У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 серпня 2015 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Гвоздика П.О.,
суддів: Мостової Г.І., Наумчука М.І.,
Мартинюка В.І., Ситнік О.М.,
розглянувши в судовому засіданні справу за позовом Публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» до ОСОБА_7, ОСОБА_8 про стягнення заборгованості та звернення стягнення на заставлене майно, за касаційною скаргою представника ОСОБА_8 - ОСОБА_9 на рішення апеляційного суду Чернівецької області від 29 квітня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У лютому 2013 року Публічне акціонерне товариство «Райффайзен Банк Аваль» (далі - ПАТ «Райффайзен Банк Аваль») звернулося до суду з позовом, у якому зазначало, що 20 липня 2007 року між ним та ОСОБА_7 укладений кредитний договір № 014/0031/82/40746, згідно з умовами якого відповідач отримав кредит у розмірі 105 тис. доларів США зі сплатою 13,5 % річних терміном до 19 липня 2017 року.

20 липня 2007 року між банком та ОСОБА_8 укладений договір іпотеки № 011/0031/21493, згідно з умовами якого останній передав в іпотеку банку житловий будинок з належними до нього будівлями та спорудами по АДРЕСА_1.

Унаслідок неналежного виконання ОСОБА_7 своїх зобов'язань за кредитним договором станом на 11 лютого 2013 року утворилася заборгованість у розмірі 97 318,38 доларів США, що еквівалентно 777 865 грн 81 коп., яку банк просив стягнути з ОСОБА_7, та на рахунок погашення заборгованості за кредитним договором звернути стягнення на житловий будинок з належними до нього будівлями та спорудами по АДРЕСА_1, що належить ОСОБА_8

Рішенням Садгірського районного суду м. Чернівці від 29 квітня 2013 року позов задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_7 на користь ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» заборгованість за кредитним договором у розмірі 92 803,82 доларів США, що еквівалентно 741 780 грн 93 коп. Вирішено питання про стягнення судових витрат. У задоволенні іншої частини позову відмовлено.

Справа переглядалася судами неодноразово.

Рішенням апеляційного суду Чернівецької області від 29 квітня 2015 року рішення Садгірського районного суду м. Чернівці від 29 квітня 2013 року у частині відмови у позові про звернення стягнення на предмет іпотеки скасовано. На рахунок погашення заборгованості за кредитним договором від 20 липня 2007 року № 014/0031/82/40746 у розмірі 92 803,82 доларів США, що еквівалентно 741 780 грн 93 коп., звернуто стягнення на житловий будинок з належними до нього будівлями та спорудами по АДРЕСА_1, що належить ОСОБА_8, шляхом його продажу на прилюдних торгах, встановивши початкову ціну на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб'єктом оціночної діяльності - незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій. Вирішено питання про розподіл судових витрат. Рішення суду у частині звернення стягнення на предмет іпотеки не підлягає виконанню на час дії Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті». В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.

У касаційній скарзі представник ОСОБА_8 - ОСОБА_9, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду апеляційної інстанції та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, заслухавши доповідь судді, вивчивши матеріали цивільної справи та дослідивши доводи касаційної скарги, вважає, що касаційна скарга має бути задоволена частково.

За вимогами ст. ст. 213, 214, 316 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

При ухваленні рішення суд зобов'язаний з'ясувати питання, зокрема, щодо: наявності обставин (фактів), якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та навести докази на їх підтвердження; наявності інших фактичних даних, які мають значення для вирішення справи; правовідносин, зумовлених встановленими фактами. У рішенні суду обов'язково повинні бути зазначені встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини.

Вказані вимоги судами не дотримано.

Судами встановлено, що 20 липня 2007 року між Відкритим акціонерним товариством «Райффайзен Банк Аваль» (далі - ВАТ «Райффайзен Банк Аваль»), правонаступником якого є ПАТ «Райффайзен Банк Аваль», та ОСОБА_7 укладений кредитний договір № 014/0031/82/40746, згідно з умовами якого останній отримав кредит у розмірі 105 тис. доларів США зі сплатою 13,5 % річних терміном до 19 липня 2017 року (а. с. 10−16).

На забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором 20 липня 2007 року між ВАТ «Райффайзен Банк Аваль», правонаступником якого є ПАТ «Райффайзен Банк Аваль», та ОСОБА_8 укладений договір іпотеки № 011/0031/21493, згідно з умовами якого останній передав в іпотеку банку житловий будинок з належними до нього будівлями та спорудами по АДРЕСА_1 (на земельній ділянці розташовано: житловий будинок літ. «А», цегла, загальною площею 255,1 кв. м, житловою площею 103,1 кв. м, криниця літ. «К», бетон. кільця, вигрібна яма літ. «І», бетон) (а. с. 21−24).

Згідно з наданим банком розрахунком станом на 20 листопада 2012 року за ОСОБА_7 утворилася заборгованість у розмірі 92 803,82 доларів США, що еквівалентно 741 780 грн 93 коп., з якої: заборгованість за кредитом - 85 266,35 доларів США, що еквівалентно 681 533 грн 94 коп.; заборгованість за відсотками - 5 118,04 доларів США, що еквівалентно 40 908 грн 49 коп.; пеня - 2 419,43 доларів США, що еквівалентно 19 338 грн 50 коп. (а. с. 8, 9).

Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно з ч. 2 ст. 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст. 1048 цього Кодексу.

Згідно зі ст. 12 Закону України «Про іпотеку» <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_88/ed_2013_07_04/pravo1/T030898.html?pravo=1> у разі порушення іпотекодавцем обов'язків, встановлених іпотечним договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобов'язання, а в разі його невиконання − звернути стягнення на предмет іпотеки.

Відповідно до ст. <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_218/ed_2013_07_04/pravo1/T030898.html?pravo=1> ст. 33, 40 цього Закону у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. Звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців.

Положеннями ч. 1 ст. 39 Закону «Про іпотеку» передбачено, що у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначаються: загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки; опис нерухомого майна, за рахунок якого підлягають задоволенню вимоги іпотекодержателя; заходи щодо забезпечення збереження предмета іпотеки або передачі його в управління на період до його реалізації, якщо такі необхідні; спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 цього Закону; пріоритет та розмір вимог інших кредиторів, які підлягають задоволенню з вартості предмета іпотеки; початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації.

Відповідно до п. 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі» у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів, розрахунки, з яких суд виходив при задоволенні грошових та інших майнових вимог.

Суд апеляційної інстанції звернув стягнення на предмет іпотеки шляхом його продажу на публічних торгах, встановивши початкову ціну на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб'єктом оціночної діяльності - незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій.

При цьому, посилаючись на загальний розмір заборгованості, не зазначив усіх його складових, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки, а також початкову ціну предмета іпотеки для його подальшої реалізації, визначеної відповідно до ч. 6 ст. 38 Закону «Про іпотеку». Посилання апеляційного суду у резолютивній частині рішення на визначення початкової ціни предмета іпотеки під час здійснення виконавчого провадження суперечить вимогам ст. ст. 39, 43 Закону України «Про іпотеку».

Зі змісту поняття «ціна» як форми грошового вираження вартості товару, послуг тощо та аналізу норм ст. ст. 38, 39 Закону «Про іпотеку» вбачається, що встановлення початкової ціни предмета іпотеки у грошовому вираженні визначається за процедурою, передбаченою ч. 6 ст. 38 цього Закону.

Такі висновки узгоджуються з правовою позицією, висловленою Верховним Судом України у постанові від 27 травня 2015 року у справі № 6-61цс15.

07 червня 2014 року набув чинності Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», згідно з п. 1 якого не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із ст. 4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно із ст. 5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов'язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами − резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що:

− таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об'єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно;

− загальна площа такого нерухомого житлового майна (об'єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. м для квартири та 250 кв. м для житлового будинку.

Поняття мораторій у цивільному законодавстві визначається як відстрочення виконання зобов'язання (п. 2 ч. 1 ст. 263 ЦК України), що повною мірою відповідає лексичному значенню відповідного слова, яке розкривається в тлумачному словнику української мови.

Отже, мораторій є відстроченням виконання зобов'язання, а не звільненням від його виконання. Отже, установлений Законом України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» мораторій на стягнення майна, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті, не передбачає втрату кредитором права на звернення стягнення на предмет іпотеки (застави) у випадку невиконання боржником зобов'язань за договором, а лише тимчасово забороняє примусово стягувати (відчужувати без згоди власника).

Крім того, згідно з п. 4 Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» протягом дії цього Закону інші закони України з питань майнового забезпечення кредитів діють з урахуванням його норм.

Оскільки вказаний Закон не зупиняє дію решти нормативно-правових актів, що регулюють забезпечення зобов'язань, то й не може бути мотивом для відмови в позові, а є правовою підставою, що унеможливлює вжиття органами і посадовими особами, які здійснюють примусове виконання рішень про звернення стягнення на предмет іпотеки та провадять конкретні виконавчі дії, заходів, спрямованих на примусове виконання таких рішень стосовно окремої категорії боржників чи іпотекодавців, які підпадають під дію його положень на період чинності цього Закону. Такий правовий висновок зроблено Верховним Судом України у постанові від 27 травня 2015 року у справі № 6-57цс15.

Рішення ж суду в частині звернення стягнення на предмет іпотеки на час дії Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» не підлягає виконанню.

Відповідно до витягу з державного реєстру речових прав на нерухоме майно ЕЕР 050107 від 25 грудня 2014 року, відомості у якому підтверджені реєстраційною службою Чернівецького міського управління юстиції, загальна площа житлового будинку по АДРЕСА_1 складає 249,3 кв. м (а. с. 172−174).

Разом з тим судом не встановлено, чи має відповідач інше нерухоме житлове майно у власності та чи є він суб'єктом Закону України «Про засади запобігання і протидії корупції».

За таких обставин суд касаційної інстанції позбавлений можливості зробити висновок про застосування чи незастосування Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», що тягне за собою необхідність скасування ухвали суду апеляційної інстанції та передачі справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 333, 335, 336, 338, 343, 344, 345, 349 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_8 - ОСОБА_9 задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Чернівецької області від 29 квітня 2015 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий: П.О. Гвоздик
Судді: Г.І. Мостова
В.І. Мартинюк
М.І. Наумчук
О.М. Ситнік