Справа № 204/2581/15-ц
Провадження № 2/204/1474/15
РІШЕННЯ

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07 липня 2015 року м. Дніпропетровськ

Красногвардійський районний суд м. Дніпропетровська у складі:

головуючого судді Черкез Д.Л.,

при секретарі Данілян Л.А.

з участю представника позивача ОСОБА_1,

представника відповідача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у м. Дніпропетровську цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» в особі відділення № 733 про визнання недійсними договору про надання споживчого кредиту та заставу транспортного засобу, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся до суду з позовом, в якому просить визнати недійсним договір про надання споживчого кредиту та заставу транспортного засобу від 07 липня 2008 року № 0, укладеного між ОСОБА_3 та ПАТ «УкрСиббанк». В обґрунтування позову посилається на те, що 07 липня 2008 року між ОСОБА_3 та Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» в особі начальника відділення № 733 Першого Дніпропетровського ТУ ДРД АКІБ «УкрСиббанк» ОСОБА_4, було укладено договір про надання споживчого кредиту та заставу транспортного засобу № 0, відповідно до якого Банк надав їй кредит у розмірі 15 850,00 доларів США, що на день укладення договору було еквівалентно 76 715,59 грн. Цільове призначення кредиту було визначено сторонами, як придбання автомобіля CHEVROLET LACETTI NF196. З метою виконання вказаного договору позивач передав у заставу вищезазначений транспортний засіб. Положеннями Договору було погоджено умови плати за кредит та графік погашення кредиту. Позивач вважає, що укладений між сторонами договір про надання споживчого кредиту та заставу не відповідає вимогам чинного (на день укладення договору) законодавства, що є підставою для визнання його недійсним. З позиції позивача, Банк не виконав переддоговірну роботу з позичальником, адже не надав йому у повному обсязі інформацію, що позбавило його права здійснити свідомий вибір. Також, позивач вважає, що Банк у спірних правовідносинах використовував іноземну валюту як засіб платежу, однак, відповідно до позиції НБУ, розрахунки в іноземній валюті за продукцію, роботи, послуги, обєкти права інтелектуальної власності та інші майнові права відповідно до вимог Положення про валютний контроль є використанням валюти як засобу платежу та потребують наявності індивідуальної ліцензії. Тому, ПАТ «УкрСиббанк» не було надано права здійснювати використання готівкової іноземної валюти при здійсненні кредитування Позичальника за спірним договором кредиту та внесення плати за користування кредитом в іноземній валюті. Крім того, в договорі відсутня така істотна умова як ціна Договору, та орієнтовна сукупна вартість кредиту. В договорі поміж іншого у завуальованому вигляді передбачена сплата комісії, та Банк за умовами Договору надав собі право змінювати відсоткову ставку за власним бажанням, а позивач не має права відмовитися від такої зміни. Окрім того, позивач вважає, що укладений Договір не відповідає нормам чинного законодавства України, а отже спірний кредитний договір є недійсним. Тому позивач просить визнати його недійсним.

