністю подружжя ОСОБА_7 та ОСОБА_8. ІНФОРМАЦІЯ_6 їх матір ОСОБА_9 померла. Після її смерті відкрилась спадщина на ? частину вказаного будинку, позивачі є спадкоємцями першої черги й прийняли спадщину шляхом звернення з заявою про прийняття спадщини в шестимісячний строк. 10 квітня 2015 року позивачі звернулись до державного нотаріуса Іваницького О.Ю. з заявами про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом на ? частину житлового будинку АДРЕСА_1 після смерті матері ОСОБА_8 та надали вказане рішення апеляційного суду Одеської області від 18 березня 2015 року.

15 квітня 2015 року державний нотаріус Іваницький О.Ю. виніс постанови про відмову у вчиненні нотаріальної дії - видачі свідоцтва про право на спадщину на ? частку спадкового майна. Позивачі вважають, що ця відмова у вчиненні нотаріальних дій є неправомірною та такою, що позбавляє їх можливості реалізувати право на спадкування.

Посилаючись на ці обставини, та на ст. 124 Конституції України, ст. 50 Закону України «Про нотаріат», ст. ст. 1223, 1261, 1296, 1297 ЦК України, представник позивачів - ОСОБА_5, просив суд визнати дії державного виконавця Іваницького О.Ю. щодо винесення постанови від 15 квітня 2015 року про відмову ОСОБА_3 у вчиненні нотаріальної дії по видачі свідоцтва про право власності на житловий будинок АДРЕСА_1 неправомірними,

визнати дії державного виконавця Іваницького О.Ю. щодо винесення постанови від 15 квітня 2015 року про відмову ОСОБА_4 у вчиненні нотаріальної дії по видачі свідоцтва про право власності на житловий будинок АДРЕСА_1 неправомірними,

зобов'язати державного виконавця Іваницького О.Ю. вчинити нотаріальні дії по видачі ОСОБА_3 свідоцтва право на спадщину за законом на ? частину житлового будинку АДРЕСА_1 після смерті матері ОСОБА_8, померлої ІНФОРМАЦІЯ_6,

зобов'язати державного виконавця Іваницького О.Ю. вчинити нотаріальні дії по видачі ОСОБА_4 свідоцтва право на спадщину за законом на ? частину житлового будинку АДРЕСА_1 після смерті матері ОСОБА_8, померлої ІНФОРМАЦІЯ_6 (а.с. 1-4).

Відповідач, держаний нотаріус Іваницький О.Ю., в судове засіданні не з'явилася, але надав письмові пояснення, у яких проти позову заперечував й зазначав, що спадкоємцями ОСОБА_3, ОСОБА_4 не надані документи, необхідні для вчинення нотаріальної дії - видачі свідоцтв про право на спадщину за законом на ? частину будинку АДРЕСА_1 після смерті матері ОСОБА_8, а саме, правовстановлюючі документи на спадкове майно, та вчинення цієї дії суперечить законодавству України, що є підставою для відмови у вчиненні нотаріальної дії (а.с. 28-29).

Рішенням суду першої інстанції позов представника ОСОБА_3, ОСОБА_4 - ОСОБА_5, задоволено в повному обсязі. Суд визнав дії державного виконавця Іваницького О.Ю. щодо винесення постанови від 15 квітня 2015 року про відмову ОСОБА_3 у вчиненні нотаріальної дії по видачі свідоцтва про право власності на житловий будинок АДРЕСА_1 неправомірними,

визнав дії державного виконавця Іваницького О.Ю. щодо винесення постанови від 15 квітня 2015 року про відмову ОСОБА_4 у вчиненні нотаріальної дії по видачі свідоцтва про право власності на житловий будинок АДРЕСА_1 неправомірними,

зобов'язав державного виконавця Іваницького О.Ю. вчинити нотаріальні дії по видачі ОСОБА_3 свідоцтва право на спадщину за законом на ? частину житлового будинку АДРЕСА_1 після смерті матері ОСОБА_8, померлої ІНФОРМАЦІЯ_6,

зобов'язав державного виконавця Іваницького О.Ю. вчинити нотаріальні дії по видачі ОСОБА_4 свідоцтва право на спадщину за законом на ? частину житлового будинку АДРЕСА_1 після смерті матері ОСОБА_8, померлої ІНФОРМАЦІЯ_6 (а.с. 38-42).

