Справа № 530/1281/15-ц
Номер провадження 2/530/621/15
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09.09.2015 року Зіньківський районний суд Полтавської області в складі: головуючого - судді Должко С.Р., при секретарі Кравченко М.О., розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Зіньків справу за позовом

ОСОБА_1 до Великопавлівської сільської ради Полтавської області третя особа яка не заявляє самостійних вимог Реєстраційної служби Зіньківського РУЮ Полтавської області про визначення права власності на житловий будинок з допоміжними господарськими будівлями в порядку спадкування за законом, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернулася в Зіньківський районний суд Полтавської області з позовом до Великопавлівської сільської ради Полтавської області, третя особа яка не заявляє самостійних вимог Реєстраційна служба Зіньківського РУЮ Полтавської області про визначення права власності на житловий будинок з допоміжними господарськими будівлями в порядку спадкування за законом.

З матеріалів справи вбачається, що Третя особа була належним чином повідомлена про дату, час та місце судового засідання, явку представника в судове засідання не забезпечилав, про причини неявки суду не повідомила, не надала суду заперечення щодо позову, тим самим не скористалася своїм процесуальним правом та не виконала своїх процесуальних обовязків.

Заслухавши позивача, який підтримав позовні вимоги, зачитавши заяву відповідача, які позовні вимоги визнав в повному обсязі, розглянувши наявні матеріали справи, дослідивши та проаналізувавши письмові докази по справі і давши їм належну оцінку, суд знаходить, що заявлені вимоги обґрунтовані і такі, що підлягають задоволенню з наступних підстав.

У відповідності до ст.. 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цивільно-процесуального кодексу України.

Відповідно ст. 213 ЦПК України, - рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Як передбачено нормою ст. 2 ЦПК України, - цивільне судочинство здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу та Закону України "Про міжнародне приватне право". Якщо міжнародним договором, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України, передбачено інші правила, ніж встановлені цим Кодексом, застосовуються правила міжнародного договору. Провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. Закон, який встановлює нові обов'язки, скасовує чи звужує права, належні учасникам цивільного процесу, чи обмежує їх використання, не має зворотної дії в часі.

Згідно положень пункту 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 № 14 Про судове рішення у цивільній справі, - рішення суду як найважливіший акт правосуддя покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом України принципу верховенства права. У зв'язку з цим суди повинні неухильно додержувати вимог про законність і обґрунтованість рішення у цивільній справі (частина перша статті 213 ЦПК). Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства відповідно до статті 2 ЦПК, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин відповідно до статті 8 ЦПК, а також правильно витлумачив ці норми. Якщо спірні правовідносини не врегульовані законом, суд застосовує закон, що регулює подібні за змістом відносини (аналогія закону), а за відсутності такого - суд виходить із загальних засад законодавства (аналогія права). Якщо є суперечності між нормами процесуального чи матеріального права, які підлягають застосуванню при розгляді та вирішенні справи, то рішення є законним, якщо судом застосовано відповідно до частини четвертої статті 8 ЦПК норми, що мають вищу юридичну силу. У разі наявності суперечності між нормами законів (кодексів), що мають однакову юридичну силу, застосуванню підлягає той з них, який прийнято пізніше. При встановленні суперечностей між нормами права, які підлягають застосуванню при розгляді та вирішенні справи, суду також необхідно враховувати роз'яснення Пленуму Верховного Суду України, що містяться в постанові від 1 листопада 1996 року № 9 "Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя". Обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи.

За змістом ст. 10 ЦПК України, - цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

Відповідно ст. 212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

Згідно ст. 392 ЦК України, власник майна може предявити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою…

Відповідно до ст.328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом.

Відповідно до ст.316 ЦК України Правом власності є право особи на річ (майно), особа здійснює відповідно до закону за своєю волею...

У відповідності до ч. 5 ст. З Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень" право власності та інші речові права на нерухоме майно, набуті згідно з діючими нормативно-правовими актами до набрання чинності цим Законом, визнаються державою.

Згідно з положеннями ст. 1277 ЦК ( 435-15 ) у разі відсутності спадкоємців за заповітом і за законом, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття орган місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини зобов'язаний подати до суду заяву про визнання спадщини відумерлою.

Згідно ст.328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом.

У відповідності до ст.1218 ЦК України ,До складу спадщини входять усі права та обовязки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Відповідно до ч.1 ст.1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину чи не прийняти її.