Відповідач надав суду заперечення на позов, просив у задоволенні позову відмовити у повному обсязі з огляду на те, що Банк виконав свої зобовязання перед Позичальником за кредитним договором. Окрім того, при укладенні кредитного договору сторони погодили, що сукупну вартість кредиту визначає «Графік платежів, визначення сукупної вартості кредиту» (далі Графік), який був розрахований на дату підписання Договору та може бути змінений шляхом підписання сторонами додаткової угоди. Так, за змістом цього Графіку підтверджено факт обізнання Позичальника про дату платежу, суму платежу за розрахунковий період в доларах США, у тому числі: погашення основної суми кредиту в доларах США, проценти за користування кредитом в доларах США, комісію за надання кредиту в гривнях, платежі за надані послуги на користь третіх осіб, реальну процентну ставку та абсолютне значення подорожчання кредиту визначених в доларах США. 21 лютого 2009 року між банком та позивачем було укладено додаткову угоду №2 до кредитного договору, якою сторони домовились викласти Графік у новій редакції, та зазначені Графіки були підписані власноручно Позивачем. Окрім того, 28 жовтня 1991 року Національним Банком України видано АКІБ «УкрСиббанк» банківську ліцензію № 75 на право здійснювати банківські операції, в тому числі щодо розміщення залучених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик, та письмовий дозвіл № 75-2 від 19 листопада 2002 року на право здійснювати операції з валютними цінностями. Відповідно до Положення про порядок видачі банкам банківських ліцензій, письмових дозволів та ліцензій на виконання окремих операцій, затвердженого постановою Правління НБУ від 17.07.2001 року № 275, письмовий дозвіл на здійснення операцій з валютними цінностями є генеральною ліцензією на здійснення валютних операцій згідно з Декретом Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» від 19.02.1993 року. Тому Банк має право здійснювати операції з іноземною валютою, у тому числі операції з надання кредитів в іноземній валюті на підставі отриманої банківської ліцензії,а тому вираження в іноземній валюті грошового зобовязання за кредитним договором відповідає вимогам Законодавства. Стосовно процентної ставки, відповідачем зазначено, що відповідно до умов кредитного договору визначено, що Позичальник зобовязується прийняти, належним чином використовувати і повернути Банку кредитні кошти та сплатити плату за кредит в порядку і на умовах визначених Договором. Тобто, плата за кредит визначена як проценти та комісії Банку за договором. Також, сторони підписали зазначений договір, а саме засвідчили факт та згоду з умовами цього договору, підтвердили свої права та обовязки за цим договором і погодились із ним та підтвердили, що всі умови договору їм цілком зрозумілі. Тому відповідач вважає, що договір був укладений у повній відповідності до норм Закону України «Про захист прав споживачів», а тому просить відмовити ОСОБА_3 у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

В судовому засіданні представник позивача підтримав заявлені позовні вимоги та просив їх задовольнити у повному обсязі.

В судовому засіданні представник відповідача заперечував проти позову з підстав, викладених у письмових запереченнях та просив залишити позовну заяву без задоволення.

Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, оцінивши наявні у справі докази у їх сукупності судом встановлені наступні фактичні обставини у справі та відповідні їм правовідносини.

Судом встановлено, що 07 липня 2008 року між позивачем ОСОБА_3 та АКІБ «УкрСиббанк» було укладено договір № 0 (надалі - кредитний договір) про надання споживчого кредиту та заставу транспортного в сумі 15 850,00 доларів США строком до 06 липня 2015 року (а.с. 15-30).

Відповідно до п. 1.1 вищевказаного договору банк зобов'язався надати позичальнику, а позивальник зобов'язався прийняти, належним чином використовувати і повернути банку кредит (грошові кошти) в іноземній валюті в сумі 15 850,00 доларів США та сплатити плату за кредит в порядку і на умовах, визначених цим договором.

Згідно п. 1.4 договору, кредит надається позичальнику для його особистих потреб, а саме, на придбання автомобіля CHEVROLET LACETTI NF196.

Відповідно до п. 2.1 вищевказаного договору у забезпечення виконання в повному обсязі усіх грошових зобов'язань позичальник за даним договором передає у заставу, а банк приймає наступне рухоме майно, а саме - транспортний засіб: CHEVROLET LACETTI NF196, рік випуску 2008, колір бежевий, державний номер НОМЕР_1.

Як вбачається з пункту 7.2 договору, підписанням договору позичальник підтверджує, що:

- повністю розуміє та вважає справедливими щодо себе всі умови Договору, свої права та обовязки за договором, та погоджується з ними;

- перед підписанням даного договору позичальником отримано інформаційний лист відповідно до вимог чинного законодавства України, зокрема Закону України «Про захист прав споживачів».

Судом встановлено, та це не оспорюється сторонами, що позивач виконував умови договору та сплачував платежі, відповідно до графіку платежів, та проценти за користування кредитом до 11.08.2014 року. Станом 11.02.2015 року заборгованість за кредитом позивача перед банком становить 3 474,41 доларів США, що підтверджується довідкою розрахунком (а.с.37-44).

Судом встановлено, що згідно додатку № 3 до кредитного договору «ОСОБА_1 банку» сторони досягли згоди та обумовили вартість комісій за кредитним договором, види комісії та порядку її нарахування та сплати (а.с. 129).

