Справа №487/405/15-ц 30.06.2015 30.06.2015 30.06.2015
Провадження №22-ц/784/1262/15
Провадження №22-ц/784/1262/15 Головуючий першої інстанції Павлова Ж.П.
Суддя-доповідач апеляційного суду ОСОБА_1
УХВАЛА

Іменем України

30 червня 2015 року місто Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Миколаївської області в складі:

головуючого Серебрякової Т.В.,

суддів: Галущенка О.І., Самчишиної Н.В.,

з секретарем судового засідання Свіщук О.В.,

за участю:

заявників - ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12,

представника заявників ОСОБА_2, ОСОБА_4 ОСОБА_13,

представника Миколаївської міської ради - ОСОБА_14,

представника відділу державної виконавчої служби - ОСОБА_15,

переглянувши у відкритому судовому засіданні за апеляційною скаргою ОСОБА_2 ухвалу Заводського районного суду міста Миколаєва від 21 квітня 2015 року, описку в якій виправлено ухвалою того ж суду від 26 травня 2015 року, постановлену у цивільній справі за скаргою ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12 і ОСОБА_16 на постанову старшого державного виконавця Заводського відділу державної виконавчої служби Миколаївського міського управління юстиції від 31 грудня 2014 року про закінчення виконавчого провадження, -

ВСТАНОВИЛА:

У січні 2015 року ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_16 звернулися до суду зі скаргою на постанову старшого державного виконавця Заводського відділу державної виконавчої служби Миколаївського міського управління юстиції від 31 грудня 2014 року (далі - Заводський ВДВС ММУЮ) про закінчення виконавчого провадження.

В обґрунтування своїх вимог заявники зазначали, що на виконанні у Заводському ВДВС ММУЮ знаходилося виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа №2/487/2843/2013, виданого Заводським районним судом міста Миколаєва 10 лютого 2014 року, відповідно до якого Публічне акціонерне товариство «Чорноморський суднобудівний завод» (далі ПАТ «Чорноморський суднобудівний завод») було зобовязано передати будівлю гуртожитку №5 по вулиці Київській, будинок №2 міста Миколаєва у комунальну власність територіальної громади міста Миколаєва протягом 2014 року згідно з додатком №3 Програми передачі гуртожитків до комунальної власності територіальної громади міста Миколаєва на 2010 2014 роки, затвердженої рішенням Миколаївської міської ради №44/23 від 04 березня 2010 року.

Проте судове рішення виконано не було, а 31 грудня 2014 року старшим державним виконавцем Заводського ВДВС ММУЮ ОСОБА_17 на підставі п.11 ч.1 ст.49, ст.50 Закону України «Про виконавче провадження» винесено постанову про закінчення виконавчого провадження з примусового виконання вищеназваного виконавчого листа.

Посилаючись на те, що дане рішення старшого державного виконавця Заводського ВДВС ММУЮ є незаконним та порушує їх права, оскільки судове рішення залишилось державним виконавцем не виконаним, заявники просили скаргу задовольнити, скасувати вищевказану постанову старшого державного виконавця Заводського ВДВС ММУЮ від 31 грудня 2014 року та зобовязати Заводський ВДВС ММУЮ відновити виконавче провадження.

Ухвалою Заводського районного суду міста Миколаєва від 21 квітня 2015 року в задоволенні скарги відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 порушує питання про скасування ухвали суду першої інстанції та постановлення нової ухвали про задоволення скарги у повному обсязі, мотивуючи свою вимогу порушенням судом норм матеріального та процесуального права.

Апеляційна скарга не підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Постановляючи ухвалу про відмову в задоволенні скарги, суд першої інстанції виходив із того, що при виконанні виконавчого листа №2/487/2843/2013, виданого Заводським районним судом міста Миколаєва 10 лютого 2014 року, старшим державним виконавцем Романською І.П. були вжиті всі заходи передбачені ст.75 Закону України «Про виконавче провадження» та державний виконавець діяв відповідно до вимог п.11 ч.1 ст.49 Закону України «Про виконавче провадження», оскільки без участі боржника виконати рішення суду неможливо, у межах наданих державному виконавцю повноважень, а тому права заявників, які підлягають захисту в порядку ст.383 ЦПК України, порушені не були.

