У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 березня 2015 року м. Рівне

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Рівненської області в складі:

головуючого судді: Рожина Ю.М.,

суддів - Ковальчук Н.М., Собіни І.М.,

секретаря судового засідання Шептицької С.С.

з участю

позивача ОСОБА_1,

відповідачки ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні апеляційного суду Рівненської області цивільну справу за апеляційною скаргою позивача ОСОБА_1 на рішення Володимирецького районного суду Рівненської області від 15 січня 2015 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання неповнолітніх дітей.

Заслухавши суддю-доповідача, учасників судового розгляду, що з'явились у судове засідання, перевіривши рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів, -

в с т а н о в и л а :

Рішенням Володимирецького районного суду Рівненської області від 15 січня 2015 року в позові відмовлено за безпідставністю.

В апеляційній скарзі позивач ОСОБА_1 вказує на порушення судом першої інстанції норм матеріального права. Вважає, що судом порушено вимоги ст.ст.180,182,184 СК України та не взято до уваги обставин щодо обов'язку батьків утримувати дітей до досягнення повноліття, а також обставин, що відповідачка ніде не працює, не має постійного джерела доходу, а знайти роботу у сільській місцевості, де вона проживає, практично неможливо. За викладених обставин просить рішення суду скасувати, постановити нове про задоволення його позовних вимог в повному обсязі.

Апеляційна скарга підлягає відхиленню з наступних підстав.

Згідно ч.1 ст.303 ЦПК України, під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

З матеріалів справи вбачається, що 12 березня 1989 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 зареєстровано шлюб Довговільською сільською радою народних депутатів Володимирецького району Ровенської області, від якого позивач та відповідачка мають трьох неповнолітніх дітей: дочку ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, синів ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2, та ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_3.

Ухвалюючи рішення про відмову в позові суд першої інстанції керувався ст.180 СК України, відповідно до якої батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття і не перекладати свої обов'язки на державу, обґрунтовуючи це тим, щопозивач ОСОБА_1 з відповідачкою ОСОБА_2 проживають спільно та зобов'язані утримувати дітей, що проживають разом з ними.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду з огляду на наступне.

Відповідно до ч.ч.1,2 ст.27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789ХІІ від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини.

Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

За змістом ст.180 СК України батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Доводами апеляційної скарги не доведено про наявність спору між сторонами щодо витрат батька та матері щодо утримання неповнолітніх дітей.

Колегія суддів виходить з приписів закладених в ст.ст.15,16 ЦК України щодо виникнення права кожної особи за захистом свого цивільного права, у разі його порушення, невизнання або оспорювання, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства, шляхом звернення до суду при виникненні спору між сторонами цивільно-правових відносин.

Під час апеляційного розгляду справи позивач та відповідач повідомили, що шлюб між ними не розірвано, вони спільно з дітьми проживають в одному житловому будинку, ведуть спільне господарства доходи від якого використовують на власні потреби сім'ї.

Відсутність спору між сторонами та спільна згода на понесення витрат на утримання дітей підтверджується матеріалами справи.

З пояснень відповідачки, під час апеляційного розгляду, що не спростовано позивачем, слідує, що мета їх звернення до суду полягала в отриманні державної допомоги на утримання дітей та відсутність спору між сторонами щодо витрат на утримання дітей.

Дана обставина підтверджується визнанням відповідачкою позову та апеляційної скарги під час апеляційного розгляду.

Відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 22 лютого 2006 року №189 «Про затвердження Порядку призначення та виплати тимчасової державної допомоги дітям, батьки яких ухиляються від сплати аліментів, не мають можливості утримувати дитину або місце проживання їх невідоме» саме до компетенції органу праці та соціального захисту населення входить прийняття рішення про призначення або відмову в призначенні

тимчасової допомоги.

Колегія суддів виходить з того, що згідно з ч.1 ст.181 СК України способи виконання батьками обов'язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними.

Частиною 1 ст.189 цього Кодексу батькам надано право укласти договір про сплату аліментів на дитину, умови якого (про розмір аліментів, строки їх виплати тощо) не повинні порушувати її права. При цьому розмір аліментів сторони визначають за домовленістю між собою, але за жодних обставин він не може бути меншим від передбаченого у ч. 2 ст. 182 СК. Якщо розмір аліментів визначено у твердій грошовій сумі, до договору треба включати умови про індексацію, як вимагає ч. 2 ст.184 того ж Кодексу.

Договір має бути укладений письмово та підлягає нотаріальному посвідченню. У разі невиконання батьком (матір'ю) свого обов'язку за договором стягнення аліментів здійснюється не за судовим рішенням, а на підставі виконавчого напису нотаріуса органом державної виконавчої служби.

З урахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено без порушень норм матеріального і процесуального права, судом з'ясовано обставини, що мають значення для справи, в повній мірі, апеляційна скарга не містить посилань на закон, з порушенням якого ухвалено рішення, та не спростовує правильності висновків суду, а тому відсутні підстави для його скасування.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.303,307,308,313,314,315,317,324,325 ЦПК України колегія суддів, -

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Володимирецького районного суду Рівненської області від 15 січня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий суддя Рожин Ю.М.

Судді Ковальчук Н.М.

Собіна І.М.