Згідно додатку № 2 до кредитного договору «графік платежів, визначення сукупної вартості кредиту» (а.с. 128), позивач був обізнаний про умови кредитування, сукупну вартість кредиту та сплату комісії за надання кредиту, оскільки підписав цей додаток тим самим погодився з усіма узгодженими сторонами договору умовами. Як вбачається з матеріалів справи, позивач отримав оригінал укладеного договору, виконував зобовязання щодо повернення кредиту та процентів за користування кредитом, починаючи з 2008 року з позовом про розірвання або визнання недійсним зазначеного договору не звертався.

Таким чином, враховуючи наведене, суд не приймає до уваги посилання позивача на невиконання банком переддоговірної роботи з позичальником про надання інформації про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, невідповідності змісту кредитного договору нормам законодавства України щодо сплати комісії, посилання на несправедливі умови кредитного договору, оскільки вони спростосувуються фактом підписання Позивачем договору та усіх додатків до нього, а отже досягненням згоди з усіх його істотних умов та прийняттям умов договору.

Щодо посилання Позивача про недотримання банком ліцензійних умов діяльності суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк зобов'язується надати грошові кошти позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно зі ст. 629 ЦК України, договір є обов'язковим до виконання сторонами.

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином, відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.

Банк виконав свої зобов'язання щодо надання Позивачу кредитних коштів за договором про надання споживчого кредиту в розмірі 15 850,00 доларів США.

Судом встановлено та підтверджено матеріалами справи, що Позивач свої зобов'язання з повернення кредиту не виконала, внаслідок чого у неї виникла заборгованість, згідно розрахунку заборгованості (а.с. 37-44).

Згідно ч. 2 ст. 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів.

Згідно ч. 1 ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання.

Згідно вимоги № 30-11/21171 від 26.12.2014 року Банк повідомив Позивача, що станом на 17.12.2014 року заборгованість позичальника складає 3 614,71 доларів США, яку банк вимагав погасити (а.с. 31).

В обґрунтування своїх позовних вимог позивач посилається на те, що підставою для визнання договору про надання споживчого кредиту та заставу транспортного засобу № 0 від 07 липня 2008 року недійсним є надання та одержання кредиту в іноземній валюті, а його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду позивача - споживача кредитних послуг.

Суд не погоджується з даними твердженнями позивача з наступних підстав.

Відповідно до ст. 524 ЦК України зобов'язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов'язання в іноземній валюті.

Посилання позивача на відсутність права банку надавати кредит у іноземній валюті не може бути підставою для задоволення позовних вимог, оскільки, відповідно до ч. 3 ст. 533 ЦК України, використання іноземної валюти, а також платіжних документів у іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом, тому укладення між сторонами договору про надання кредиту в іноземній валюті не суперечить законодавству, чинному на час укладення цього договору.

Частиною 2 статті 192 ЦК України передбачено, що іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.

Банк, як фінансова установа, відповідно до ст.ст. 19, 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність», за наявності ліцензій на здійснення валютних операцій або письмового дозволу на здійснення операцій із валютними цінностями, який, до переоформлення НБУ відповідних ліцензій на виконання вимог пункту 1 розділу ІІ Закону України № 3024-УІ від 15 лютого 2011 р. «Про внесення змін до деяких законів України щодо регулювання діяльності банків», є генеральною ліцензією на здійснення валютних операцій, має право здійснювати операції з надання кредитів у іноземній валюті.

Як вбачається з п.11 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 30 березня 2012 року, у разі виникнення спору щодо отримання сторонами кредитного договору індивідуальної ліцензії на використання іноземної валюти на території України, як засобу платежу або як застави (підпункт «г» пункту 4 статті 5 Декрету про валютне регулювання), суд має виходити з того, що Національним банком України на виконання положень статті 11 цього Декрету, статті 44 Закону України «Про Національний банк України» в межах своїх повноважень прийнято Положення про порядок видачі Національним банком України індивідуальних ліцензій на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу, затверджене постановою Правління Національного банку України від 14 жовтня 2004 року № 483 (зареєстровано у Міністерстві юстиції України 9 листопада 2004 року № 1429/10028).

