Справа № 456/4095/14-ц
Провадження № 2/456/210/2015
РІШЕННЯ

іменем України

03 червня 2015 року Стрийський міськрайонний суд Львівської області в складі:

головуючого - судді Микитчина І. М. ,

з участю секретаря Свержинської І.Я.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Стрию справу за позовом ОСОБА_1 до підприємства житлово-комунального господарства Моршинської міської ради про визнання права користування жилим приміщенням,

ВСТАНОВИВ :

позивач ОСОБА_1 звернувся в суд з позовною заявою до відповідача - підприємства житлово-комунального господарства Моршинської міської ради та, уточнивши позовні вимоги, просить визнати за ним право на користування квартирою АДРЕСА_1.

В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що, він проживає в гуртожитку за адресою: АДРЕСА_1, загальною площею 12 кв. м., яка складається з однієї кімнати та належить підприємству житлово-комунального господарства Моршинської міської ради. В зазначеній квартирі він вселився з своїми батьками в 1998 році на підставі ордеру № 273 від 07.09.1998 року, виданого житлово-експлуатаційним підприємством м. Моршин на ім'я його мами ОСОБА_2 (дівоче ОСОБА_2). В лютому 2014 року його мати померла, про що свідчить свідоцтво про смерть. Після смерті матері він залишився проживати у кімнаті АДРЕСА_1, оплачує житлово-комунальні послуги, користується кімнатою відповідно до норм житлового законодавства. На даний час він продовжує постійно проживати та користуватись жилим приміщенням, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, сплачує комунальні послуги та здійснює поточний ремонт даного житла. Тому вважає, що набув право користування вказаним житловим приміщенням в силу закону нарівні з наймачем, як член сім'ї наймача, на підставі ст. 64 ЖК України. Відповідно до ст. 129 ЖК України на підставі рішення про надання жилої площі в гуртожитку адміністрація підприємства, установи, організації видає громадянинові спеціальний ордер, який є єдиною підставою для вселення на дану жилу площу. Він неодноразово звертався до керівництва підприємства житлово-комунального господарства щодо надання йому ордеру, але в усній формі йому було відмовлено.

На даний час він продовжує постійно проживати з своєю дружиною та донькою, користується жилим приміщенням, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, сплачує комунальні послуги та здійснює поточний ремонт даного житла.

В судовому засіданні представник позивача - ОСОБА_3 підтримав позовні вимоги, покликаючись на викладені в позовній заяві обставини.

В судове засідання представник відповідача не з'явився, подав суду клопотання про розгляд справи за його відсутності та просить вирішити спір відповідно до чинного законодавства.

В судове засідання представник третьої особи не з'явився, подав суду клопотання про розгляд справи за його відсутності та просить вирішити спір відповідно до чинного законодавства.

Суд, заслухавши пояснення представника позивачки, та дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення з наступних підстав.

Закон України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків» регулює питання щодо забезпечення реалізації конституційного права на житло громадян, які тривалий час на законних підставах проживають у гуртожитках, призначених для проживання одиноких громадян або для проживання сімей.

Реалізація житлових прав мешканців гуртожитків, передбачених Законом України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків» залежить від правомірності їх користування гуртожитком та проживання в гуртожитку.

Частиною 1 ст. 1 Закону України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків» прямо передбачено, що цей Закон не поширюється на громадян, які мешкають у гуртожитку без законних підстав (без офіційної реєстрації місця проживання), та встановлено, що однією із обов'язкових складових статусу мешканця гуртожитку, яка дає підстави для забезпечення реалізації його прав на підставі вказаного Закону, є реєстрація за місцем проживання у гуртожитку більше 5 років на законних підставах.

Відповідно до пункту 3 Тимчасового порядку реєстрації фізичних осіб за місцем проживання, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 16 січня 2003 року № 35, який діяв до 15 січня 2004 року, до місця проживання фізичної особи, в якому вона зобов'язана була зареєструватись, віднесено гуртожиток.

З 15 січня 2004 року набрав чинності Закон України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» від 11 грудня 2003 року № 1382-ІУ і реєстрація фізичних осіб в Україні здійснюється відповідно до цього Закону, який на даний час діє в редакції Закону № 5088-УІ від 5.07.2012 року (набрав чинності 5.08.2012 року).

Закон передбачає обов'язок громадянина України, який постійно або тимчасово проживає в Україні, зареєструвати місце проживання протягом 10 днів після прибуття до нового місця проживання.

Оскільки відповідно до статті 3 Закону реєстрацією місця проживання є внесення відомостей про місце проживання або місця перебування із зазначенням адреси житла особи до визначених цим Законом документів та до реєстраційного обліку місця проживання, реєстрація є обов'язковою, коли особа проживає в певному місці понад 6 місяців, зокрема в гуртожитку.

З матеріалів справи судом встановлено, що відповідно до ордеру № 273 від 07.09.1998 року, виданого житлово-експлуатаційним підприємством м. Моршин на ім'я ОСОБА_2 (дівоче ОСОБА_2), мати позивача посилилась в квартиру АДРЕСА_1.

Згідно акту обстеження житлових будинків, які знаходяться на балансі Моршинського ПЖКГ від 27.08.2014 року, позивач проживав в спірній квартирі з покійною мамою ОСОБА_2 та на даний час проживає з своєю сім»єю.

Обставин, які б вказували, що позивачі проживають у спірному житловому приміщенні неправомірно або на вказане майно, окрім позивачів, претендують інші особи, в суді не встановлено.

