Справа №442/960/15-ц
Провадження №2/442/569/2015
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 лютого 2015 року Дрогобицький міськрайонний суд Львівської області в складі:

головуючого - судді : Крамара О.В.

при секретарі : Харів І.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дрогобичі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу та визначення місця проживання дітей,-

в с т а н о в и в :

ОСОБА_1 звернувся в суд із вказаним вище позовом, в обгрунтування якого посилається на те, що між ним та ОСОБА_2, 05 серпня 2000 року укладено шлюб, який був зареєстрований у Красненській селищній раді Буського району Львівської області, про що в Книзі реєстрації актів про одруження зроблено відповідний актовий запис за № 20.

Під час шлюбу ІНФОРМАЦІЯ_2 у них народився син ОСОБА_3.

На протязі останніх років сімейне життя поступово погіршувалося, що в кінцевому результаті призвело до фактичного припинення між ними шлюбних відносин.

Кожен з них має діаметрально протилежні погляди на шлюб, сім'ю. Відповідачка не приділяє достатньо уваги сім'ї, нехтує сімейними обов'язками, ставлячи на перше місце лише здобуття матеріального добробуту. Така поведінка відповідачки продовжується протягом тривалого часу, вона нестерпна для нього, приносить йому та дітям лише негативні емоції. З вини відповідача сумісне життя і збереження сім'ї стали неможливими. Вона має бажання виїхати за межі України на заробітки в Італію.

Вони припинили сімейні відносини, сім'я розпалась і кожен живе окремо, своїм особистим життям. Нерозуміння та небажання відповідачки розуміти сутності проблем, які виникають у їхній сім'ї, піклуватися про побудову сімейних відносин на почуттях взаємної любові, поваги, дружби, взаємодопомоги спричиняє йому душевні страждання.

На даний момент ведення між ними спільного господарства та сумісне проживання припинено, за його глибоким переконанням подальшого сенсу підтримувати сімейні відносини немає. Надання строку на примирення не виправить стан їхніх шлюбних відносин. Тому, це лише погіршить їхні стосунки та продовжить їх перебіг в часі.

Вважає, що після розірвання шлюбу їхній неповнолітній син ОСОБА_3, повинен проживати з ним, так як він приділяє йому набагато більше уваги та турботи ніж відповідачка, дбає про його утримання та виховання, фізичний та моральний розвиток, цікавиться навчанням, дозвіллям та успіхами сина у школі. Син прихильніший до нього, а він старається подати йому належний приклад.

При визначенні місця проживання сина, просить врахувати те, що син протягом багатьох років проживає за адресою: АДРЕСА_1, - у звичній для нього обстановці, врахувати психологічну близькість сина з батьком, обставини життя, до яких звик неповнолітній, який висловив своє категоричне бажання проживати із батьком, та те, що зміна місця проживання, навчального закладу і оточення буде суперечити інтересам сина й може негативно відобразитись на його психічному та фізичному стані.

Враховуючи вищенаведене, а також те, що відповідачка має намір на тривалий час виїхати за кордон, після розірвання шлюбу син залишиться проживати разом з ним.

Позивач ОСОБА_1 в судовому засіданні позовні вимоги підтримав з підстав викладених в позовній заяві, просить позов задоволити.

Відповідач ОСОБА_2 в судовому засіданні не заперечувала щодо розірвання шлюбу.

Суд, вислухавши пояснення сторін, дослідивши письмові докази, вважає, що вимоги позивача підлягають задоволенню з наступних підстав

З свідоцтва про укладення шлюбу серії НОМЕР_1, виданого Красненською селищною Радою народних депутатів Буського району Львівської області, вбачається, що 05.08.2000 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 в Красненській селищній Раді народних депутатів Буського району Львівської області уклали шлюб, після укладення шлюбу дружині присвоєно прізвище «ОСОБА_2».

Згідно ст. 24 СК України шлюб має ґрунтуватись на вільній згоді жінки та чоловіка. При цьому, відповідно до ч.3 та 4 ст.56 СК України кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування подружжя до припинення шлюбних стосунків чи їх збереження є неприпустимим і є порушенням права на свободу та особисту недоторканість.

Судом встановлено, що відносини між сторонами не склалися, сторони не мають бажання зберегти сім'ю та перебувати у шлюбі надалі через відсутність взаєморозуміння та взаємоповаги, втрату почуттів.

Таким чином, суд приходить до висновку, що з огляду на вказані обставини подальше застосування будь-яких заходів щодо примирення подружжя, як це передбачає ст.111 СК України, є недоцільним та неефективним і суперечить інтересам сторін та моральним засадам суспільства.

Відповідно до ч.1 ст.110 СК України суд може розірвати шлюб за позовом одного із подружжя.

Отже, встановивши об'єктивні підстави для розірвання шлюбу, передбачені ст. 112 СК України, а саме те, що примирення між подружжям неможливе через втрату ними почуття взаємної любові, фактичне припинення спільних зобов'язань щодо піклування про побудову сімейних відносин на почуттях взаємної любові, поваги, дружби, взаємодопомоги, утвердження в сім'ї взаємоповаги, втрату почуття відповідальності подружжя один перед одним, як того вимагає ст.55 СК України, суд приходить до висновку, що подальше спільне життя подружжя та збереження шлюбу суперечить їх спільним інтересам, що має важливе значення, бажання зберегти сім'ю у сторін відсутнє, що є підставою для розірвання між ними шлюбу, оскільки перешкод, передбачених ч.2 ст.110 СК України, для цього не встановлено.

Нормою ст. 141 СК України встановлено, що мати та батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, і розірвання шлюбу між ними не впливає на обсяг їх прав та не звільняє від обов'язків щодо дитини.

У відповідності до вимог ст. 150 СК України батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, повинні забезпечувати здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя, а також зобов'язані поважати дитину.

Відповідно до вимог ст.ст. 151, 153 СК України батьки мають переважне право перед іншими особами на особисте виховання дитини, залучати до виховання інших осіб обирати форми і методи виховання дитини, крім тих, які суперечать закону, моральним засадам суспільства, а також мають право на спілкування з дитиною. Частиною 2 ст. 155 СК України закріплено, що батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.

Згідно зі ст. 157 СК України, той із батьків, який проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той а батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, яки проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвитку дитини.

Відповідно до ч.2 ст. 160 СК України місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини.

Дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлені Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорам України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України.

Відповідно до положення ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини, ч.ч. 7, 8 ст. 7 СК України при вирішенні будь-яких питань щодо дітей суд повинен керуватись максимальним забезпеченням інтересів дітей.

Згідно ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право і рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини відповідно до законів України.

Статтею 11 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що сім'я природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність з створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім'ї разом з батьками або в сім'ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов'язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов'язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.

Таким чином вирішуючи спори між батьками, які проживають окремо про те, з ким із них залишається дитина, суд, виходячи із рівності прав та обов'язків батька й матері щодо своїх дітей, повинен ухвалити рішення, яке відповідало б інтересам неповнолітніх. При цьому суд враховує, хто з батьків виявляє більшу увагу до дітей і турботу про них, їхній вік і прихильність до кожного з батьків, особисті якості батьків, можливість створення належних умов для виховання, маючи на увазі, що перевага в матеріально-побутовому стані одного з батьків сама по собі не є вирішальною умовою для передачі йому дітей.

Системний аналіз наведених вимог законодавства та зібрані по справі докази, оцінені судом належним чином кожен окремо на їх достовірність та допустимість, а також їх достатність та взаємний зв'язок у сукупності, встановлені судом обставини свідчать про те, що позов в частині визначення місця проживання дітей підставний та підлягає задоволенню, оскільки сторони досягли згоди щодо місця проживання дитини, а це за місцем фактичного проживання батька.

Враховуючи вищенаведене та керуючись ст.ст. 10, 11, 60, 174, 209, 212-215 ЦПК України, ст.ст.110, 112, 157, 160, 161 СК України, суд,-

в и р і ш и в :

Позов задоволити.

Розірвати шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2, укладений 05 вересня 2000 року, зареєстрований в Красненській селищній Раді народних депутатів Буського району Львівської області Львівської області, актовий запис за № 20.

Визначити місце проживання неповнолітньої дитини: ОСОБА_3 - ІНФОРМАЦІЯ_2 із батьком - ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до апеляційного суду Львівської області через Дрогобицький міськрайонний суд шляхом подачі апеляційної скарги в 10-денний строк з дня проголошення рішення, а особами, які не були присутні у судовому засіданні під час його проголошення - з дня отримання такого.

Рішення виготовлено в нарадчій кімнаті.

Суддя Крамар О.В.