Згідно з пунктом 1.5 цього Положення, використання іноземної валюти, як засобу платежу, без ліцензії дозволяється, якщо ініціатором або отримувачем за валютною операцією є уповноважений банк (ця норма стосується лише тих операцій уповноваженого банку, на здійснення яких Національний банк видав йому банківську ліцензію та письмовий дозвіл на здійснення операції з валютними цінностями, який до переоформлення Національним банком України відповідних ліцензій на виконання вимог пункту 1 розділу II Закону України від 15 лютого 2011 року № 3024-VI «Про внесення змін до деяких законів України щодо регулювання діяльності банків» генеральною ліцензією на здійснення валютних операцій, або генеральну ліцензію на здійснення валютних операцій).

У зв'язку з наведеним, суди повинні виходити з того, що надання та одержання кредиту в іноземній валюті, сплата процентів за таким кредитом не потребують наявності індивідуальної ліцензії на використання іноземної валюти на території України, як засобу платежу, у жодної зі сторін кредитного договору.

Крім того, посилання позивача на відсутність у банка індивідуальної ліцензії на здійснення валютних операцій як на підставу своїх вимог, не приймається судом до уваги, оскільки, відповідно до п. «в» ч. 4 ст. 5 Декрету КМУ «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», отримання індивідуальної ліцензії НБУ на здійснення операції щодо надання і одержання резидентами кредитів в іноземній валюті здійснюється у випадках, якщо термін і суми таких кредитів перевищують встановлені законом межі. Однак, на цей час діючим законодавством не встановлено терміни і суми кредитів в іноземній валюті, для операцій з якими необхідна індивідуальна ліцензія. Тому, для укладення кредитного договору в іноземній валюті, банку було достатньо наявності генеральної ліцензії на здійснення валютних операцій.

21 грудня 2001 року Національним банком України видана банківська ліцензія за № 75 Акціонерному комерційному інноваційному банку «УкрСиббанк», копія якої міститься в матеріалах справи (а.с.33).

19 листопада 2005 року Національним банком України видано дозвіл № 75-2 та додаток до дозволу, згідно з якими банку було надано право на здійснення операцій з валютними цінностями (а.с. 34).

Враховуючи наведене, судом встановлено, що АКІБ «УкрСиббанк» на момент укладення кредитного договору мав всі відповідні ліцензії та дозволи на проведення валютних операцій, у тому числі, й укладення кредитного договору із позивачем.

Посилання позивача на відсутність у кредитному договорі такої істотної умови як ціна договору, спростовуються матеріалами справи. Відповідно до п. 1.1 Договору сторони досягли згоди, що Банк зобовязується надати Позичальнику а Позичальник зобовязується прийняти, належним чином використовувати і повернути банку кредитні кошти в сумі 15 850,00 доларів США. Крім того, відповідно до п. 1.2.2 Договору досягли згоди, що сукупна вартість кредиту визначає «Графік платежів, визначення сукупної вартості кредиту» (Додаток № 2 до Договору). Таким чином, у судовому засіданні встановлено, що у Кредитному договорі від 07.07.2008 року сторони досягли згоди щодо такої істотної умови договору, як ціна договору.

Щодо посилань позивача на встановлення у Кредитному договорі у завуальованому вигляді комісій, суд не приймає їх до уваги, оскільки відповідно до п. 1.3.5 Договору Позичальник згідно умов договору сплачує Банку комісію, на умовах визначених цим договором, а отже суд приходить до висновку, що позивач був обізнаний про сплату комісії, оскільки сторони досягли згоди з приводу її сплати. Той факт, що сторони досягли згоди щодо сплати позичальником комісії підтверджується також додатком № 3 від 07.07.2008 року до кредитного договору, та додатком № 2 визначення сукупної вартості кредиту, відповідно до якого комісія за надання кредиту становить 1 534,31 грн. (а.с. 127, 129).

Позивач не надав суду належних доказів на підтвердження доводів щодо введення Банком його в оману, шляхом не надання повної інформації необхідної для здійснення споживачем свідомого вибору щодо умов кредитування, оскільки підписанням Кредитного договору позивач підтвердив, що він особисто повністю розуміє та вважає справедливими щодо себе всі умови Договору, свої права та обовязки за договором, та погоджується з ними, та те, що перед підписанням даного договору позичальником отримано інформаційний лист відповідно до вимог чинного законодавства України, зокрема Закону України «Про захист прав споживачів», п. 7.2 Кредитного договору.

Посилання представника позивача на порушення Закону України «Про захист прав споживачів» при укладені договору, не знайшли свого підтвердження під час судового розгляду виходячи з наступного.

На момент укладення кредитного договору, тобто на 07 липня 2008 року, Закон України "Про захист прав споживачів" не забороняв надання та отримання споживчих кредитів в іноземній валюті на території України.

Вказана заборона була внесена у Закон України "Про захист прав споживачів" тільки 22.09.2011 року згідно із Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо врегулювання відносин між кредиторами та споживачами фінансових послуг".

Згідно п. 13 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ № 5 від 30.03.2012 року, в якому вказано, що відповідно до абзацу 3 частини першої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» надання (отримання) споживчих кредитів у іноземній валюті на території України забороняється. У зв'язку із зазначеним суди повинні виходити з того, що договір, предметом якого є споживчий кредит в іноземній валюті, укладений після набрання чинності Законом України від 22 вересня 2011 року № 3795-VI «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо врегулювання відносин між кредиторами та споживачами фінансових послуг», за позовом заінтересованої особи може бути визнаний судом недійсним.

Закон України «Про захист прав споживачів» - у редакції, чинній на час виникнення правовідносин (на 07.07.2008 року), - не забороняв надання й отримання на території України споживчих кредитів у іноземній валюті.

Крім того, з врахуванням вимог статті 1056-1 ЦК України та Закону України від 12 грудня 2008 року № 661-VI «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо заборони банкам змінювати умови договору банківського вкладу та кредитного договору в односторонньому порядку», яким передбачено, що встановлений кредитним договором розмір фіксованої процентної ставки не може бути збільшений банком в односторонньому порядку, а також, що умова договору щодо права банку змінювати розмір фіксованої процентної ставки в односторонньому порядку є нікчемною, суд виходить з того, що цей закон набрав чинності з 23 грудня 2008 року, а договір між сторонами було укладено 07 липня 2008 року.

З тексту умов договору, укладеного між сторонами, вбачається, що питання щодо правомірності підвищення банком процентної ставки між сторонами було вирішено. Сторони при укладенні договору самостійно дійшли згоди щодо підвищення процентної ставки.

У розділі 1 - 1.3.2. договору про надання споживчого кредиту зазначено, що сторони домовилися, що за умовами договору може бути встановлений новий розмір процентної ставки.

Частиною першою статті 58 Конституції України передбачено, Закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі.

Таким чином рішення банку в будь-якій формі (постанова, рішення, інформаційний лист) щодо підвищення процентної ставки в односторонньому порядку є неправомірними лише з 23 грудня 2008 року (Рішення Конституційного Суду України від 9 лютого 1999 року № 1-рп/99 у справі про зворотну дію в часі законів та інших нормативно-правових актів).

Крім того, з кредитного договору вбачається, що Позивачу були відомі всі умови договору, вона була належним чином проінформована про ризики та умови кредитування. Як встановлено у судовому засіданні, за весь час дії договору процентна ставка жодного разу не змінювалася.

Статтею 215 ЦК України передбачено, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно ч. 3 вищезазначеної статті ЦК України якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Частини 1-3, 5, 6 статті 203 ЦК України встановлює загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Представник позивача, під час судового засідання, обґрунтовуючи недійсність спірного Кредитного договору зазначив, що відповідач свідомо надав ОСОБА_3 відомості, що ввели останнього в оману та призвело до укладання правочину на який позивач би не погодився маючи достовірну і правдиву інформацію.

Відповідно до ч. 1 ст. 230 ЦК України якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

У п. 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» № 9 від 06.11.2009 р. роз'яснено, що правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторонни в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення.

Виходячи з аналізу вищезазначеного роз'яснення Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009р. сторона на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що такий обман насправді мав місце, тобто надати докази, які б свідчили про введення його в оману щодо істотних обставин правочину і існування цих обставин на момент вчинення правочину. Наявність умислу в діях Банку, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману.

Відповідно до п. 7.2. спірного Кредитного договору Позичальник підписанням даного Договору підтверджує, що: Позичальник повністю розуміє та вважає справедливими щодо себе всі умови Договору, свої права та обов'язки за Договором і погоджується з ними; перед укладенням цього Договору він отримав від Банку інформаційний лист згідно вимог законодавства України, зокрема ЗУ «Про захист прав споживачів».

В своїй позовній заяві позивач не оспорює факт підписання Кредитного договору та Додатків до нього, а навпаки своїми доводами та обґрунтуваннями повністю доказує факт укладання та підписання оспорюваного договору.

Пунктом 16 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних та кримінальних справ від 30.03.2012 № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» роз'яснено, що при вирішені спорів, що виникають із кредитних договорів суди повинні з'ясувати виконання банками чи іншими фінансовими установами положення статей 11, 18, 21 Закону України «Про захист Прав споживачів», а також пункту 3.8 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою Правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, зареєстрованою у Міністерстві юстиції України 25 травня 2007 року № 541/13808 (щодо договорів, укладених після набрання постановою чинності), де передбачено обов'язок банків у разі надання кредиту в іноземній валюті під час укладення кредитного договору попередити споживача, що валютні ризики під час виконання зобов'язань за цим договором несе споживач.

Згідно п. 2.1 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постанови Правління Національного банку України від 10.05.2007 р. № 168, Банки зобов'язані перед укладенням кредитного договору надати споживачу в письмовій формі інформацію про умови кредитування, а також орієнтовну сукупну вартість кредиту.

Вищезазначеною Постановою НБУ від 10.05.2007 р. № 168 визначено типову Таблицю визначення сукупної вартості споживчого кредиту та реальної процентної ставки.

При детальному вивчені Додатку №2 - «Графік платежів, визначення сукупної вартості кредиту» до Договору про надання споживчого кредиту та заставу транспортного засобу від 07.07.2008 року № 0, судом встановлено, його відповідність вимогам зазначеним в Правилах надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою Правління Національного банку України від 10.05.2007 р. № 168.

Підписання 07.07.2008 року між позивачем та АТ «УкрСиббанк» Додатку №2 - «Графік платежів, визначення сукупної вартості кредиту» до Договору про надання споживчого кредиту та заставу транспортного засобу № 0, свідчить про те, що вся необхідна інформація, передбачена чинним законодавством щодо умов надання та повернення кредиту, зокрема й про сукупну вартість кредиту, суму процентів за користування кредитом, суму погашення основної суми по кредиту, розмір комісії була надана Позичальнику перед укладенням спірного Кредитного договору.

Згідно з частиною першою статті 638 та частиною першою статті 640 ЦК України договір є укладеним з моменту досягнення в належній формі згоди з усіх істотних умов договору.

Враховуючи зазначене, суд вважає, що всі передбачені чинним законодавством вимоги для укладення договору були дотримані, договір містить всі передбачені чинним законодавством відомості, дотримано всіх вимог щодо змісту та форми його укладення, а тому не вбачається підстав стверджувати про невідповідність його умов вимогам законодавства, на що позивач посилається в позовній заяві.

Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. У відповідності до ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

В ході судового розгляду справи судом встановлено, що ОСОБА_3 за особистим вільним волевиявленням власноручно підписала Кредитний договір № 0, та була проінформована щодо усіх умов кредитування.

Враховуючи викладене вище та приймаючи до уваги факт домовленості сторін щодо всіх істотних умов Кредитного договору № 0, який було укладено між ОСОБА_3 та Публічним акціонерним товариством «УкрСиббанк» 07 липня 2008 року,факт не надання позивачем належних та допустимих письмових доказів на підтвердження своїх вимог, суд приходить до висновку, що підстав для визнання кредитного договору недійсним не має, а тому у задоволенні позовних вимог слід відмовити за безпідставністю та недоведеністю.

Відповідно до ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати, тому судові витрати по справі підлягають віднесенню на позивача.

На підставі ст.ст. 192, 203, 215, 524, 526, 533, 554, 625, 629, 638, 640, 1050, 1054 ЦК України, Декретом КМУ «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», Законом України «Про банки і банківську діяльність», Законом України «Про захист прав споживачів», та керуючись ст. 10, 11, 58-60, 88, 212-215, 218 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позовної заяви ОСОБА_3 до Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» в особі відділення № 733 про визнання недійсним договору про надання споживчого кредиту та заставу транспортного засобу відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Рішення суду може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Дніпропетровської області через Красногвардійський районний суд м. Дніпропетровська шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя Д.Л. Черкез