УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 вересня 2015 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і

кримінальних справ у складі:

головуючого Касьяна О.П.,
суддів: Гончара В.П., Парінової І.К.,Маляренка А.В., Савченко В.О.,
розглянувши у судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_6 до Комунального закладу охорони здоров'я Обласного протитуберкульозного диспансеру № 4, третя особа - ОСОБА_7, про визнання незаконними та скасування наказів, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу та стягнення моральної шкоди, за касаційною скаргою Комунального закладу охорони здоров'я Обласного протитуберкульозного диспансеру № 4 на рішення апеляційного суду Харківської області від 18 лютого 2014 року,

в с т а н о в и л а :

У вересні 2013 року ОСОБА_6 звернулася до суду з позовом та, уточнивши і доповнивши його, просила визнати незаконними та нечинними накази Комунального закладу охорони здоров'я Обласного протитуберкульозного диспансеру № 4 № 190-к від 13 червня 2013 року, і № 78 від 24 квітня 2013 року про оголошення їй догани за порушення трудової дисципліни.

Визнати незаконним та скасувати наказ від 29 липня 2013 року № 229-к про звільнення її з роботи за п. 3 ст. 40 КЗпП України та поновити на роботі на посаді медичної сестри з фізіотерапії та функціональної діагностики, стягнути 13 538 грн 07 коп. середнього заробітку за час вимушеного прогулу та 5 000 грн на відшкодування моральної шкоди.

На обґрунтування своїх вимог посилалась на ті обставини, що з 01 червня 2007 року працювала у відповідача на посаді медичної сестри з фізіотерапії на 0,5 ставки та функціональної діагностики на 0,5 ставки.

29 липня 2013 року їй стало відомо, що наказом головного лікаря Комунального закладу охорони здоров'я Обласного протитуберкульозного диспансеру № 4 від 29 липня 2013 року № 229-к її звільнено з роботи за систематичне порушення трудової дисципліни за п. 3 ст. 40 КЗпП України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_213/ed_2013_10_15/pravo1/KD0001.html?pravo=1>.

Вважає, що накази про накладення дисциплінарних стягнень і звільнення з роботи видані безпідставно та з порушенням вимог чинного законодавства, просила задовольнити позов.

25 листопада 2013 року ухвалою Ізюмського міськрайонного суду Харківської області ОСОБА_7 залучено до участі у справі як третю особу.

11 грудня 2013 року рішенням Ізюмського міськрайонного суду Харківської області у задоволенні позову відмовлено.

18 лютого 2014 року рішенням апеляційного суду Харківської області рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове, яким позов задоволено частково.

Скасовано наказ від 29 липня 2013 року № 229-к і позивачка поновлена на роботі та стягнуто з відповідача на її користь 19 216 грн 80 коп. середнього заробітку за час вимушеного прогулу та 1 000 грн на відшкодування моральної шкоди.

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

У частині поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за один місяць у розмірі 2 825 грн 99 коп. рішення суду допущено до негайного виконання.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У касаційній скарзі відповідач просить скасувати рішення апеляційного суду, а рішення суду першої інстанції, ухвалене згідно із законом, залишити в силі, мотивуючи свої вимоги тим, що судом порушені норми процесуального права та неправильно застосовані норми матеріального права.

Рішення суду в частині відмови у задоволенні позову відповідачем не оскаржується, тому відповідно до ст. 335 ЦПК України в касаційному порядку не переглядається.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що звільнення позивачки з роботи проведено з дотриманням вимог чинного законодавства.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та частково задовольняючи позов, апеляційний суд виходив з того, що звільнення позивачки проведено з порушенням вимог закону, оскільки вона не вчиняла порушень, за які б підлягала звільненню з роботи з цих підстав, а в наказі про звільнення не зазначено, в чому саме виражається систематичне невиконання обов'язків, покладених на неї трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку (п. 3 ст. 40 КЗпП України), а матеріали справи не містять цих даних.

Рішення суду апеляційної інстанції в частині скасування наказу про звільнення та поновлення позивачки на роботі є правильним та таким, що ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Судами встановлено, що з 01 червня 2007 року згідно з наказом головного лікаря Комунального закладу охорони здоров'я Обласного протитуберкульозного диспансеру № 4 за № 82-к ОСОБА_6 працювала у відповідача на посаді медичної сестри з фізіотерапії на 0,5 ставки і на посаді медсестри з функціональної діагностики на 0,5 ставки за переводом з Ізюмської ЦМЛ з посадовим окладом згідно зі штатним розкладом.

Наказом Комунального закладу охорони здоров'я Обласного протитуберкульозного диспансеру № 4 від 24 квітня 2013 року № 78 позивачці оголошено догану за те, що вона допустила необгрунтований відпуск розчину ізоніазіду 10 %, лужного розчину інгаляцій без лікарських призначень, а наказом від 13 червня 2013 року № 190-к їй оголошено догану за те, що вона без поважних причин не виконала призначення лікаря і відмовила у проведенні інгаляції пацієнту закладу.

25 липня 2013 року було виявлено чергове невиконання позивачкою обов'язків, покладених на неї трудовим договором, що зафіксовано актом адміністративного обходу від 25 липня 2013 року, та викладено у рапорті лікаря фтизіатра ОСОБА_8

29 липня 2013 року наказом № 229-к розірвано трудовий договір з позивачкою за систематичне невиконання обов'язків, покладених на неї трудовим договором на підставі п. 3 ст. 40 КЗпП України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_213/ed_2013_10_15/pravo1/KD0001.html?pravo=1>, з яким її ознайомлено в день звільнення, видано копію наказу та трудову книжку і проведено розрахунок.

Вирішуючи спір в частині скасування наказу про звільнення позивачки та поновлення її на роботі, суд апеляційної інстанції обґрунтовано виходив з того, що її звільнення проведено з порушенням вимог закону, оскільки наказ відповідача не містить посилань про те, яке саме невиконання без поважних причин трудових обов'язків, покладених на неї трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку, вона допустила та в чому воно полягає, ухвалив у цій частині правильне рішення з дотриманням норм матеріального та процесуального права, що підтверджується матеріалами справи, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують, оскільки зводяться до переоцінки доказів, їх належності та допустимості.

За таких обставин в цій частині касаційну скаргу потрібно відхилити, а рішення апеляційного суду залишити без змін.

Проте з рішенням апеляційного суду в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу погодитись не можна з таких підстав.

Вирішуючи питання про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу у зв'язку із поновленням позивачки на роботі та визначаючи його розмір, апеляційний суд не виконав вимог процесуального права щодо повного та всебічного з'ясування обставин справи та не перевірив, як обчислюється середній заробіток, який підлягає стягненню, не врахував вимоги ч. 2 ст. 235 КЗпП України, ст. 27 Закону України "Про оплату праці" <http://zakon4.rada.gov.ua/laws/show/108/95-%D0%B2%D1%80>, положень Порядку обчислення середньої заробітної плати <http://zakon4.rada.gov.ua/laws/show/100-95-%D0%BF>, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100.

Не врахував, що відповідно до абз. 3 п. 2 та п. 5 розд. ІV Порядку середньомісячна заробітна плата за час вимушеного прогулу працівника обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана виплата, тобто що передують дню звільнення працівника з роботи, а вказавши про те, що розмір середньої заробітної плати позивачки складає 2 825 грн 99 коп., не вказав, з яких виплат обчислена ця заробітна плата, не надав належної оцінки цим обставинам та не навів відповідних мотивів.

Крім того, не врахував, що основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника, яка згідно з п. 8 цього Порядку визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - календарних днів за цей період.

Після визначення середньоденної заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику, здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді (абз. 2 п. 8 Порядку).

Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства (абз. 3 п. 8 Порядку).

Крім того, положеннями розд. ІІІ Порядку передбачені види виплат, які підлягають урахуванню і які не підлягають урахуванню (зокрема, одноразові виплати, соціальні виплати, окремі види премій тощо) при обчисленні середньої заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплати за час вимушеного прогулу.

Однак суд апеляційної інстанції не провів відповідний розрахунок та нарахування загальної суми середнього заробітку, що підлягає сплаті позивачці, відповідно до наведених вимог чинного законодавства не перевірив, чи є виплати, які підлягають урахуванню при обчисленні середньої заробітної плати, не надав цим обставинам відповідної оцінки з урахуванням правових позицій, викладених Верховним Судом України у постановах від 23 січня 2012 року у справі № 6-87цс11 та від 18 лютого 2015 року у справі № 6-234цс14, та не навів своїх розрахунків, ухвалив рішення про задоволення цих вимог з порушенням вимог матеріального та процесуального права.

Ураховуючи, що такі порушення судом апеляційної інстанції норм процесуального права унеможливлюють встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, рішення апеляційного суду потрібно скасувати, а справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, як передбачено ч. 2 ст. 338 ЦПК України.

За таких обставин касаційну скаргу потрібно задовольнити частково, рішення апеляційного суду Харківської області від 18 лютого 2014 року в частині вирішення позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу скасувати, а справу в цій частині направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції. У решті рішення апеляційного суду потрібно залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 336, 337, 338 ЦПК України, колегія суддів

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу Комунального закладу охорони здоров'я Обласного протитуберкульозного диспансеру № 4 задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Харківської області від 18 лютого 2014 року в частині вирішення позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу скасувати, а справу в цій частині направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

У решті рішення апеляційного суду Харківської області від 18 лютого 2014 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.П. Касьян

Судді: В.П. Гончар

А.В. Маляренко

І.К. Парінова

В.О. Савченко