РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30.06.2015 Провадження №2/425/431/15

Справа №425/794/15-ц

30 червня 2015 року Рубіжанський міський суд Луганської області у складі: головуючого судді Овчаренко О.Л.

при секретарі Гайворонській І.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м.Рубіжне цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Надра» про захист прав споживача,

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом, в обґрунтування якого вказала, що 16.01.2014 року між нею та ПАТ «ОТП Банк» було укладено кредитний договір № НОМЕР_1 про надання споживчого кредиту в сумі 10840 гривень. Відповідно до п.1.4 договору вона зобовязана щомісячно виконувати умови кредитного договору. 28.10.2014 р. та 23.12.2014 р. через відділення №1219 ПАТ «Комерційний банк «Надра» в м.Рубіжне вона перерахувала згідно квитанцій № к19/S/153 та №к19/N/47 грошові кошти в сумі 600грн.та 1200грн. До теперішнього часу відповідач не перерахував вищезазначені грошові кошти до ПАТ «ОТП Банк». Вона неодноразово зверталась до відповідача з проханням виконати договір та взяті на себе зобовязання, але до цього часу грошові кошти їй не повернуті. Вона вважає, що їй окрім матеріальної шкоди спричинено ще і моральну шкоду, оскільки після відмови відповідача повернути гроші, вона втратила спокій, від нервового потрясіння знизилась ділова активність,перебуває в постійному страху. Просить стягнути з відповідача на свою користь 1800 грн. та моральну шкоду в розмірі 2000 грн., а також судові витрати в сумі 300 грн.

У судове засідання ОСОБА_1 не зявилась, надала суду письмову заяву про розгляд справи в її відсутність, просить суд її позовні вимоги задовольнити. Представник відповідача ПАТ « Комерційний банк « Надра» в судове засідання не з,явився, подав суду заяву про розгляд справи в його відсутність, а також надав суду письмові заперечення,в яких просив в задоволенні позову відмовити. В заперечення проти позову представник відповідача зазначив, що 28.10.2014 року позивачем було внесено через касу банку грошові кошти у сумі 1200,00 гривень. Крім того, 23.12.2014 року позивачем було внесено через касу банку грошові кошти у сумі 600,00 гривень, які на сьогоднішній день отримувачу не перераховані.

На виконання постанови Правління Національного банку України від 05 лютого 2015 року №83 « Про віднесення Публічного акціонерного товариства « Комерційний банк « Надра» до категорії неплатоспроможних», керуючись пунктом 2 частини 5 статті 12 та статтею 34 Закону України « Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» рішенням виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 05.02.2015 №26 в ПАТ « Комерційний банк «Надра» з 06.02.2015 р. запроваджено тимчасову адміністрацію строком на три місяці. Уповноваженою особою Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації у ПАТ «КБ «Надра» призначено ОСОБА_2 Виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 23.04.2015 р. № 85 прийнято рішення про продовження строку здійснення тимчасової адміністрації до 05 червня 2015 року.

Відповідно до ст.36 Закону України « Про систему гарантування вкладів фізичних осіб»

- під час тимчасової адміністрації не здійснюється: 1) задоволення вимог вкладників та інших кредиторів банку;2)примусове стягнення коштів та майна банку,звернення стягнення на майно банку,накладення арешту на кошти та майно банку.

Позивач не є вкладником, а його платіж не є банківським вкладом. Позивач є кредитором банку, а його вимоги є кредиторськими. Враховуючи те, що стосовно відповідача була запроваджена тимчасова адміністрація, а з 05.06.2015 р. розпочато ліквідаційну процедуру, Закон України « Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» є спеціальним, всі інші закони України можуть застосовуватись до правовідносин з банком лише в тій частині, що не суперечить.

Відповідно до вказаного закону, кредиторські вимоги розглядаються та задовольняються під час ліквідації банку Уповноваженою особою Фонду гарантування вкладів фізичних осіб в порядку, встановленому Законом України « Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».

Аналогічну правову позицію виклав Верховний Суд України у Постанові від 25.03.2015 р. у справі №910/9232/14, відповідно до якої вимога особи про перерахування коштів, що знаходяться на її рахунку в банківській установі, в якій запроваджено тимчасову адміністрацію, є кредиторською вимогою та її розгляд і задоволення здійснюється виключно в рамках процедури ліквідації банку.