Відповідно до ч. 5 ст. З Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень" право власності та інші речові права на нерухоме майно, набуті згідно з діючими нормативно-правовими актами до набрання чинності цим Законом, визнаються державою.

Відповідно до положень Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" ( 280/97-ВР ), основні терміни, використані в цьому Законі, мають таке значення: зокрема, територіальна громада - жителі, об'єднані постійним проживанням у межах села, селища, міста, що є самостійними адміністративно-територіальними одиницями, або добровільне об'єднання жителів кількох сіл, що мають єдиний адміністративний центр; районні та обласні ради - органи місцевого самоврядування, що представляють спільні інтереси територіальних громад сіл, селищ та міст. Згідно з ст.5 Закону система місцевого самоврядування включає: територіальну громаду; сільську, селищну, міську раду; сільського, селищного, міського голову; виконавчі органи сільської, селищної, міської ради; районні та обласні ради, що представляють спільні інтереси територіальних громад сіл, селищ, міст; органи самоорганізації населення. Відповідно до ст.10 цього ж Закону сільські, селищні, міські ради є органами місцевого самоврядування, що представляють відповідні територіальні громади та здійснюють від їх імені та в їх інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України, цим та іншими законами. Пленуму Верховного Суду України у п. 24 Постанови № 7 від 30 травня 2008 р. Про судову практику у справах про спадкування роз'яснив, що при відсутності інших спадкоємців за заповітом і за законом, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття відповідачами є територіальні громади в особі відповідних органів місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини.

Згідно ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

Статтею 17 Загальної декларації прав людини, передбачено - ніхто не може бути безпідставно позбавлений свого майна.

Згідно ст. 17 Закон України Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Відповідно до ст. 1 Першого протоколу Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Поняття власності чи майна за ст. 1 Першого протоколу Конвенції тлумачиться дуже широко, охоплює цілу низку інтересів економічного характеру. За рішеннями Європейського суду з прав людини майном в розумінні статті 1 Протоколу 1 до Конвенції вважається законне і обґрунтоване очікування набуття майна або майнового права за укладеним договором.

В судовому засіданні було встановлено, що 25 червня 2006 року померла мати позивача - ОСОБА_2, про що виконавчим комітетом Великопавлівської сільської ради Зіньківського району Полтавської області видано свідоцтво про смерть серії І-КЕ №043173.

Спадщина, яка відкрилася на час її смерті складається зі спадкового майна -житлового будинку, що знаходиться за адресою: с. Велика Павлівка, вул.Кошового, буд. №106, Зіньківського району, Полтавської області.

Згідно довідки Великопавлівської сільської ради Зіньківського району Полтавської області, останнє місце проживання ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, яка померла 25 червня 2006 року було зареєстроване за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_2. Станом на день смерті ОСОБА_2 за вказаною адресою місце проживання інших осіб не зареєстроване, отже спадкоємців передбачених статтею 1241 ЦКУ на обовязкову частку у спадщині померлої немає.

Спадщину у встановлений законом строк після померлої 25 червня 2006 року матері ОСОБА_2 позивач прийняла, про що нею до Зіньківської державної нотаріальної контори була подана заява про прийняття спадщини та заведено спадкову справу №327/2006.

Частиною 1 ст. 1297 Цивільного кодексу України встановлено, що спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно зобовязаний звернутися до нотаріуса за видачею свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно.

Звернувшись до Зіньківської державної нотаріальної контори, зясувалося, що видати свідоцтво про право на спадщину на нерухоме майно-житловий будинок, що знаходиться за адресою с.Велика Павлівка, вул. Кошового, буд. №106 Зіньківського району Полтавської області нотаріус не може, оскільки правовстановлюючі документи на будинок відсутні, бо батько і мати будували його самостійно і про документальне підтвердження права власності на той час не переймалися

Звернувшись в ПП Полтавське бюро технічної інвентаризації «Інвентаризатор» позивачу виготовили технічний паспорт на будинок станом на 24 липня 2015 року.

Факт того, що житловий будинок за адресою: село Велика Павлівка, вул.Кошового, буд. №106, Зіньківського району, Полтавської області дійсно належав померлій ОСОБА_3 підтверджується довідкою ПП «Полтавське бюро технічної інвентаризації «Інвентаризатор» №6594 від 30.07.2015 року згідно якої реєстрація права власності на житловий будинок не проводилася, отже він ні за ким іншим не зареєстрований, довідкою Великопавліської сільської ради про земельну ділянку на якій знаходиться житловий будинок з будівлями та спорудами, яка не приватизована і належить до земель комунальної власності сільської ради.

Членами колгоспного двору станом на 01.07.1990 року згідно довідки Великопавлівської сільської ради, були батько позивача - ОСОБА_4 (помер 13.08.2001 року), мати - ОСОБА_2 (померла 25.06.2006 року) та позивач - ОСОБА_2 (після шлюбу ОСОБА_1) дочка, тому фактично майно колгоспного двору належало по 1/3 частині кожному.

Після померлого 13 серпня 2001 року ОСОБА_4 спадщину прийняла мати позивача, дружина померлого - ОСОБА_2 оскільки згідно довідки Великопавлівської сільської ради вона була зареєстрована з ним, а відповідно до ч.З ст.1268 Цивільного кодексу України,- спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого ст.1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї, отже її частина в будинковолодіння становить фактично 2/3 частини.

Факт родинних відносин позивача з померлими підтверджується копією свідоцтва про народження, серії І-КЕ №387227, виданого 02 квітня 1976 року Великопавлівською сільською радою Зінківського району Полтавської області та свідоцтвом про шлюб.

Відповідно до ст.4 Постанови Верховної Ради України «Про ведення в дію Закону «Про власність» (885-12) загальні правила спадкування щодо частки члена колгоспного двору в майні двору застосовуються з 1 липня 1990 року. Окрім цього відповідно до пункту 6 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» №20 від 22 грудня 1995 року право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року не втратили частку в його майні.

Згідно зі ст.5 ЦК України, до правовідносин, що виникли раніше, застосовується діюче на той час законодавство, зокрема Цивільний кодекс України PCP (в редакції 1991 року), Закон України PCP «Про власність» (в редакції 1991 року).

Так, відповідно до вимог ч.2 ст.123, ч.І ст.120 ЦК України (в редакції 1963 року) майно колгоспного двору належить його членам на праві сумісної власності, розмір частки члена колгоспного двору встановлюється виходячи з рівності часток усіх членів двору включаючи неповнолітніх та непрацездатних.

За приписами ст.120, ст.121, ст.123 ЦК Української PCP майно колгоспного двору належить його членам на праві спільної сумісної власності.

Право власності на житловий будинок презумпується в силу положень ч. 4 ст. 3, ст.19 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень" відповідно до яких, права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними.

Відповідно до ч.5 ст.1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.

Згідно норми ст. 1277 ЦК ( 435-15 ) у разі відсутності спадкоємців за заповітом і за законом, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття орган місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини зобов'язаний подати до суду заяву про визнання спадщини відумерлою.

З цих підстав позов заявлено до Великопавлівської сільської ради Зіньківського району Полтавської області - органу місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини та за місцем знаходження обєкта нерухомого майна, про право на частку в якому заявлено цей позов.

Керуючись ст.ст. 3, 10,11,15,30, 57-61, 88,212-223 ЦПК України, суд -

В И Р І Ш И В :

Позовну заяву ОСОБА_1 до Великопавлівської сільської ради Полтавської області третя особа яка не заявляє самостійних вимог Реєстраційної служби Зіньківського РУЮ Полтавської області про визначення права власності на житловий будинок з допоміжними господарськими будівлями в порядку спадкування за законом - задовольнити повністю.

Визнати за ОСОБА_1 ЛідієюІванівною, ІНФОРМАЦІЯ_3, ідентифікаційний номер НОМЕР_1, жителькою с. В.Павлівка, Зіньківського району, Полтавської області, право власності на житловий будинок, що знаходиться за адресою: с. Велика Павлівка, вул. Кошового, буд. №106, Зіньківського району, Полтавської області,який складається з позначеного на плані технічного паспорта на житловий будинок літерами та цифрами: житлового будинку літ. А-1 з допоміжними господарськими будівлями, сарай літ. Б, погріб вхідний літ. В, літня кухня літ. Г, г, гараж літ. Д, сарай літ. д, сарай літ. Е, навіс літ. Ж, колодязь питний №1, ворота огорожі №2, огорожі №3, в порядку спадкування за законом після смерті 25.06.2006 року матері, ОСОБА_2, як за спадкоємицею за законом.

Рішення може бути оскаржене до апеляційного суду Полтавської області через Зіньківський районний суд шляхом подання апеляційної скарги протягом 10 днів з моменту його оголошення.

Написано власноручно.

Суддя Зіньківського

районного суду Полтавської області ОСОБА_5