АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХМЕЛЬНИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
________________________________________________________________________
Справа № 686/7583/15-ц
Провадження № 22-ц/792/1529/15
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 серпня 2015 року м. Хмельницький

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

апеляційного суду Хмельницької області

в складі: головуючої - судді Грох Л.М.,

суддів: Гринчука Р.С., Костенка А.М.,

при секретарі: Гриньовій А.М.,

з участю апелянта та представників,

розглядаючи у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про визнання договору позики безгрошовим, неукладеним та недійсним за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 23 червня 2015 року.

Заслухавши доповідача, пояснення учасників процесу, перевіривши матеріали справи, ознайомившись з доводами апеляційної скарги, колегія суддів

в с т а н о в и л а :

У квітні 2015 року ОСОБА_1, звертаючись до суду з вказаним позовом до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 вказувала, що в листопада 2012 року її родич ОСОБА_3 повідомив про свій намір позичити гроші у ОСОБА_2, які той надавав йому за умови передачі в заставу нерухомості. Оскільки такого майна у ОСОБА_3 не було, він попросив її укласти договір позики з ОСОБА_2 та передати йому в іпотеку свою квартиру до погашення боргу, на що вона погодилася. Договір позики вона побачила у нотаріуса при укладенні договору іпотеки 02 листопада 2012 року, проте кошти, які зазначені в договорі у сумі 505 300 гривень, вона не отримувала. Фактично ці кошти позикодавцем було передано ОСОБА_3. Будь-яких розписок та інших документів про отримання нею коштів від ОСОБА_2 вона не складала та не видавала. Оскільки договір позики від 02 листопада 2012 року містить лише пропозицію передати кошти, а документ, що підтверджує фактичну передачу коштів, відсутній, просила визнати цей договір безгрошовим, неукладеним та недійсним.

Рішенням Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 23 червня 2015 року в задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 вважає зазначене рішення суду незаконним та необґрунтованим, винесеним з порушенням норм матеріального та процесуального права, просить його скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов. На її думку суд не врахував, що спірні кошти отримав саме ОСОБА_3, що підтверджується його розпискою від 02.11.2012 року, виданою ОСОБА_2, при цьому дата написання розписки та строк повернення коштів відповідають цим даним в договорі позики. Також сума, яку отримав ОСОБА_3 у ОСОБА_2 (50 000 доларів), відповідає сумі 505 300 грн. в договорі позики з врахуванням 4 % за користування позикою. Не враховано, що ОСОБА_3 визнав факт отримання ним коштів, обумовлених в договорі позики від 02 листопада 2012 pоку. Факт передачі коштів позивачці ОСОБА_2 не доведено, будь-які документи (розписки) на підтвердження цієї обставини в нього відсутні, що підтверджує безгрошовість цього договору.

В засіданні апеляційного суду апелянт та її представник підтримали апеляційну скаргу з викладених у ній мотивів.

Представник ОСОБА_2 просив відхилити апеляційну скаргу як безпідставну.

Інші особи, що беруть участь у справі, в судове засідання не з'явилися, будучи повідомленими про розгляд справи, письмовою заявою ОСОБА_3 підтримав апеляційну скаргу та просив розглянути справу за його відсутності.

Колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Встановлено, що 2 листопада 2012 року між ОСОБА_2. та ОСОБА_1 було укладено договір позики, за яким ОСОБА_1 отримала від ОСОБА_2 505300 гривень до підписання договору, і зобов'язується їх повернути до 02.05.2013 року.

Цього ж дня в забезпечення виконання цих зобов'язань між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 було укладено та нотаріально посвідчено договір іпотеки, предметом якого є квартира АДРЕСА_1.

В п. 1 договору іпотеки зазначено, що цим договором забезпечується виконання зобов'язань, що виникло у іпотекодавця на підставі договору позики від 2 листопада 2012 року, укладеного ним із іпотекодержателем у простій письмовій формі на суму 505300 гривень, з обумовленим в договорі позики строком повернення боргу до 02.05.2013 року, без нарахування процентів за користування позикою.

Наведене підтверджується матеріалами справи.

Відмовляючи у позові, суд першої інстанції обґрунтовано виходив того, що укладений позивачкою договір позики є достатнім та допустимим доказом на підтвердження факту отримання нею позики.

Так, згідно з ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другі стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором (стаття 1051 ЦК України).

Якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором.

Відповідно до частини першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмові формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Безпідставними є доводи апеляційної скарги про те, що відсутні належні докази на підтвердження передачі коштів позивачці за договором позики, тому за їх відсутності цей договір слід визнати безгрошовим.

Так, відповідно до ч.1 ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми.

Частина 2 статті 1048 ЦК України визначає, що на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Виходячи зі змісту наведених норм, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 договір позики, оформлений з дотримання простої письмової форми, внаслідок його реального характеру є допустимим та достатнім доказом на підтвердження як факту укладення договору позики та його умов, так і факту передачі позивачці позикодавцем визначеної грошової суми, що прямо зафіксовано пунктом 3 договору про отримання позичальником коштів від позикодавця повністю до підписання цього договору.

Наведене цілком узгоджується з правовою позицією Верховного Суду України, викладеній в постанові від 18.09.2013 року, справа № 6-63цс13.

Пояснення в суді першої інстанції відповідача ОСОБА_3 про отримання ним коштів, обумовлених в оспорюваному договорі позики, в силу ст.1051 ЦК України не є допустимим доказом на підтвердження безгрошовості договору позики, як і представлена ним фотокопія розписки про отримання в борг у ОСОБА_2 02.11.2012 року 50000 доларів США.

Крім того, зміст позовних вимог (щодо визнання договору позики безгрошовим, неукладеним та недійсним), що виключають одна одну, вказують на їх безпідставність.

Так, відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК, в момент вчинення правочину.

За роз'ясненнями пункту 8 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 6 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсним» передбачено, що, зокрема, не є укладеними правочини (договори), у яких відсутні встановлені законодавством умови, необхідні для їх укладення (відсутня згода за всіма істотними умовами договору; не отримано акцепт стороною, що направила оферту; не передано майно, якщо відповідно до законодавства для вчинення правочину потрібна його передача). Не може бути визнаний недійсним правочин, який не вчинено.

Інші доводи апеляційної скарги також не ґрунтуються на доказах і не спростовують висновків суду.

Рішення суду ґрунтується на повно, всебічно досліджених матеріалах справи, постановлено з дотриманням вимог матеріального та процесуального права і підстав для його скасування в межах доводів апеляційної скарги не вбачається.

Керуючись ст.ст. 307, 308, 313-315, 317, 319, 324 ЦПК України, колегія суддів

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 23 червня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуюча: /підпис/

Судді: /підписи/

З оригіналом згідно: суддя апеляційного суду Л.М.Грох

__________________________________________________________________________

Головуюча у першій інстанції: Мазурок О.В. Провадження № 22-ц/792/1529/15

Доповідач: Грох Л.М. Категорія: 19