Справа № 573/124/15-ц
Номер провадження 2/573/65/15
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

(вступна і резолютивна частина)

08 липня 2015 року м. Білопілля

Білопільський районний суд Сумської області в складі:

головуючої судді Терещенко О. І.,

з участю секретаря Кислої Ю.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Білопіллі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, 3-тя особа: ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики в сумі 181 325 грн. 83 коп.,

ВСТАНОВИВ:

Зважаючи на складність справи, для складання повного тексту рішення необхідний тривалий час, а тому суд вирішив проголосити його вступну та резолютивну частину.

Повний текст рішення буде виготовлений 13 липня 2015 року.

На підставі вищевикладеного, керуючись ст.ст. 209, 212-215 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

ОСОБА_1 відмовити в задоволенні позовних вимог до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики в сумі 181 325 грн. 83 коп. за необгрунтованістю.

Рішення може бути оскаржено до Апеляційного суду Сумської області через Білопільський районний суд шляхом подачі апеляційної скарги протягом 10 днів з дня його проголошення.

Учасники процесу, які приймали участь в розгляді справи, але не були присутні в судовому засіданні під час проголошення рішення суду, мають право оскаржити його в тому ж порядку на протязі 10 днів з дня отримання його копії.

Суддя

Справа № 573/124/15-ц

Номер провадження 2/573/65/15

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

(повний текст рішення)

08 липня 2015 року м. Білопілля

Білопільський районний суд Сумської області в складі:

головуючої судді Терещенко О. І.,

з участю секретаря Кислої Ю.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Білопіллі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, 3-тя особа: ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики в сумі 181 325 грн. 83 коп.,

ВСТАНОВИВ:

21 січня 2015 року поштою до Білопільського районного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 до ОСОБА_2, в якій вказується, що відповідно до договору позики, укладеного у формі розписки 02 липня 2011 року між ОСОБА_3 і ОСОБА_2, останній була надана позика у розмірі 2000 доларів США строком на один рік зі сплатою відсотків за користування коштами у розмірі 10% на місяць, з кінцевою датою повернення позики 02 липня 2012 року. До 01 квітня 2012 року ОСОБА_2 повинна була сплатити ОСОБА_3 1800 доларів США, але сплатила лише 1087 доларів США, тому 01 липня 2012 року останній почав вимагати від відповідачки дострокового повернення коштів. 07 квітня 2012 року після проведення переговорів, у звязку з відсутністю коштів у ОСОБА_2, остання взяла на себе гарантійне зобовязання, відповідно до умов якого визнала заборгованість по процентам у розмірі 913 доларів США, суму основного боргу в розмірі 2000 доларів США та зобовязалася сплатити їх у повному обсязі до 02 травня 2012 року, а у разі порушення цього зобовязання ОСОБА_2 зобовязалась сплатити штраф у розмірі 50% від суми загальної заборгованості, а саме: 1456,5 доларів США. Зазначає, що відповідно до договору про відступлення права вимоги від 01 грудня 2013 року, укладеного між ним і ОСОБА_3, останній уступив йому право вимоги боргу по вказаному договору позики.

Вказує, що відповідачка до теперішнього часу коштів не повернула, у звязку з чим в неї утворилася заборгованість за договором позики в розмірі 10969,50 доларів США, що відповідно до офіційного курсу долара США станом на 17січня 2015 року (16 грн. 53 коп. за покупку) еквівалентно 181325 грн. 83 коп., з яких: 2000 доларів США основного боргу за договором позики, що еквівалентно 33060 грн., 7513 доларів США процентів за користування позикою, що еквівалентно 124189 грн. 89 коп., 1456 доларів США 50 центів штрафу, що еквівалентно 24075 грн. 94 коп.

Посилаючись на викладене, просить стягнути з ОСОБА_2 на свою користь вказану суму.

У судовому засіданні ОСОБА_1 позов підтримав у повному обсязі.