Відповідно до пунктів 1, 4 частини 1 статті 3 Закону України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків» всі гуртожитки, на які поширюється дія цього Закону, підлягають передачі у власність територіальних громад. Гуртожитки, що були включені до статутних капіталів товариств, створених у процесі приватизації (корпоратизації), передаються у власність територіальних громад відповідно до державної програми передачі гуртожитків у власність територіальних громад.

Судом встановлено, що житловий будинок АДРЕСА_1 у власність територіальної громади м. Моршин не передавася, а знаходиться на балансу ПЖКГ Моршинської міської ради.

Відповідно до ст. 4 ЖК України жилі будинки, а також жилі приміщення в інших будівлях, що знаходяться на території України, утворюють житловий фонд. Державний житловий фонд утворюють жилі будинки і жилі приміщення в інших будівлях, що належать державі. Згідно зі ст. 5 ЖК України державний житловий фонд перебуває у віданні місцевих Рад. Відповідно до ст. 7 ЖК України періодично проводиться обстеження стану жилих будинків державного і громадського житлового фонду. Непридатні для проживання жилі будинки і жилі приміщення переобладнуються для використання в інших цілях або такі будинки зносяться за рішенням виконавчого комітету обласної, міської Ради народних депутатів. Управління житловим фондом згідно зі ст. 18 ЖК Україниздійснюється власником або уповноваженим ним органом у межах, визначених власником.

Згідно з п. 5, п. 6 ст. 30 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» до відання виконавчих органів сільських, селищних, міських рад належить ведення обліку відповідно до закону житлового фонду, здійснення контролю за його використанням. Крім того, користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення, що передбачено ст. 61 ЖК України. Предметом договору найму жилого приміщення у будинках державного і громадського житлового фонду є окрема квартира або інше ізольоване жиле приміщення, що складається з однієї чи кількох кімнат, а також одноквартирний жилий будинок, що передбачено ст. 63 ЖК України.

Відповідно до ст. 9 ЖК України громадяни мають право на одержання у безстрокове користування у встановленому порядку жилого приміщення в будинках державного чи громадського житлового фонду, або на одержання за їх бажанням грошової компенсації за належне їм для отримання жиле приміщення для категорій громадян, визначених законом, або в будинках житлово-будівельних кооперативів.

Згідно зі статтею 61 глави 2 Житлового кодексу України користування жилими приміщеннями у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення, який укладається в письмовій формі.

Відповідно до статті 130 Житлового кодексу України порядок користування жилою площею в гуртожитках визначається законодавством.

Зокрема, до такого законодавства належать : Примірне положення про гуртожитки (затверджено постановою Ради Міністрів УРСР від 3 червня 1986 року № 208); Типове положення про соціальний гуртожиток для осіб які потребують соціального захисту (затвердженопостановою КМУ від 30 травня 2007 року № 783); Типове положення про соціальний гуртожиток для дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування (затверджено постановою КМУ від 8 вересня 2005 року №878).

Спеціальні правовідносини (глава 4 Житлового кодексу України, яка регулює правовідносини по наданню та користуванню жилою площею в гуртожитку) не передбачають укладення договору житлового найму в гуртожитку, не містять положень про те, що на ці правовідносини поширюється дія глави 2, зокрема, в частині укладення договору житлового найму у письмовій формі.

Примірне положення про гуртожитки, яке встановлює порядок надання та користування жилою площею в гуртожитках для проживання робітників та службовців, також не передбачає укладення договору житлового найму з мешканцем гуртожитку, якому житло в гуртожитку було надано до набрання чинності Законом України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків» .

При цьому слід зазначити, що відносини між мешканцем гуртожитку та його власником є договірними і відносяться до різновиду договору житлового найму з врахуванням особливостей щодо предмету договору найму житла у гуртожитку, прав та обов'язків сторін та відсутності в Законі вказівки про обов'язкове письмове оформлення правовідносин найму житла в гуртожитку. При відсутності врегулювання відносин про договір найму житла у гуртожитку у спеціальному законодавстві суд керується загальними правилами..

Виходячи з вимог ст. 61 ЖК України, яка передбачає обов'язок письмового оформлення договору найму, суд дійшов до висновку про те, що фактично договір найму спірного житла між сторонами укладений з моменту досягнення позивачем повноліття і це породило у позивача та наймодавця права та обов'язки щодо спірного житла. Позивач фактично вступив в договірні відносини з балансоутримувачем спірного житла, який надає, а позивачі отримують та оплачують послуги найму квартири та комунальні послуги.

Між тим письмово договір найму житлового приміщення між сторонами оформлено не було.

Враховуючи вищенаведене, оскільки в правовідносинах між позивачами та ПЖКГ Мошинської міської ради вбачаються ознаки договору найму житлового приміщення, цей договір виконується сторонами, так як відповідач надає послуги, а позивач отримує ці послуги і оплачує їх, проте цей договір не укладений у письмовій формі, що порушує вимоги ст. 61 ЖК України, суд приходить до висновку про можливість задоволення позову, а тому слід визнати за позивачем право на користування АДРЕСА_1.

Згідно зі ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду.

Згідно зі ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом.

Відповідно до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Суд вважає, що зібрані по справі докази та встановлені судом фактичні обставини справи, а також те, що відповідач проти задоволення позовних вимог не заперечує, дозволяють задовольнити позов у повному обсязі.

Керуючись ст., ст. 47, 55 Конституції України, ст., ст. 10, 60, 212, 213, 215 ЦПК України, 9, 61, 63, 64 ЖК України, Законом України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків», суд

ВИРІШИВ :

позов задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1 право на користування житловим приміщенням - квартирою АДРЕСА_1.

Рішення може бути оскаржено до апеляційного суду Львівської області через Стрийський міськрайонний суд Львівської області шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні в судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання його копії.

Головуючий-суддя І. М. Микитчин