Враховуючи те,що правовідносини,що складаються під час перерахування коштів, що знаходяться на рахунку фізичної особи в банківській установі та правовідносини, що виникають між банком та фізичною особою,яка здійснює перерахування грошових коштів через касу банку без відкриття банківського рахунку, регулюються однаковими нормами ЦК України, можна зробити висновок, що вказана правова позиція Верховного Суду України також підлягає врахуванню при розгляді спорів по вищевказаним правовідносинам.

Враховуючи,що в ПАТ КБ «Надра» розпочато процедуру ліквідації, порядок задоволення вимог вкладників та інших кредиторів регулюється виключно Законом України « Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» , тому підстави для задоволення позовних вимог відсутні.

Щодо правового режиму ліквідації банку та особливого режиму розгляду вимог кредиторів повідомляють, що 04.06.2015р. Постановою Правління Національного банку України №356 прийнято рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію ПАТ «Комерційний банк» Надра». Рішенням виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 05.06.2015 р. №113 розпочато процедуру ліквідації ПАТ «КБ « Надра». Уповноваженою особою Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію у ПАТ «КБ « Надра» призначено ОСОБА_2

Тобто, враховуючи перехід до ліквідаційної процедури ПАТ КБ «Надра», позивач має право заявити свої кредиторські вимоги Уповноваженій особі Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію у ПАТ КБ « Надра» з дотриманням обовязкового позасудового порядку, передбаченого Законом України « Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».

Щодо вимоги про відшкодування моральної шкоди представником відповідача зазначено, що відносини, які виникли між сторонами, регулюються Законом України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні», норми якого не передбачають відповідальності у вигляді відшкодування моральної шкоди. Такої відповідальності не передбачено і нормами 51 ЦК України. Які встановлюють загальні положення про відповідальність за невиконання договірних зобов,язань.

Окрім того, жодних обґрунтувань щодо судових витрат в розмірі 300 грн. в позові не міститься, а тому вимога про стягнення даної суми не підлягає задоволенню. Представник третьої особи, АТ «ОТП Банк» в судове засідання не з,явився, причини неявки суду не повідомив, про час та місце слухання справи був повідомлений належним чином, заяви про розгляд справи в його відсутність суду не надав. Суд, розглянувши справу в межах заявлених вимог, дослідивши наявні в матеріалах справи докази, вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню за наступних підстав. Судом встановлено, що 28 жовтня 2014 р. та 23 грудня 2014 р. позивачка ОСОБА_1 через відділення №1219 ПАТ «КБ «Надра», що знаходиться в м.Рубіжне Луганської області по вул Мєндєлеєва, 33, здійснила переказ грошових коштів в сумі 1200 грн. та 600 грн. на розрахунковий рахунок АТ «ОТП Банк» на погашення споживчого кредиту, про що свідчать квитанції №к19/S/153 від 28.10.2014 р. та №к19/N/47 від 23.12.2014 р., видані касиром відділення №1219 ПАТ «КБ «ПриватБанк» (а.с.2,3). Зазначений факт відповідачем не оспорюється. Таким чином, суд вважає, що, в силу вимог ст..901 ЦК України, між позивачкою та відповідачем в особі його відділення №1219 в м.Рубіжне укладено договір про надання послуг, за яким одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу. Цей договір є усним, і в силу вимог п.7 ст.1 Закону України «Про захист прав споживачів» підтвердження вчинення усного правочину оформлено квитанціями№к19/S/153 від 28.10.2014 р. та №к19/N/47 від 23.12.2014 р., - розрахунковими документами. В даному усному договорі позивачка ОСОБА_1 в силу вимог ст.901 ЦК України та п.22 ст.1 Закону України «Про захист прав споживачів» є замовником і споживачем послуги, а відповідач є виконавцем послуги, оскільки внаслідок своєї діяльності здійснює надання банківських, фінансових послуг, в тому числі, відповідно до ст..2 Закону України «Про банки і банківську діяльність» - розрахункові банківські операції, та, відповідно до п.8 ст.4 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» - таку фінансову послугу як переказ коштів. Як встановлено судом і не заперечується відповідачем, ПАТ «КБ «ПриватБанк» переказ коштів позивачки в загальній сумі 1800 грн. на рахунок отримувача АТ «ОТП Банк» до теперішнього часу не здійснив, не завершивши таким чином надання фінансової послуги - переказу коштів. Із заперечень представника відповідача проти позову вбачається, що ПАТ «КБ «ПриватБанк» не заперечується факт укладення між позивачкою та відповідачем в особі його відділення №1219 в м.Рубіжне усного договору про надання фінансової послуги про переказ грошових коштів, яка не виконана відповідачем до теперішнього часу, оскільки грошові кошти отримувачу не були перераховані. Відповідачем також не заперечується, що сума переказу 1800 грн. відповідачем позивачці не повернута. При цьому суд вважає таким, що не заслуговує на увагу ствердження відповідача в запереченнях на позовну заяву про те, що грошові кошти в сумі 1800 грн. не можуть бути повернуті відповідачем позивачці через те, що в період дії тимчасової адміністрації не здійснюється задоволення вимог вкладників та інших кредиторів банку; примусове стягнення коштів та майна банку, звернення стягнення на майно банку, накладення арешту на кошти та майно банку; нарахування неустойки (штрафів, пені), інших фінансових (економічних) санкцій та невиконання чи неналежне виконання зобов'язань щодо сплати податків і зборів (обов'язкових платежів), а також зобов'язань перед кредиторами, у тому числі не застосовується індекс інфляції за весь час прострочення виконання грошових зобов'язань банку. Вказане ствердження спростовується тим, що щодо ПАТ «КБ «Надра» тимчасову адміністрацію було запроваджено з 06.02.2015 року по 05.05.2015 року, продовжено до 05.06.2015 року і 05.06.2015 року здійснення тимчасової адміністрації припинено на підставі рішення Виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб за №113 «Про початок процедури ліквідації ПАТ «КБ «Надра» та призначення уповноваженої особи Фонду на ліквідацію банку» у зв'язку із прийняттям НБУ рішення від 04.06.2015 року за №356 «Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Надра» (а.с.42,43,65,66), тобто на час здійснення позивачкою переказу грошових коштів тимчасова адміністрація у відповідача ще не була запроваджена, а на час розгляду справи в суді - дія тимчасової адміністрації вже припинена. Крім того, не заслуговують на увагу посилання відповідача в запереченнях на позовну заяву про те, що позивачка є кредитором банку в розумінні Закону України «Про банки і банківську діяльність» і її вимоги до банку щодо здійснення переказу грошових коштів є кредиторськими, з посиланням, при цьому, на правову позицію ВСУ в постанові від 25.03.2015 року у справі №910/9232/14, виходячи з наступного. Відповідно до ст..2 Закону України «Про банки і банківську діяльність», кредитор банку - юридична або фізична особа, яка має документально підтверджені вимоги до боржника щодо його майнових зобов'язань. Натомість, відповідач не є боржником і не має перед позивачкою майнових зобов'язань, а ОСОБА_1 не кредитувала кошти в сумі 1800 грн. відповідачеві, тому не має до відповідача вимог щодо майнових зобов'язань, оскільки є клієнтом банку, уклала з останнім усний договір про надання фінансової послуги - переказу коштів, яка відповідачем не виконана, зокрема: кошти не внесені на рахунок отримувача і до теперішнього часу не повернуті платнику. Таким чином, позивачка ОСОБА_1 в розумінні ст..509 ЦК України, яка регулює поняття зобов'язання та підстави його виникнення, є стороною правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші, тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. В цьому розумінні позивачка є кредитором, але не щодо майнових зобов'язань відповідача перед нею, а щодо зобов'язань відповідача щодо неї, як споживача послуги за усним договором про надання і виконання фінансової послуги, зокрема, переказу грошових коштів за плату. При цьому, відповідачем не виконано зобов'язання щодо надання фінансової послуги, оскільки кошти, надані позивачкою в касу банку, не перераховані отримувачу. Проте, це не майнове зобов'язання банку перед позивачкою, а лише зобов'язання про надання їй фінансової послуги, яке, в порушення вимог ч.3 ст.509 ЦК України, не ґрунтується, з боку відповідача, на засадах добросовісності, розумності та справедливості. Виходячи із наведеного, не підлягає застосовуванню при розгляді даного спору правова позиція ВСУ, викладена в постанові від 25.03.2015 року у справі №910/9232/14 (номер в реєстрі судових рішень 43358999), на чому наполягає відповідач в своїх запереченнях, з огляду на наступне. У постанові судової палати у господарських справах Верховного Суду України від 25.03.2015 року у справі за №910/9232/14 (номер в реєстрі судових рішень 43358999) вбачається, що розглядався спір за позовом ПП «Актівсерв» до ПАТ «БАНК «ФОРУМ» про зобов'язання вчинити дії - зобов'язати відповідача перерахувати кошти з його поточного рахунку, відкритого у відповідача. В постанові ВСУ висловив правову позицію у правовідносинах, що виникли при переказі грошових коштів в період дії тимчасової адміністрації між ПП «Актівсерв» та ПАТ «БАНК «ФОРУМ» при наявності між цими сторонами договору банківського рахунку, в якій зазначив, що при наявності договору банківського рахунку між сторонами, та при невиконанні банком вимоги позивача про переказ коштів з його поточного рахунку під час дії тимчасової адміністрації, вимоги позивача до банку є майновими, а позивач є кредитором банку, на якого поширюються обмеження, встановлені п.1 ч.5 ст.36 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб». Як вбачається із даної цивільної справи, яка розглядається Рубіжанським міським судом Луганської області, правовідносини у ній не є подібними із тими, які встановлені у справі, що переглядалася Верховним Судом України. У даній справі, яка розглядається судом, встановлено, що позивачка не мала відкритого поточного рахунку в ПАТ «КБ «Надра», з якого б здійснювала переказ грошових коштів на рахунок АТ «ОТП Банк». Окрім того, як вже зазначалось вище, позивачка здійснювала переказ грошових коштів до запровадження тимчасової адміністрації у відповідача, тому правовий висновок ВСУ, викладений у постанові від 25.03.2015 року, не може бути застосований до правовідносин у даній справі, так як має різний предмет та підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені судом фактичні обставини. Встановленим судом фактам відповідають цивільні правовідносини, що виникають з договірних зобов'язань і регулюються Цивільним Кодексом України, Законом України «Про захист прав споживачів», Законом України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні», Законом України «Про банки і банківську діяльність», Законом України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг». Згідно ст.509 ЦК України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Зобов'язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості. Відповідно до ст.525 ЦК України, одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається. Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства. Якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (ч.1 ст.530 ЦК України). Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання) (ст..610 ЦК України). Відповідно до вимог ст..626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. У договорах за участю фізичної особи-споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів (ч.2 ст.627 ЦК України). Статтею 629 ЦК України встановлено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами. Згідно ст..638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом. Якщо сторони домовилися укласти у письмовій формі договір, щодо якого законом не встановлена письмова форма, такий договір є укладеним з моменту його підписання сторонами (ч.ч.1,3 ст.639 ЦК України). Відповідно до п.п.7, 17, 22 ст.1 Закону України «Про захист прав споживачів», договір - усний чи письмовий правочин між споживачем і продавцем (виконавцем) про якість, терміни, ціну та інші умови, за яких реалізується продукція. Підтвердження вчинення усного правочину оформляється квитанцією, товарним чи касовим чеком, квитком, талоном або іншими документами (далі - розрахунковий документ); послуга - діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального чи нематеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб; споживач - фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов'язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов'язків найманого працівника. Згідно з ч.1 ст.901 ЦК України, за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором. Якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов'язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.. Пунктами 2, 4, 6 ч.1 ст.4 Закону України «Про захист прав споживачів» встановлено, що споживачі, серед іншого, мають право, зокрема, на: належну якість продукції та обслуговування; 4) необхідну, доступну, достовірну та своєчасну інформацію про продукцію, її кількість, якість, асортимент, а також про її виробника (виконавця, продавця); звернення до суду та інших уповноважених державних органів за захистом порушених прав. Статтею 10 Закону України «Про захист прав споживачів» встановлено, що споживач має право відмовитися від договору про виконання робіт (надання послуг) і вимагати відшкодування збитків, якщо виконавець своєчасно не приступив до виконання зобов'язань за договором або виконує роботу так повільно, що закінчити її у визначений строк стає неможливим. Статтею 22 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачено, що захист прав споживачів, передбачених законодавством, здійснюється судом. Відповідно до ст..55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком. Банк зобов'язаний докладати максимальних зусиль для уникнення конфлікту інтересів працівників банку і клієнтів, а також конфлікту інтересів клієнтів банку. Пунктами 1.24 та 1.41 ст.1 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» встановлено, що переказ коштів (далі - переказ) - рух певної суми коштів з метою її зарахування на рахунок отримувача або видачі йому у готівковій формі; сума переказу - кошти, відповідна сума яких внаслідок переказу має бути зарахована на рахунок отримувача або видана йому у готівковій формі. Відповідно до ст..8 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» (п.п.8.1, 8.2), банк зобов'язаний виконати доручення клієнта, що міститься в розрахунковому документі, який надійшов протягом операційного часу банку, в день його надходження… Банк зобов'язаний виконати доручення клієнта, яке міститься в документі на переказ готівки, протягом операційного часу в день надходження цього документа до банку. Пунктом 30.1 ст.30 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» встановлено, що переказ вважається завершеним з моменту зарахування суми переказу на рахунок отримувача або її видачі йому в готівковій формі.

Пунктом 36.1 ст.36 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в України» встановлено, що у разі втрати суми переказу установа - учасник платіжної системи має повернути ініціатору цю суму, сплачену вартість наданих послуг, а також сплатити штраф у розмірі 25 відсотків сплаченої вартості наданих послуг. Відповідно до п.8 ст.4 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», фінансовою послугою в тому числі є переказ банком коштів. З урахуванням того, що судом встановлено, що відповідач не виконав зобов'язання за усним договором з позивачкою як споживачем фінансової послуги - переказу коштів в розмірі 1800 грн., не здійснивши ані переказу грошових коштів отримувачу, ані повернення позивачці цих коштів, то право позивачки на належне виконання умов договору з боку відповідача порушене і підлягає судовому захисту. Таким чином, з відповідача на користь позивачки підлягає стягненню сума коштів в розмірі 1800 грн, які відповідач отримав від позивачки для переказу на рахунок отримувача АТ «ОТП «Банк». Щодо вимог позивачки про стягнення моральної шкоди у розмірі 2000 грн., то суд дійшов наступних висновків. Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п. 2 постанови від 31 березня 1995 року №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди, спори про відшкодування заподіяної фізичній чи юридичній особі моральної (немайнової) шкоди розглядаються судами, зокрема: коли право на її відшкодування безпосередньо передбачено нормами Конституції або випливає з її положень; у випадках, передбачених статтями законодавством, яким встановлено відповідальність за заподіяння моральної шкоди; при порушенні зобов'язань, що підпадають під дію Закону України «Про захист прав споживачів» чи інших законів, якими врегульовано такі зобов'язання і передбачено відшкодування моральної (немайнової) шкоди. Відповідно до п. 5 ч. 1 ст.4 Закону України «Про захист прав споживачів» споживачі мають право на: відшкодування майнової та моральної шкоди, завданої внаслідок недоліків продукції (дефекту в продукції), відповідно до закону. Відповідно до ст..55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком. За ст..611 ЦК України в разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Правовідносини, які виникли між сторонами, регулюються Законом України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні», норми якого не передбачають відповідальності у вигляді відшкодування моральної шкоди, в разі порушення його умов, як не передбачено таке відшкодування й законодавством щодо банківської діяльності, главою 51 ЦК України та Законом України «Про захист прав споживачів». Відповідно до ст..23 ЦК України, яка встановлює право на відшкодування моральної шкоди, не підлягає застосуванню до правовідносин сторін, оскільки підстави для її відшкодування у спірних правовідносинах відсутні. Отже, відсутні правові підстави для відшкодування моральної шкоди, а тому у задоволенні цих вимог цих вимог суд відмовляє. Що стосується позовних вимог про стягнення судових витрат в розмірі 300 грн., суд також відмовляє в їх задовленні, оскільки позивачем не обґрунтовано і документально не підтверджено понесення судових витрат в зазначеному нею розмірі. Відповідно до п. 22 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» від 08.07.2011 року зі змінами та доповненнями Уповноважену особу Фонду гарантування вкладів фізичних осіб звільнено від сплати судового збору, згідно до п. 7 ч.1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» позивачка звільнена від сплати судового збору, а відтак, обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, тому вони компенсуються за рахунок держави.

Керуючись ст.ст. 3,6,10,11,60,88,209,212-215,218,223 ЦПК України, ст.ст.509,525,526,530,610,626,629,638,639,901 ЦК України, ст.ст.1,4,10,22 Закону України «Про захист прав споживачів», ст..55 Закону України «Про банки і банківську діяльність», ст.ст.1,8,30,36 Закону України «Про платіжні системи та переках коштів в Україні», ст..4 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», суд В И Р І Ш ИВ:

Позов ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Надра» про захист прав споживача задовольнити частково. Стягнути з Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Надра» на користь ОСОБА_1 грошові кошти в сумі 1800 (одна тисяча вісімсот) гривень. В задовленні іншої частини позовних вимог відмовити. Рішення може бути оскаржене у апеляційному порядку до Апеляційного суду Луганської області через Рубіжанський міський суд Луганської області протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення. Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя О.Л.Овчаренко