Відповідачка ОСОБА_2 (ОСОБА_4В.) та її представник ОСОБА_5 просили відмовити в задоволенні позовних вимог, мотивуючи свою позицію тим, що відповідачка повністю повернула ОСОБА_3 кошти, отримані на підставі розписки від 02 липня 2011 року. А гарантійне зобовязання від 07 квітня 2012 року вона не писала та не підписувала. Також ОСОБА_2 суду зазначила, що кошти у ОСОБА_3 вона брала 02 червня 2011 року, а не 02 липня 2011 року, про відступлення права вимоги її ніхто не повідомляв.

Крім того, представник відповідачки ОСОБА_5 суду зазначив, що відповідно до договору відступлення права вимоги ОСОБА_3 передав ОСОБА_1 право вимоги згідно з договором позики, укладеним у формі розписки від 02 липня 2011 року між первісним кредитором ФОП ОСОБА_3 та боржником ФОП ОСОБА_2 А суду, як доказ, такої розписки позивач не надав, ним представлена розписка про боргове зобовязання від 02 липня 2011 року між фізичною особою ОСОБА_3 та фізичною особою ОСОБА_2

Третя особа ОСОБА_3 у судове засідання не зявився, хоча про час і місце розгляду справи повідомлений належним чином. Заяву про розгляд справи без його участі суду не подав, причин неприбуття в судове засідання не повідомив.

Заслухавши сторони, представника відповідачки, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов задоволенню не підлягає зі слідуючих підстав.

Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обовязків, зокрема, є договори та інші правочини.

Згідно з ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

У відповідності з ст. 509 ЦК України зобовязанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобовязана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обовязку.

Зобовязання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно з абз. 1 ч. 1 ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

У відповідності з ч. 2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно з абз. 1 ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобовязаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

У відповідності з ч. 2 ст. 549 ЦК України штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобовязання.

Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Як встановлено судом і вбачається з матеріалів справи, відповідно до розписки від 02 липня 2011 року ОСОБА_2 отримала від ОСОБА_3 позику в сумі 2000 доларів США зі сплатою процентів за користування позикою в розмірі 10% від вказаної суми в місяць. Відповідачка зобовязалася здійснювати виплату процентів кожного 10 числа наступного місяця та повернути суму позики і проценти за її використання до 02 липня 2012 року (а. с. 6).

Як вбачається з гарантійного зобовязання ОСОБА_2 від 07 квітня 2012 року, остання відповідно до розписки від 02 липня 2011 року на суму 2000 доларів США зобовязалась до 02 травня 2012 року повернути ОСОБА_3 позичені нею грошові кошти в сумі 2000 доларів США і заборгованість у сумі 913 доларів США, а загалом 2913 доларів США. У випадку порушення умов гарантійної домовленості ОСОБА_2 зобовязалась виплатити позикодавцю штраф у розмірі 50% від суми загальної заборгованості по договору від 02 серпня 2011 року (а.с.7).

01 грудня 2013 року між ФОП ОСОБА_1 і ФОП ОСОБА_3 було укладено договір про відступлення права вимоги, відповідно до умов якого останній передав належне йому право вимоги згідно з договором позики укладеного у формі розписки 02 липня 2011 року між ним та ФОП ОСОБА_2, а ФОП ОСОБА_1 прийняв право вимоги належне ФОП ОСОБА_3 за основним договором та сплатив останньому за передане право вимоги в момент підписання даного договору суму в розмірі 1000 грн. В судовому засіданні ОСОБА_1 підтвердив, що про укладення даного договору ОСОБА_2 повідомлена не була (а. с. 5).

Також судом встановлено, що 13 січня 2014 року до Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб підприємців було внесено відомості про припинення підприємницької діяльності ФОП ОСОБА_2, а 24 серпня 2014 року ФОП ОСОБА_1 (а. с. 44).

24 грудня 2014 року ОСОБА_2 зареєструвала шлюб, у звязку з чим їй було присвоєно прізвище ОСОБА_4 (а. с. 22, 23).

Як визнав у судовому засіданні позивач, розписки від 02 липня 2011 року між ФОП ОСОБА_3 і ФОП ОСОБА_2 у нього немає.

ОСОБА_2 в судовому засіданні наполягала на тому, що кошти у ОСОБА_3 02 червня 2011 року вона брала просто як фізична особа на своє навчання, бо на той час вона навчалася заочно. Як фізична особа підприємець, хоча такою була на той час, вона кошти у ОСОБА_3 не брала.

Таким чином суд приходить до висновку, що у ОСОБА_1 не виникло право вимоги за договором позики у формі розписки від 02 липня 2011 року, так як позику отримувала фізична особа ОСОБА_2 від фізичної особи ОСОБА_3 А як вбачається з договору відступлення права вимоги від 01 грудня 2013 року, ФОП ОСОБА_3 передав ФОП ОСОБА_1 належне йому право вимоги згідно з договором позики укладеним у формі розписки від 02 липня 2011 року до боржника ФОП ОСОБА_2

Крім того, суд звертає увагу також на те, що розписка, на яку посилається позивач як на договір позики, має різні дати її написання. Перша дата на розписці зазначена як 02 липня 2011 року, далі дві інші дати зазначені як 02 червня 2011 року. Також про це у своєму висновку зазначив і експерт, що дана розписка закінчується словами «…2 июня 2011 року» (а. с. 107). Відповідачка ОСОБА_2 також стверджувала в судовому засідання, що розписку писала 02 червня 2011 року.

Позивачем при зверненні з позовом до суду була в якості доказу надана ксерокопія договору про відступлення права вимоги від 01 грудня 2013 року, яка надрукована на компютері, де у п. 1.1 маються виправлення в даті написання розписки. При цьому дане виправлення належними чином не завірено. А вже під час судового розгляду ОСОБА_1 представив суду оригінал зазначеного договору, в якому виправлення у пункті 1.1 завірені підписами та печатками ОСОБА_6 та ОСОБА_3 (а. с. 5, 41).

В судовому засіданні позивач не зміг пояснити, коли саме ці виправлення були вчинені і яка дата в договорі була вказана до здійснення виправлення.

Крім того, ОСОБА_1 суду вказав, що за станом здоровя з осені 2013 року до весни 2014 року ніякою діяльністю не займався, бо весь час лікувався, як до, так і після оперативного медичного втручання. З ОСОБА_3 він познайомився приблизно в січні 2014 року і після цього став надавати йому юридичну допомогу та придбав у нього борг ОСОБА_2, бо знав, що у неї немає ніякого майна і з неї нічого взяти.

На питання суду, яким чином договір про відступлення права вимоги був укладений з ОСОБА_3 01 грудня 2013 року, коли вони з ним ще знайомі навіть не були, і чому, знаючи про безнадійність боргу відповідачки, про що сам зазначив в судовому засіданні, він, у збиток собі, придбав право вимоги, заплативши ОСОБА_3 1000 грн., позивач нічого пояснити не зміг.

З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що ОСОБА_6 у задоволенні позовних вимог необхідно відмовити за необгрунтованістю.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 11, 16, 509, 526, 549, 1046-1049, ст. ст. 4, 10, 11, 57, 58, 60, 64, 88, 89, 209, 213, 215 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

ОСОБА_1 відмовити в задоволенні позовних вимог до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики в сумі 181 325 грн. 83 коп. за необгрунтованістю.

Рішення може бути оскаржено до Апеляційного суду Сумської області через Білопільський районний суд шляхом подачі апеляційної скарги протягом 10 днів з дня його проголошення.

Учасники процесу, які приймали участь в розгляді справи, але не були присутні в судовому засіданні під час проголошення рішення суду, мають право оскаржити його в тому ж порядку на протязі 10 днів з дня отримання його копії.

Суддя