В апеляційній скарзі відповідач, державний нотаріус Іваницький О.Ю., просить рішення суду першої інстанції скасувати й ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову, мотивуючи тим, що суд першої інстанції порушив норми процесуального і матеріального права (а.с. 47-53).

Заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги відповідача, державного нотаріуса Іваницького О.Ю., пояснення на апеляцію представника позивачів ОСОБА_3, ОСОБА_4 - ОСОБА_5, та відповідача, державного нотаріуса Іваницького О.Ю., перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду в межах позовних вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга відповідача, державного нотаріуса Іваницького О.Ю., підлягає задоволенню за таких підстав.

Статтею 49 Закону України «Про нотаріат» нотаріус або посадова особа, яка вчиняє нотаріальні дії, відмовляє у вчиненні нотаріальної дії, якщо: 1) вчинення такої дії суперечить законодавству України; 2) не подано відомості (інформацію) та документи, необхідні для вчинення нотаріальної дії; 3) дія підлягає вчиненню іншим нотаріусом або посадовою особою, яка вчиняє нотаріальні дії; 4) є сумніви у тому, що фізична особа, яка звернулася за вчиненням нотаріальної дії, усвідомлює значення, зміст, правові наслідки цієї дії або ця особа діє під впливом насильства; 5) з проханням про вчинення нотаріальної дії звернулась особа, яка в установленому порядку визнана недієздатною, або уповноважений представник не має необхідних повноважень; 6) правочин, що укладається від імені юридичної особи, суперечить цілям, зазначеним у їх статуті чи положенні, або виходить за межі їх діяльності; 7) особа, яка звернулася з проханням про вчинення нотаріальної дії, не внесла плату за її вчинення; 8) особа, яка звернулася з проханням про вчинення нотаріальної дії, не внесла встановлені законодавством платежі, пов'язані з її вчиненням; 9) в інших випадках, передбачених законом.

Нотаріус або посадова особа, яка вчиняє нотаріальні дії, не приймає для вчинення нотаріальних дій документи, якщо вони не відповідають вимогам, встановленим у статті 47 цього Закону, або містять відомості, передбачені частиною третьою статті 47 цього Закону.

Нотаріусу або посадовій особі, яка вчиняє нотаріальні дії, забороняється безпідставно відмовляти у вчиненні нотаріальної дії.

На вимогу особи, якій відмовлено у вчиненні нотаріальної дії, нотаріус або посадова особа, яка вчиняє нотаріальні дії, зобов'язані викласти причини відмови в письмовій формі і роз'яснити порядок її оскарження. Про відмову у вчиненні нотаріальної дії нотаріус протягом трьох робочих днів виносить відповідну постанову.

Згідно із ст. 50 Закону України «Про нотаріат» нотаріальна дія або відмова у її вчиненні, нотаріальний акт оскаржуються до суду. Право на оскарження нотаріальної дії або відмови у її вчиненні, нотаріального акта має особа, прав та інтересів якої стосуються такі дії чи акти.

Судом першої інстанції встановлено, що рішенням апеляційного суду Одеської області від 18 березня 2015 року встановлено, що 18 січня 2010 року на ім'я ОСОБА_7 було видано свідоцтво про право власності на житловий будинок АДРЕСА_1, який є об'єктом спільної сумісної власністю подружжя ОСОБА_7 та ОСОБА_8. ІНФОРМАЦІЯ_6 матір позивачів - ОСОБА_9 померла. Після її смерті відкрилась спадщина на ? частину вказаного будинку, позивачі є спадкоємцями першої черги й прийняли спадщину шляхом звернення до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини в шестимісячний строк (а.с. 15-18).

10 квітня 2015 року позивачі звернулись до державного нотаріуса Іваницького О.Ю. з заявами про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом на ? частину житлового будинку АДРЕСА_1 після смерті матері ОСОБА_8 та надали вказане рішення апеляційного суду Одеської області від 18 березня 2015 року.

