Провадження № 22-ц/780/3482/15 Доповідач у 2 інстанції ОСОБА_1
Категорія 20 30.06.2015
УХВАЛА

Іменем України

30 червня 2015 року колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Київської області в складі:

Головуючого судді Олійника В.І.,

суддів: Суханової Є.М., Коцюрби О.П.,

при секретарі Микитенко Д.А.,

розглянувши матеріали цивільної справи за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 21 квітня 2015 року в справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, третя особа: Державний нотаріус Києво-Святошинської районної державної нотаріальної контори, про визнання договору дарування земельної ділянки недійсним, -

в с т а н о в и л а :

У листопаді 2014 року ОСОБА_2 звернувся до суду з вказаним позовом до ОСОБА_3 про визнання договору дарування земельної ділянки недійсним, посилаючись на те, що 09 квітня 2008 року між ним (ОСОБА_2П.) та ОСОБА_4 було укладено договір дарування земельної ділянки, згідно з яким він (позивач) подарував, а відповідачка отримала у дар земельну ділянку розміром 0,1218га (кадастровий номер :01:21:0003, цільове призначення земельної ділянки - будівництво та обслуговування жилого будинку), що знаходиться за адресою: Київська область, Києво-Святошинський район, село Тарасівка, вулиця Н.Олійніченко. Договір дарування земельної ділянки посвідчений державним нотаріусом Києво-Святошинської районної державної нотаріальної контори та зареєстрований у реєстрі за №1-560.

Позивачем зазначалось, що при укладенні спірного договору дарування земельної ділянки між ним та відповідачем було досягнуто певних усних домовленостей, а саме:ОСОБА_3 проявила своє волевиявлення щодо надання йому матеріальної та психологічної допомоги.

Фактично, на думку позивача, з юридичної точки зору домовленості між ним та відповідачкою становили намір укладення двостороннього договору довічного утримання, за яким він погодився б передати відповідачці у власність належну йому земельну ділянку, яка знаходиться за адресою: Київська область, Києво-Святошинський район, село Тарасівка, вулиця Н.Олійніченко, взамін чого набувач ОСОБА_4 зобовязувалася б забезпечувати його утримання та доглядом довічно.

Також ОСОБА_2 вказував, що укладений спірний договір дарування земельної ділянки порушує його права, оскільки в силу похилого віку і за станом здоровя, укладаючи з ОСОБА_3 зазначений договір він мав на меті відчуження на користь останньої земельної ділянки лише за умови довічного утримання, і якби не помилка в правовій природі правочину та його правових наслідках, спірний договір не був би укладений.

Тобто, укладаючи договір дарування землі, він помилявся стосовно обставин, які мають істотне значення, зокрема, щодо правової природи цього правочину, прав та обовязків сторін, оскільки вважав цей правочин договором довічного утримання, відповідно до умов якого відповідачка зобовязувалась здійснювати постійний догляд та утримання, а право розпорядження нерухомим майном перейшло б до останньої лише після його смерті.

Крім того, вказував, що фактичної передачі земельної ділянки не відбулось і після укладення спірного договору він і надалі продовжував користуватися земельною ділянкою та звіз на земельну ділянку частину будівельних матеріалів.

Враховуючи вищенаведене, просив суд визнати недійним договір дарування земельної ділянки розміром 0,1218 га, що знаходиться за адресою: Київська область, Києво-Святошинський район, село Тарасівка, вулиця Н.Олійніченко, укладений 09 квітня 2008 року та посвідчений державним нотаріусом Києво-Святошинської районної державної нотаріальної контори і зареєстрований у реєстрі №1-560.

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 21 квітня 2015 року відмовлено у задоволенні позову.

В апеляційній скарзі з підстав порушення судом норм матеріального і процесуального права ставиться питання про скасування рішення та ухвалення нового, яким задовольнити позовні вимоги.

Колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно відхилити, виходячи з наступних підстав.

Судом встановлено, що 09 квітня 2008 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 було укладено договір дарування земельної ділянки, згідно з яким позивач подарував, а відповідачка отримала у дар земельну ділянку розміром 0,1218 га (кадастровий номер :01:21:0003, цільове призначення земельної ділянки - будівництво та обслуговування жилого будинку), що знаходиться за адресою: Київська область, Києво-Святошинський район, село Тарасівка, вулиця Н.Олійніченко. Договір дарування земельної ділянки посвідчений державним нотаріусом Києво-Святошинської районної державної нотаріальної контори та зареєстрований у реєстрі за №1-560.

Під природою правочину слід розуміти юридичну природу того чи іншого правочину, тобто основні (типові) характеристики, притаманні зазвичай правочинам цього виду.

Відповідно до ч.1 ст.717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобовязується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Згідно з нормою ч.2 ст.717 ЦК України договір дарування є безоплатним, тобто ніякого зустрічного задоволення дарувальник від обдарованого не отримує, встановлення будь-якого зобовязання обдарованого на користь дарувальника перетворює дарування в інший договір, тобто дарувальник не вправі вимагати від обдарованого будь-яких зустрічних дій майнового характеру.