Колегія суддів погоджується з такими висновками місцевого суду, виходячи з наступного.

Відповідно до ст.124 Конституції України та ст.14 ЦПК України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обовязковими до виконання на всій території України.

Відповідно до ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обовязків має право на справедливий судовий розгляд. Виконання судового рішення є складовою частиною судового розгляду.

За правилами ст.ст.1,5 Закону України «Про виконавче провадження» від 21 квітня 1999 року (з наступними змінами та доповненнями) виконавче провадження - це сукупність дій органів і посадових осіб, зазначених у цьому Законі, спрямованих на примусове виконання рішень судів. Державний виконавець зобовязаний вжити заходів примусового виконання рішень, встановлених цим Законом, неупереджено, своєчасно, повно вчиняти виконавчі дії.

Крім того, виконання судових рішень це заключна стадія цивільного процесу, а саме заключний етап у процесі реалізації захисту цивільних прав, у цьому разі прав заявників, а згідно з прецедентною практикою Європейського суду з прав людини для визначення розумного строку розгляду справи включається період із надходження до суду позовної заяви й закінчується виконанням рішення суду.

Отже, завданням державної виконавчої служби є своєчасне, повне і неупереджене примусове виконання рішень, передбачених законом, тому перевірка вчинення таких дій державним виконавцем є фактично перевіркою дотримання положення ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо справедливого судового розгляду й належного виконання рішення суду.

Згідно із ч.2 ст.2 Закону України «Про виконавче провадження» примусове виконання рішень здійснюють державні виконавці, визначені Законом України «Про державну виконавчу службу».

Державний виконавець, відповідно до вимог ч.1 ст.6 Закону України «Про виконавче провадження» від 21 квітня 1999 року (з наступними змінами та доповненнями), зобовязаний використовувати надані йому права відповідно до закону і не допускати у своїй діяльності порушення прав та законних інтересів фізичних і юридичних осіб; вживати передбачених цим Законом заходів примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії (ч.1 ст.11 цього Закону).

Зокрема, він здійснює заходи, необхідні для своєчасного і в повному обсязі виконання рішення, зазначеного в документі на примусове виконання рішення, у спосіб та в порядку, встановленому виконавчим документом і цим Законом.

Згідно з п.11 ч.1 ст.49 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження підлягає закінченню у разі повернення виконавчого документа до суду чи іншого органу (посадової особи), який його видав, у випадку, передбаченому ч.3 ст.75 цього Закону.

За положеннями ч.3 ст.75 Закону України «Про виконавче провадження» у разі якщо виконати рішення без участі боржника неможливо, державний виконавець накладає на боржника штраф відповідно до ст.89 цього Закону та вносить подання (повідомлення) правоохоронним органам для притягнення боржника до відповідальності згідно із законом, після чого виносить постанову про закінчення виконавчого провадження, яка затверджується начальником відділу, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець, і повертає виконавчий документ до суду чи іншого органу (посадової особи), що його видав.

За правилами ст.383 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їх права чи свободи.

Така ж можливість оскарження дій чи бездіяльності державного виконавця передбачена Законом України «Про виконавче провадження», зокрема, у ст.82 вказаного Закону України «Про виконавче провадження» зазначено, що рішення, дії чи бездіяльність державного виконавця або іншої посадової особи державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами до суду, який видав виконавчий документ, а іншими учасниками виконавчого провадження та особами, які залучаються до проведення виконавчих дій, - до відповідного адміністративного суду в порядку, передбаченому законом.