15 квітня 2015 року державний нотаріус Іваницький О.Ю. виніс постанови про відмову у вчиненні нотаріальної дії - видачі свідоцтва про право на спадщину на ? частку спадкового майна (а.с. 12,14).

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що державний нотаріус Іваницький О.Ю. відмовив у вчиненні нотаріальної дії - видачі свідоцтва про право на спадщину законом на спадкове майно після смерті матері, незаконно.

Проте, з таким висновком суду першої інстанції погордитись неможливо, виходячи з наступного.

Згідно із ст. 68 Закону України «Про нотаріат» та п. 4.14 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року №296/5, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 22 лютого 2012 року за № 282/20595, при видачі свідоцтва про право на спадщину нотаріус обов'язково перевіряє: факт смерті спадкодавця, час і місце відкриття спадщини, наявність підстав для закликання до спадкоємства, якщо має місце спадкування за законом, прийняття спадкоємцем спадщини у встановлений законом спосіб, склад спадкового майна, на яке видається свідоцтво про право на спадщину. На підтвердження цих обставин від спадкоємців витребуваються документи, які підтверджують вказані факти.

У пунктах 8 та 14 постанови №2 Пленуму «Про судову практику в справах за скаргами на нотаріальні дії або відмову в їх вчиненні» від 31 січня 1992 року Верховний Суд України роз'яснив, що відмова у вчиненні нотаріальної дії визнається обґрунтованою, якщо вчинення такої дії суперечить закону, дія підлягає вчиненню іншим нотаріусом або іншою посадовою особою, або з проханням про вчинення нотаріальної дії звернулась недієздатна особа чи її представник, який не має необхідних повноважень, або якщо угода, що укладається від імені юридичної особи, суперечить цілям, вказаним в її статуті чи положенні, а також коли подані для вчинення нотаріальної дії документи не відповідають вимогам діючого законодавства або містять відомості, що порочать честь, гідність громадян

Суд не може в таких справах замість скасування нотаріальних дій визнавати недійсними посвідчені угоди; сам вирішувати питання про відповідні дії (наприклад, дозволити подарувати чи продати певне майно замість зобов'язання нотаріального органу виконати відповідну нотаріальну дію); зобов'язати орган, що виконує нотаріальні дії, вчинити дію, яка суперечить закону (посвідчити договір дарування державним підприємством своєму працівникові жилого будинку при відсутності на це дозволу власника тощо), або вчинити нотаріальну дію у зв'язку з поданням суду документів чи доказів, відсутність яких у заявника викликала відмову у вчиненні цих дій, оскільки зазначена обставина є підставою для нового звернення до нотаріального органу, а не для скасування його постанови.

Відповідно до ст. ст. 10, 60 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для

ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно із частинами 3, 4 ст. 212 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводить мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

Статтею 179 ЦПК України встановлено, що предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи (причини пропуску строку позовної давності тощо) і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Для встановлення у судовому засіданні фактів, зазначених у частині першій цієї статті, досліджуються показання свідків, письмові та речові докази, висновки експертів.

Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

Відповідно до принципів змагальності та диспозитивності цивільного процесу позивачі ОСОБА_3 та ОСОБА_4 були зобов'язані належним чином довести в судовому засіданні ті обставини, на які вони посилались як на підставу своїх вимог, а саме те, що держаний нотаріус Іваницький О.Ю. порушив їх права на оформлення спадщини після смерті матері.

Однак в порушення положень ст. ст. 10, 60, 179, 212, 213, 214 ЦПК України суд першої інстанції не перевірив належним чином обставини, що мають значення для правильного вирішення спору, та не надав правильної оцінки наявним справі доказам.

Частиною 2 ст. 303 ЦПК України передбачено, що апеляційний суд досліджує докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами.

Колегія суддів вважає, що у даному випадку докази були досліджені судом першої інстанції з порушенням норм процесуального права, тому апеляційний суд має законні підстави для встановлення обставин, що мають значення для справи, та дослідження й оцінки наявних у справі доказів.

У п. 2 постанови №14 Пленуму «Про судове рішення у цивільній справі» від 14 листопада 2009 року Верховний Суд України роз'яснив, що рішення суду як найважливіший акт правосуддя покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом України принципу верховенства права. У зв'язку з цим суди повинні неухильно додержувати вимог про законність і обґрунтованість рішення у цивільній справі (частина перша статті 213 ЦПК).

Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства відповідно до статті 2 ЦПК, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин відповідно до статті 8 ЦПК, а також правильно витлумачив ці норми. Якщо спірні правовідносини не врегульовані законом, суд

застосовує закон, що регулює подібні за змістом відносини (аналогія закону), а за відсутності такого - суд виходить із загальних засад законодавства (аналогія права).

Якщо є суперечності між нормами процесуального чи матеріального права, які підлягають застосуванню при розгляді та вирішенні справи, то рішення є законним, якщо судом застосовано відповідно до частини четвертої статті 8 ЦПК норми, що мають вищу юридичну силу. У разі наявності суперечності між нормами законів (кодексів), що мають однакову юридичну силу, застосуванню підлягає той з них, який прийнято пізніше. При встановленні суперечностей між нормами права, які підлягають застосуванню при розгляді та вирішенні справи, суду також необхідно враховувати роз'яснення Пленуму Верховного Суду України, що містяться в постанові від 1 листопада 1996 року № 9 "Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя".

Обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з ч.1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Статті 12, 16 ЦК України передбачають, що особа вільно, на власний розсуд, обирає способи захисту цивільного права.

Пленум Верховного Суду України у п. 9 постанови № 5 "Про застосування норм цивільного процесуального законодавства, що регулюють провадження у справі до судового розгляду" роз'яснив, що уточнюючи позовні вимоги або заперечення проти позову, суд визначає характер спірних правовідносин сторін, зміст їх правових вимог і матеріальний закон, що їх регулює, і яким належить керуватися при вирішенні спору.

Зокрема, у позивача суд повинен з'ясувати предмет позову (що конкретно вимагає позивач), підставу позову (чим він обґрунтовує свої вимоги) і зміст вимоги (який спосіб захисту свого права він обрав). З'ясовується правильність об'єднання кількох однорідних вимог, наявність у позивача інших вимог до відповідача, які можуть бути пов'язаними між собою, для вирішення питання про їх об'єднання або роз'єднання (стаття 126 ЦПК). У відповідача суд з'ясовує суть заперечення проти позову та характер такого заперечення (процесуальний чи матеріально-правовий).

З урахуванням вимог і заперечень сторін, обставин, на які посилаються інші особи, які беруть участь у справі, а також норм права, які підлягають застосуванню, суд визначає факти, які необхідно встановити для вирішення спору, і які з них визнаються кожною стороною, а які підлягають доказуванню (предмет доказування; стаття 179 ЦПК).

Оскільки підставою позову є фактичні обставини, що наведені у заяві, то зазначення позивачем конкретної правової норми на обґрунтування позову не є визначальним при вирішенні судом питання про те, яким законом слід керуватися при вирішенні спору.

В обґрунтування своїх вимог позивачі надали суду першої інстанції рішення апеляційного суду Одеської області від 18 березня 2015 року по цивільній справі №22-ц/785/2791/15 за апеляційною скаргою ОСОБА_3, ОСОБА_4 на рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 03 листопада 2014 року за позовом ОСОБА_7 до ОСОБА_4, третя особа, Білгород-Дністровський РВ ГУДМС про позбавлення право користування житлом та за зустрічним позовом ОСОБА_3, ОСОБА_4

до ОСОБА_7, виконкому Мологівської сільської ради Білгород-Дністровського району Одеської області, третя особа, ОСОБА_11, про визнання будинку спільною сумісною власністю подружжя, скасування свідоцтва про право власності на будинок та визнання права власності (а.с. 15-18).

Рішенням Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 03 листопада 2014 року позов ОСОБА_7 задоволено частково. Суд зобов'язав ОСОБА_4 не перешкоджати позивачу у користуванні житловим будинком, речами та земельною ділянкою по АДРЕСА_1. В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3, ОСОБА_4 відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Одеської області від 18 березня 2015 року рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 03 листопада 2014 року в частині відмови у задоволенні зустрічного позову скасовано та в цій частині ухвалено нове рішення, яким у задоволенні зустрічного позову відмовлено з інших підстав (а.с. 18).