Відповідно до ч.3 ст.203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

За ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до ч.1 ст.229 ЦК України якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обовязків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом.

Помилка це неправильне сприйняття особою фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, за відсутності якого можна було б вважати, що правочин не був би вчинений. Під помилкою, що має істотне значення ЦК України розуміє помилку в характері (природі) правочину. А природою правочину слід вважати юридичну природу того чи іншого правочину, тобто основні (типові) характеристики, притаманні зазвичай правочинам такого виду.

Пунктом 19 постанови Пленуму Верховного Суду України Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними від 6 листопада 2009 року за №9 визначено обставини, щодо яких помилилася сторона, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Не має правового значення помилка щодо розрахунку одержання користі від вчиненого правочину. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

Правочини, які вчиняються під впливом помилки належать до оспорюваних правочинів, а тому наявність помилки повинна бути доведена особою, яка діяла під її впливом. Правочини, вчинені під впливом помилки, що має істотне значення, є недійсними, оскільки не відповідають загальним підставам дійсності правочинів, зокрема ч.3 ст.203 ЦК України, оскільки внутрішня воля учасника правочину не відповідає її зовнішньому прояву волевиявленню учасника, яке сформоване під впливом помилки. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати або, навпаки, бути відсутніми саме на момент вчинення правочину. Сторона на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка насправді мала місце, тобто надати докази, які б свідчили про її помилку щодо істотних обставин правочину.

Статтею 627 ЦК України закріплено принцип свободи договору, у відповідності до якого сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Судом першої інстанції вірно встановлено, що у преамбулі договору дарування від 09 квітня 2008 року зазначено, що, укладаючи цей договір, сторони діяли добровільно і перебуваючи при здоровому розумі та ясній памяті, розуміючи значення своїх дій, попередньо ознайомлені з приписами цивільного законодавства, що регулюють укладений ними договір (зокрема, з вимогами щодо недійсності правочину).

Згідно п.36 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої Наказом Міністерства Юстиції України від 3 березня 2004 року за №20/5, чинної в день вчинення оспорюваного правочину, нотаріус зобов'язаний встановити дійсні наміри кожної із сторін до вчинення правочину, який він посвідчує, а також відсутність у сторін заперечень щодо кожної з умов правочину. Встановлення дійсних намірів кожного з учасників правочину здійснюється шляхом встановлення нотаріусом однакового розуміння сторонами значення, умов правочину та його правових наслідків для кожної із сторін. Встановлення дійсних намірів однієї із сторін правочину може бути здійснено нотаріусом за відсутності іншої сторони з метою виключення можливості стороннього впливу на її волевиявлення. Правочин посвідчується нотаріусом, якщо кожна із сторін однаково розуміє значення, умови правочину та його правові наслідки, про що свідчать особисті підписи сторін на правочині.

Таким чином, суд вірно вказав, що підписуючи договір дарування земельної ділянки, позивач не міг не зауважити, що підписує саме договір дарування, враховуючи зміст договору та розяснення нотаріуса щодо змісту та правових наслідків укладення договору.

Згідно вимог ч.3 ст.10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

За ст.57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів.

Відповідно до ст.ст.58, 59 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмету доказування. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Судом першої інстанції вірно зазначено, що посилання позивача на те, що він помилявся щодо характеру самої нотаріальної дії, вважаючи, що оформляє договір довічного утримання, не підтверджено будь-якими доказами.

Таким чином, матеріали справи не містять належних та допустимих доказів на підтвердження того, що укладаючи оспорюваний договір, він помилявся щодо обставин, які мають істотне значення, а саме щодо природи договору, укладеного між ним та відповідачкою.

Як вбачається з матеріалів справи, сторони мали повну уяву не лише про предмет договору, а й досягли згоди про всі істотні умови. Договір не встановлював обдаровану вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру. Наявним є факт безоплатної передачі у власність земельної ділянки під час укладення договору.

Враховуючи вищенаведене, суд першої інстанції прийшов до вірного висновку, відмовивши в задоволенні позовних вимог, оскільки матеріалами справи спростовуються твердження позивача про те, що укладаючи спірний договір, він помилявся щодо правової природи правочину, прав та обовязків, які виникнуть після його укладення між ним та відповідачкою.

Доводи апелянта, які фактично зводяться до заперечень на позовну заяву, були перевірені судом першої інстанції та вмотивовано відхилені, з чим погоджується і колегія суддів.

Перевіряючи законність та обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги та враховуючи, що обставини справи судом встановлені відповідно до наданих пояснень сторін та письмових доказів, що містяться в матеріалах справи, колегія суддів приходить до висновку, що рішення постановлене з дотриманням вимог матеріального і процесуального права, а тому апеляційну скаргу слід відхилити, а рішення суду залишити без змін.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст.303, 307, 308, 313-315 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2відхилити.

Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 21 квітня 2015 рокузалишити без змін.

Ухвала апеляційного суду Київської області набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ шляхом подачі касаційної скарги протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий: Олійник В.І.

Судді: Суханова Є.М.

ОСОБА_5