У п.3 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року №6 «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судових рішень у цивільних справах» розяснено, що при розгляді скарг на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби необхідно враховувати, що Законом України «Про виконавче провадження» передбачено заборону на зловживання процесуальними правами під час здійснення виконавчого провадження. Так, державний виконавець зобов'язаний вживати передбачені Законом України «Про виконавче провадження» заходи примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії (ч.1 ст.11 вказаного Закону), а особи, які беруть участь у виконавчому провадженні, зобов'язані сумлінно користуватися усіма наданими їм правами з метою забезпечення своєчасного та в повному обсязі вчинення виконавчих дій (ч.7 ст.12 вказаного Закону).

З матеріалів справи вбачається та судом першої інстанції встановлено, що рішенням апеляційного суду Миколаївської області від 15 січня 2014 року зобовязано ПАТ «Чорноморський суднобудівний завод» передати будівлю гуртожитку №5 по вулиці Київській, будинок №2 міста Миколаєва у комунальну власність територіальної громади міста Миколаєва протягом 2014 року згідно з додатком №3 Програми передачі гуртожитків до комунальної власності територіальної громади міста Миколаєва на 2010 2014 роки, затвердженої рішенням Миколаївської міської ради №44/23 від 04 березня 2010 року. Зобовязано Миколаївську міську раду прийняти будівлю гуртожитку №5 по вулиці Київській, будинок №2 міста Миколаєва у комунальну власність територіальної громади міста Миколаєва протягом 2014 року згідно з додатком №3 Програми передачі гуртожитків до комунальної власності територіальної громади міста Миколаєва на 2010 2014 роки, затвердженої рішенням Миколаївської міської ради №44/23 від 04 березня 2010 року (а.с.118-119).

10 лютого 2014 року Заводським районним судом міста Миколаєва видано виконавчий лист №2/487/2843/2013 про примусове виконання зазначеного судового рішення (а.с.128).

Постановою старшого державного виконавця Заводського ВДВС ММУЮ ОСОБА_17 відкрито виконавче провадження з виконання виконавчого листа №2/487/2843/2013 від 10 лютого 2014 року та боржнику запропоновано добровільно виконати рішення у строк до 03 червня 2014 року (а.с.160).

Рішення суду боржником ПАТ «Чорноморський суднобудівний завод» виконано не було.

07 серпня 2014 року до відділу державної виконавчої служби надійшов лист генерального директора ПАТ «Чорноморський суднобудівний завод», зі змісту якого слідувало, що боржник не мав можливості виконати рішення суду без відповідних дій з боку іншого відповідача у справі - Миколаївської міської ради, яка повинна прийняти відповідне рішення про прийняття до комунальної власності будівлю гуртожитку, створити приймальну комісію, провести обстеження будівлі гуртожитку, скласти відповідний акт та надати на адресу заводу перелік нерухомості до комунальної власності міста Миколаєва.

У той же день, 07 серпня 2014 року, старшим державним виконавцем Заводського ВДВС ММУЮ ОСОБА_17 винесено постанову про накладення штрафу на боржника у розмірі 1 020 грн. та направлено її на адресу останнього для виконання (а.с.159).

11 серпня 2014 року на адресу боржника державним виконавцем направлено зобовязання, згідно якого державний виконавець зобовязував ПАТ «Чорноморський суднобудівний завод» виконати рішення суду в строк до 18 серпня 2014 року.

У звязку з невиконанням рішення суду, 10 вересня 2014 року старшим державним виконавцем Заводського ВДВС ММУЮ ОСОБА_17 повторно винесено постанову про накладення штрафу на боржника у подвійному розмірі 2 040 грн. та направлено постанову на адресу останнього для виконання (а.с.158).

16 вересня 2014 року старшим державним виконавцем направлено до Заводського РВ ММУ УМВС України в Миколаївській області подання про притягнення до кримінальної відповідальності керівника боржника ОСОБА_18 за ознаками злочину, передбаченого ст.382 КК України за умисне невиконання судового рішення та перешкоджання виконанню рішення суду (а.с.154).