Як вбачається з вказаного рішення апеляційного суду, між ОСОБА_7 та позивачами ОСОБА_3, ОСОБА_4 виник спір про право на спадкове майно після смерті їх матері ОСОБА_8, померлої ІНФОРМАЦІЯ_6, який не вирішений по суті, тому вказане рішення не є правовстановлюючим документом щодо прав та обов'язків позивачів й не є обов'язковим для державного нотаріуса при оформленні спадщини.

Статтею 11 ЦК України визначені підстави виникнення цивільних прав і цивільних обов'язків. Відповідно до них цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, передбачених актами цивільного законодавства, Конституцією України та міжнародними договорами України, а також із дій осіб, не передбачених цими актами, але які породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків є, наприклад, договори та інші правочини, створення речей, творча діяльність, результатом якої є об'єкти права інтелектуальної власності, завдання майнової (матеріальної та моральної) шкоди іншій особі та інші юридичні факти.

У випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов'язки можуть виникати з рішення суду. У випадках, встановлених згаданими актами або договором, підставою виникнення цивільних прав та обов'язків може бути настання або не настання певної події.

Відповідно до ст. 13 ЦК України цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства (ч. 1). При їх здійсненні особа зобов'язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині (ч. 2). Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживанням правом в інших формах (ч. 3).

У разі недодержання особою при здійсненні своїх прав вимог, які встановлені чч. 2-5 ст. 13 ЦК, суд може зобов'язати її припинити зловживання своїми правами, а також застосувати інші наслідки, встановлені законом. Зокрема, згідно із ч. 3 ст. 16 ЦК суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу особи в разі порушення нею положень чч. 2-5 ст. 13 ЦК.

Особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обов'язковими для неї. Виконання цивільного обов'язку забезпечується засобами заохочення та відповідальністю, яка встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Особа може бути звільнена від цивільного обов'язку або його виконання у випадках, встановлених договором або актами цивільного законодавства (ст. 14 ЦК).

Згідно до положень ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Таким чином, державний нотаріус Іваницький О.Ю. відмовив позивачам у вчиненні нотаріальної дії - видачі свідоцтва право на спадщину на спадкове майно, у відповідності до вимог ст. 49 Закону України «Про нотаріат» та в межах його повноважень.

За загальним правилом кожна особа має право на захист свого цивільного права лише в разі його порушення, невизнання або оспорювання (частина перша статті 15 ЦК України, частина перша статті 3 ЦПК України).

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів. А також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або держави та суспільні інтереси (ст. ст. 45, 46 ЦПК України).

У абзаці 2 п. 11 постанови № 14 Пленуму «Про судове рішення у цивільній справі» від 18 грудня 2009 року Верховний Суд України роз'яснив, що, оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів та осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси (частини перша та друга статті 3 ЦПК), то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це.

Таким чином, суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або ос порені права, свободи та інтереси цих осіб, і залежно від встановленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Аналізуючи зазначені норми права, роз'яснення Пленуму Верховного Суду України, з'ясовуючи вказані обставини та оцінюючи належність, допустимість, достовірність наявних у справі доказів кожний окремо й у їх сукупності, колегія суддів приймає їх до уваги й вважає, що в судовому засіданні позивачами ОСОБА_3 та ОСОБА_4 не доведено належними та допустимими доказами те, що відповідач, державний нотаріус порушує, не визнає або оспорює її права.

За таких обставин, виконуючи повноваження апеляційної інстанції, колегія суддів дійшла висновку про те, що позивачі мають право на захист свого права у випадку порушення його відповідачем, але в судовому засіданні не доведено, що відповідач порушує права позивачів у справі. Тому у відповідності до ст. ст. 15, 16 ЦК України їх права не підлягають судовому захисту.

Аналогічна право позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 03 вересня 2014 року у справі №6-84цс14, яка у відповідності до ч. 1 ст. 360-1 ЦПК України є обов'язковою для всіх судів України.

При здійсненні правосуддя у цивільних справах суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом (ст. 4 ЦПК України).

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб'єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення. З цією метою суд повинен з'ясувати характер спірних правовідносин сторін (предмет та підставу позову), характер порушеного права позивача та можливість його захисту в обраний ним спосіб.

З урахуванням наведеного суд під час розгляду і вирішенні цивільної справи визначає спосіб захисту, виходячи із закону, який регулює конкретні правовідносини, і тих юридичних фактів, що обумовлюють виникнення цих правовідносин та цього спору.

У постанові від 23 січня 2013 року у справі №6-164цс12 Верховний Суд України висловив наступний правовий висновок: « у спадкоємця, який у встановленому законом порядку прийняв спадщину, права володіння та користування спадковим майном виникають із часу відкриття спадщини. Такий спадкоємець може захищати свої порушені права володіння та користування спадковим майном відповідно до гл. 29 ЦК України. Якщо у складі спадщини, яку прийняв спадкоємець, є нерухоме майно, право розпорядження нерухомим майном виникає в нього з моменту державної реєстрації цього майна (ч. 2 ст. 1299 зазначеного Кодексу)».

Колегія суддів вважає, що права позивачів на спадщину не підлягають захисту шляхом пред'явлення позову до державного нотаріуса з використанням правового механізму, встановленого ст. 124 Конституції України та ст. ст. 49, 50 Закону України «Про нотаріат». Такий захист можливий лише шляхом задоволення позову про визнання права власності на спадкове майно, якщо є підстави, передбачені ст. ст. 392, 1218, 1223, 1268 1296, 1297 ЦК України (якщо річ не вибула з володіння позивача, але його право на неї не визнається відповідачем - постанова Верховного Суду України від 07 листопада 2012 року у справі № 6-107цс12).

Згідно із ст. 35 ЦПК України треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, можуть вступити у справу на стороні позивача або відповідача до ухвалення судом рішення, якщо рішення в справі може вплинути на їх права або обов'язки щодо однієї із сторін.

Треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, можуть бути залучені до участі в справі також за клопотанням сторін, інших осіб, які беруть участь у справі, або з ініціативи суду.

Рішення суду першої інстанції стосується прав та обов'язків ОСОБА_7, власника житлового будинку АДРЕСА_1, але суд першої інстанції не залучив його до участі у справі, чим суттєво порушив його права.

Отже, позовні вимоги ОСОБА_3, ОСОБА_4 є незаконними, необґрунтованими й задоволенню не підлягають.

Відповідно до ч. 1 ст. 79 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи.

Згідно ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.

При подачі апеляційної скарги відповідач поніс і документально підтвердив витрати по сплаті судового збору в сумі 121,80 грн. (а.с. 46), тому з позивачів на його користь підлягають стягненню вказані витрати в рівних частках.

Порушення судом першої інстанції норм процесуального, ст. ст. 179, 212, 213, 214 ЦПК України, та матеріального права, а саме ст. 49 Закону України «Про нотаріат» , у відповідності до п. 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України є підставою для скасування рішення суду першої інстанції й ухвалення нового рішення суду про відмову у задоволенні позову.

Керуючись ст. ст. 303, 307 ч. 1 п. 2, 309 ч. 1 п. 4, 313, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області,

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу Державного нотаріуса Білгород-Дністровської районної державної нотаріальної контори Іваницького Олексія Юрійовича задовольнити, рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 18 травня 2015 року скасувати й ухвалити нове рішення.

У задоволення позову представника ОСОБА_3, ОСОБА_4 - ОСОБА_5, до Державного нотаріуса Білгород-Дністровської районної державної нотаріальної контори Одеської області Іваницького Олексія Юрійовича про визнання відмови у вчиненні нотаріальних дій неправомірною та зобов'язання вчинити певні дії відмовити.

Стягнути ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, уродженця с. Бикоза Білгород-Дністровського району Одеської Області, реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1, зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_2, та ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_4, уродженця с. Бикоза Білгород-Дністровського району Одеської Області, реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2, зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1, на користь Державного нотаріуса Білгород-Дністровської районної державної нотаріальної контори Одеської області Іваницького Олексія Юрійовича, зареєстроване місце знаходження: АДРЕСА_3, витрати по сплаті судового збору в сумі 121,80 грн. в рівних частках.

Рішення суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржено в касаційному порядку до суду касаційної інстанції протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили рішенням.

Судді апеляційного суду Одеської області: В.О. Панасенков

В.Ф. Парапан

М.М. Драгомерецький