19 вересня 2014 року державним виконавцем отримано витяг з кримінального провадження №0004253 про внесення даних до ЄРДР 16 вересня 2014 року за правовою кваліфікацією ч.1 ст.382 КК України на підставі подання державного виконавця (а.с.156).

22 вересня 2014 року державним виконавцем направлено вимогу боржнику щодо виконання рішення суду в строк до 06 жовтня 2014 року включно.

06 жовтня 2014 року під час проведення виконавчих дій на загальній нараді, що відбулась між представниками ПАТ «Чорноморський суднобудівний завод», Миколаївської міської ради, Управління з використання та розвитку комунальної власності Миколаївської міської ради, житлово-комунального господарства і стягувачем, встановлено, що для прийняття вищевказаного гуртожитку в комунальну власність відсутні документи, зокрема, технічна документація та дані про вартість обєктів, які передаються та для їх передачі боржнику необхідний тривалий час.

В подальшому, 23 грудня 2014 року боржнику повторно направлено вимогу, згідно якої державний виконавець зобовязував боржника виконати рішення суду в строк до 31 грудня 2014 року (а.с.155).

Разом з тим, станом на 31 грудня 2014 року рішення суду боржником ПАТ «Чорноморський суднобудівний завод» не виконано, про що було складено відповідний акт державного виконавця від 31 грудня 2014 року (а.с.157).

31 грудня 2013 року старшим державним виконавцем Заводського ВДВС ММУЮ винесено постанову про закінчення виконавчого провадження на підставі п.11 ч.1 ст.49 Закону України «Про виконавче провадження», зазначивши, що якщо виконати рішення без участі боржника неможливо, державний виконавець накладає на боржника штраф та вносить подання (повідомлення) правоохоронним органам для притягнення боржника до відповідальності згідно із законом, після чого виносить постанову про закінчення виконавчого провадження і повертає виконавчий документ до суду чи органу (посадовій особі), що його видав (а.с.148-149).

Враховуючи викладені обставини, колегія суддів приходить до висновку, що оскаржувана постанова була винесена державним виконавцем з дотриманням вимог Закону України «Про виконавче провадження», оскільки державний виконавець діяв в межах наданих йому повноважень, вчинив законні і усі можливі, в даному випадку, дії по примусовому виконанню судового рішення і правомірно виніс постанову про закінчення виконавче провадження, що вірно констатував і суд першої інстанції.

При цьому, при ухваленні рішення, суд оцінює докази з урахуванням вимог ст.ст.58 і 59ЦПК України про їх належність та допустимість. Обставини, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть вважатися встановленими в цивільній справі, якщо такі засоби відсутні.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно до ст.60 ЦПК України, обовязок доказування певних обставин лежить на стороні, яка посилається на них як на підставу своїх вимог і заперечень.

Недоведеність вимог є підставою для відмови у їх задоволенні, а недоведеність заперечень тягне за собою протилежний результат.

Втім, по даній справі належними та допустимими засобами заявники не довели, що державним виконавцем своєю бездіяльністю або діями чи рішенням були порушені їх права.

При цьому, наведені в апеляційні скарзі доводи не відносяться до тих підстав, з якими процесуальне законодавство повязує можливість прийняття рішення щодо скасування або зміни ухвали суду.

Отже, повно та всебічно зясувавши обставини справи, дослідивши надані сторонами докази, вислухавши пояснення сторін, у відповідності до вимог ст.ст.212-214 ЦПК України, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про безпідставність скарги.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що ухвала Заводського районного суду міста Миколаєва від 21 квітня 2015 року постановлена з дотриманням норм процесуального права та підстав для її скасування немає.

Керуючись ст.ст.303, 307, 312, 315 ЦПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити, а ухвалу Заводського районного суду міста Миколаєва від 21 квітня 2015 року, описку в якій виправлено ухвалою того ж суду від 26 травня 2015 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і з цього часу протягом двадцяти днів може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий Судді: