Справа № 2/2506/678/12 Провадження № 22-ц/795/81/2015 Головуючий у I інстанції - Григор'єв Р. Г. Доповідач - Горобець Т. В.
Категорія - цивільна
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 березня 2015 року м. Чернігів

АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІГІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ у складі:

головуючого - судді Горобець Т.В. ,

суддів Бечка Є.М., Скрипки А.А.

при секретарі - Мартиновій А.В.

за участі представника апелянта ОСОБА_1, позивача ОСОБА_2, представника відповідача ОСОБА_3,представника третьої особи Ларченко О.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду цивільну справу за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства «Альфа-банк» на рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 27 березня 2012 року по справі за позовом ОСОБА_2 в інтересах малолітніх ОСОБА_5 та ОСОБА_6 до ОСОБА_7, Деснянської районної у місті Чернігові ради, Управління квартирного обліку та приватизації житлового фонду Чернігівської міської ради, третя особа: орган опіки і піклування Деснянської районної у місті Чернігові ради,

про визнання незаконним розпорядження органу приватизації та свідоцтва про вправо власності на житло,

В С Т А Н О В И В :

20.01.2012 року ОСОБА_2 звернулась з позовом в інтересах неповнолітніх дітей - ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2, до ОСОБА_7 та Деснянської районної у місті Чернігові ради про визнання недійсним розпорядження органу приватизації та свідоцтва про право власності на квартиру АДРЕСА_1, зазначаючи, що приватизацією порушено права неповнолітніх дітей. Зокрема, вказувала, що діти з народження проживають у спірній квартирі, проте, їх батько - відповідач ОСОБА_7 приватизував квартиру лише на себе, без отримання дозволу органу опіки та піклування на таку приватизацію. Надане відповідачем рішення органу опіки та піклування №8 від 14.01.2008 року, у якому зазначено про надання такого дозволу було сфальсифіковане, про що вона дізналась лише у 2011 році.

В процесі розгляду справи ухвалою суду співвідповідачем залучено Управління квартирного обліку та приватизації житлового фонду Чернігівської міської ради.

Рішенням суду від 27.03.2012 року, яке оскаржується, позов задоволено: визнано незаконним розпорядження органу приватизації Деснянської районної у м. Чернігові ради № 232 від 27.02.2008 року про передачу у власність ОСОБА_7 квартири АДРЕСА_1 та визнано незаконним свідоцтво про право власності ОСОБА_7 на цю квартиру з підстав порушення відповідачами прав неповнолітніх дітей на участь у приватизації. Суд першої інстанції, ухвалюючи рішення, виходив з того, що, усупереч положенням ч.2 ст.8 Закону України « Про приватизацію державного житлового фонду», ст.177 СК України та ч.2 ст.17 і ч.2,3 ст.18 Закону України „Про охорону дитинства", відповідачем неправомірно без дозволу органу опіки та піклування, позбавлено дітей права, передбаченого ст.8 Закону України « Про приватизацію державного житлового фонду» на участь у приватизації квартири, у якій вони проживали. Наявний у приватизаційній справі та наданий суду витяг з Рішення №8 виконавчого комітету Деснянської районної у м. Чернігові від 14.01.2008 року про надання дозволу на приватизацію квартири без неповнолітніх дітей, суд першої інстанції не взяв до уваги, зазначивши, що витяг з вказаного рішення має ознаки фіктивності.

Рішення не оскаржувалось та набрало законної сили. На виконання рішення суду рішенням Чернігівського міськвиконкому від 22.05.2012 року скасовано розпорядження органу приватизації №232 від 27.02.2008 року про передачу квартири у власність ОСОБА_7 та анульовано свідоцтво про його власність на цю квартиру. У державному реєстрі право власності ОСОБА_7 на зазначену квартиру не зареєстровано ( а.с.78).

02.12.2014 року з апеляційною скаргою на зазначене рішення звернулось Публічне акціонерне Товариство „ Альфа Банк", вказуючи, що цим рішенням порушено право Банку, як іпотекодержателя квартири АДРЕСА_1, яка, відповідно до іпотечного договору від 24.04.2008 року, укладеного з ОСОБА_7 на забезпечення ним виконання кредитного договору від 24.04.2008 року, була передана останнім в іпотеку Банку. Про існування рішення суду від 27.03.2012 року Банку стало відомо 21.11.2014 року під час розгляду іншої цивільної справи у суді за позовом Банку до ОСОБА_6, ОСОБА_2, про стягнення заборгованості за кредитним договором. Апелянт вказує, що на підставі оскаржуваного рішення свідоцтво про право власності ОСОБА_7 на спірну квартиру анульовано, тому на даний час у власності відповідача ця квартира не перебуває, отже Банк не зміг у судовому порядку захистити свої права та стягнути заборгованість з ОСОБА_7 за кредитом шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки - квартиру АДРЕСА_1.

Доводами апеляційної скарги щодо незаконності рішення є посилання на неповне з"ясування судом першої інстанції всіх обставин справи, невідповідність висновків суду фактичним обставинам та порушення і невірне застосування норм матеріального права, зокрема, ст.177 СК України, яка, на думку апелянта, до спірних правовідносин не застосовується, а також ч.3 ст.17 та ст.18 Закону України „ Про охорону дитинства", і не враховано положення ч.2 ст.2 Закону України „Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання». Також, апелянт вважає, що суд залишив поза увагою той факт, що місцем проживання неповнолітніх дітей разом з їх матір"ю - позивачкою по справі, на момент приватизації була інша квартира - АДРЕСА_10, де вони були зареєстровані і проживали, про що свідчить наявна у справі довідка КП „ Деснянське" та КП « ЖЕД -10», отже, права дітей порушені не були.

У судовому засіданні апеляційного суду представник Банку апеляційну скаргу підтримав у повному обсязі, пославшись на обставини, викладені у її доводах. Також, звернув увагу апеляційного суду на те, що з наявних у справі та додатково наданих стороною відповідача і досліджених у засіданні доказів вбачається, що особисто, як позивачка, так і відповідач( батьки неповнолітніх) при зверненні до відділу приватизації, засвідчили і підтвердили належними документами факт розірвання шлюбу між ними та факт проживання і реєстрації позивачки з неповнолітніми дітьми за іншою адресою.

Позивач у судовому засіданні проти скарги заперечувала, зазначила, що в квартирі АДРЕСА_1 вони сім"єю проживали постійно, у тому числі і після їх розлучення з відповідачем. Яким чином їх з дітьми було у грудні 2007 року знято з реєстрації і видано довідку, що вони проживають і зареєстровані за іншою адресою, а не у квартирі, яка приватизувалась пояснити не змогла.

Представник відповідача - управління квартирного обліку та приватизації Чернігівської міської ради апеляційну скаргу не визнала, пояснила, що у суді першої інстанції проти позову не заперечувала, так як з"ясувалось, що рішення органу опіки та піклування про надання згоди на приватизацію квартири без дітей, було підробним.

Крім того пояснила, що весь пакет документів ( у тому числі і витяг з рішення органу опіки та піклування від 14.01.2008 року) було подано у відділ особисто ОСОБА_7, заяву про відмову від участі в приватизації позивачка ОСОБА_2 також писала особисто, зазначивши своє фактичне місце проживання - АДРЕСА_10. Щодо необхідності дозволу органу опіки та піклування на приватизацію квартири, в якій неповнолітні діти проживали раніше, а на момент приватизації не проживають, пояснила, що конкретні правові підстави для обов"язкового надання дозволу органом опіки та піклування в такій ситуації назвати не може, але така практика існує для контролю та захисту житлових прав неповнолітніх.

Представник відповідача - Деснянської районної у м. Чернігові ради апеляційну скаргу не визнала з аналогічних підстав. Надала на вимогу суду для огляду оригінал повного тексту протоколу виконавчого комітету Деснянської районної у м. Чернігові ради та рішення №8 від 14.01.2008 року, з якого вбачається, що питання щодо надання дозволу на приватизацію квартири АДРЕСА_1 без участі неповнолітніх дітей ОСОБА_5 та ОСОБА_6 на засіданні виконавчого комітету Деснянської районної у м. Чернігові ради 14.01.2008 року, не розглядалось і не вирішувалось. Яким чином та ким був виготовлений підроблений текст витягу з рішення та поставлено на ньому печатку районної ради, пояснити не змогла.

Відповідач та адвокат позивачки у судове засідання апеляційного суду не з"явились, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином (а.с.120, 133,165).

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення осіб, які приймали участь у розгляді справи в апеляційному суді, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність рішення суду першої інстанції у межах, визначених ст. 303 ЦПК України, колегія суддів апеляційного суду приходить до висновку, що скарга підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Задовольняючи позов у повному обсязі, суд першої інстанції виходив з того, що у спірній квартирі на момент приватизації проживали неповнолітні діти позивачки та ОСОБА_7 : ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2, але відповідач приватизацію квартири здійснив одноособово, без дозволу органу опіки та піклування, тобто, з порушенням ч.2 ст.8 Закону України „Про приватизацію державного житлового фонду", а також ст.177 СК України та сч.2 ст.17 ч.ч.2,3 ст.18 ЗУ „Про охорону дитинства".

З висновками суду першої інстанції не може погодитись апеляційний суд, оскільки зазначене рішення ухвалене при неповному з"ясуванні обставин, які мають значення для вирішення спору, без аналізу наявних у справі доказів у їх сукупності та взаємозв"язку та з порушенням норм матеріального права, яким регулюються спірні правовідносини.

Згідно зі ст.ст. 213,214 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувались вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються 2) чи є інші фактичні обставини (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази, які їх підтверджують; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Крім того, відповідно до ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

У ч. 4 ст. 60 ЦПК України визначено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Проте, у супереч названим нормам закону, суд першої інстанції ухвалив рішення, визнавши встановленими факти та обставини, які мають значення для вирішення спору, але жодним доказом підтверджені не були, крім того, зазначив, що витяг рішення органу опіки та піклування не приймає до уваги, так як він має «ознаки фіктивності».

Враховуючи встановлене, колегія суддів апеляційного суду вважає, що вказаним вище вимогам закону оскаржуване рішення не відповідає.

Апеляційним судом встановлено, що ОСОБА_2 та ОСОБА_7 перебували у шлюбі з 21.10.1995 року по 05.12.2007 року та повторно з 27.09.2009 ( а.с. 6- 9), мають двох дочок ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_2 ( а.с. 10,11), які з народження і по 13.12.2007 року були зареєстровані та проживали з батьками за адресою АДРЕСА_1 ( а.с. 17,18).

05.12.2007 року позивачка та відповідач шлюб розірвали ( а.с. 8), а через тиждень після розірвання шлюбу - 13.12.2007 року, ОСОБА_2 з неповнолітніми дітьми ОСОБА_5 та ОСОБА_6 виписані з спірної квартири та у цей же день постійно зареєстровані у квартирі батьків відповідача АДРЕСА_10 ( а.с.18,87), тобто, на момент приватизації квартири по АДРЕСА_1 не проживали.

17 січня 2008 року ОСОБА_2 особисто подала заяву до Деснянської районної у м. Чернігові ради про те, що вона не заперечує проти приватизації ОСОБА_7 квартири АДРЕСА_1 без її участі, оскільки зареєстрована і проживає за іншою адресою - АДРЕСА_10.( а.с. 57). Будь які докази, які б свідчили, що позивачка та неповнолітні діти фактично залишались проживати за попереднім місцем реєстрації або могли зберігати за собою право на проживання в спірній квартирі, в матеріалах справи відсутні і позивачем апеляційному суду не надано.

За заявою ОСОБА_7 про приватизацію розпорядженням органу приватизації №232 від 21.02.2008 року квартира АДРЕСА_1 безоплатно передана в приватну власність ОСОБА_7. В пакеті наданих для приватизації документів крім заяви ОСОБА_7 знаходились : заява позивачки ОСОБА_2 до Деснянської районної у м. Чернігові ради про те, що вона не заперечує проти приватизації квартири АДРЕСА_1, довідка КП „ Деснянське", з якої вбачається, що на момент приватизації у квартирі АДРЕСА_1 ОСОБА_7 з 13.12.2007 року проживав і був зареєстрований один.

Отже, достовірно знаючи, що ОСОБА_7 буде здійснювати приватизацію квартири на себе, в якій з грудня 2007 року зареєстрований один, позивачка, як законний представник неповнолітніх, не чинила цьому перешкод, у тому числі і не вважала за необхідне, зберігати право дітей на приватизацію цієї квартири шляхом відновлення їх реєстрації, оскарження до правоохоронних органів неправомірних дій осіб, які причетні до фальсифікації документів, якщо вважала, що невідомим чином хтось її та неповнолітніх дітей зняв з реєстрації без їх відому, або, хоча б відмовивши ОСОБА_7 в інтересах дітей, у здійснені ним приватизації квартири на себе.

Також, апеляційним судом встановлено, що після приватизації квартири ОСОБА_7 24.04. 2008 року уклав кредитний договір з ПАТ „ Альфа банк" на суму 35000,00 доларів США, заборгованість за яким на червень 2014 року становить 3179177,99 грн, та, у забезпечення виконання цього договору 24.04.2008 року уклав з Банком Договір іпотеки, за яким квартиру АДРЕСА_1 передав в іпотеку ПАТ «АльфаБанк» ( а.с.103,107).

27.10.2009 року ОСОБА_2 та ОСОБА_7 повторно зареєстрували шлюб і з 29.10.2009 року позивачка разом з доньками ОСОБА_5 та ОСОБА_6 були повторно зареєстровані в АДРЕСА_1, що свідчить про обізнаність позивачки щодо правового статусу квартири та хто є її власником.

Відповідно до вимог ст.ст. 58,59 ЦПК України надані суду докази мають бути належними та допустимими.

На пропозицію суду надати пояснення щодо обставин зняття з реєстрації дітей та її із спірної квартири та докази, які б спростували наявні у справі офіційні документи компетентних органів щодо місця реєстрації і проживання неповнолітніх дітей разом з матір»ю з грудня 2007 - по жовтень 2009 року, позивачка пояснити не змогла, доказів не надала, клопотання про витребування судом додаткових доказів, які сама надати суду не має можливості, не заявила.

Враховуючи правову позицію Верховного Суду України від 30.01.2013 року по справі №6-125ис12, з метою встановлення фактичних обставин справи, які мають значення для вирішення спору та для надання сторонами тих доказів, на які вони посилаються, а також , з огляду на те, що ні позивачка та її представник, а також сам відповідач ОСОБА_7, будучи належним чином повідомленими про розгляд справи, у судові засідання не з"являлись, апеляційний суд на підставі п.4 ч.1 ст.169 ЦПК України суд визнав за необхідне викликати для особистих пояснень ОСОБА_7, який у судове засідання так і не з"явився, та ОСОБА_2, яка на виклик за ухвалою у судове засідання з"явилась, але спростовуючи свою причетність до вчинення дій по оформленню недостовірних документів щодо фактичного проживання її та дітей, пояснила лише про те, що вона нічого не знала, належними та допустимими доказами фактів, засвідчених в офіційних довідках щодо місця реєстрації та проживання неповнолітніх дітей не спростувала. Щодо її особистої заяви про згоду на приватизацію квартири ОСОБА_7 та її фактичного місця проживання у той період, пояснила, що вона писала її, але на вимогу ОСОБА_7 . Також пояснила, що після задоволення судом першої інстанції позову, заявленого в інтересах неповнолітніх, ні позивачка ні особисто старша їх донька, ОСОБА_5, яка на даний час вже є повнолітньою, але яку суд апеляційної інстанції позбавлений процесуальної можливості залучити до участі у справі, правом на приватизацію, відновленим на підставі цього рішення так і не скористались, квартира залишається у їх користуванні, але не приватизованою.

За змістом ст. ст.1,ч.1 ст.5, ст.8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» у редакції чинній на час приватизації, наймачі квартир ( будинків) державного житлового фонду та члени їх сімей, які постійно проживають у квартирі разом з наймачем або за яким зберігається право на житло, мають право на приватизацію займаних квартир шляхом передачі їм цих квартир в спільну сумісну або часткову власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім»ї, які постійно мешкають у даній квартирі , у тому числі, тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло, на підставі рішення відповідного органу. Відповідно до правил ст. 242 ЦК України, законними представниками неповнолітніх являються їх батьки зобов"язані вирішувати ці питання з врахуванням інтересів неповнолітніх.

Крім того, відповідно до п.21 Положення про порядок передачі квартир у ( будинків) у власність громадян у довідці про склад сім"ї, яка додається до заяви про приватизацію, вказуються члени сім"ї наймача, які прописані та мешкають разом з ним, а також, тимчасово відсутні, за якими зберігається право на житло.

Згідно ст.12 Закону України "Про основи соціального захисту бездомних громадян і безпритульних дітей" ( у редакції чинній на момент приватизації) органи опіки та піклування здійснюють контроль за дотриманням батьками та особами, які їх замінюють, житлових прав і охоронюваних законом інтересів дітей. Для здійснення будь-яких правочинів стосовно нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, потрібна попередня згода органів опіки та піклування.

Тому, одним із правочинів, які не можуть вчиняти батьки, або особи, які їх замінюють, без дозволу органу опіки та піклування, відповідно до ст. 177 СК України, ст. 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян і безпритульних дітей» та ч. 3 ст. 17 Закону України "Про охорону дитинства" є відмова від майнових прав дитини, до яких відноситься й право користування жилим приміщенням.

Проте, виходячи із змісту ст. 8 Закону України „ Про приватизацію державного житлового фонду", п.21 Положення про порядок передачі квартир у ( будинків) у власність громадян та, ґрунтуючись на доказах, наявних у справі, апеляційним судом встановлено, що неповнолітні ОСОБА_5 1996 року народження та ОСОБА_6, 2006 року народження, не були зареєстровані і не проживали в АДРЕСА_1, так як були зареєстровані і проживали за іншою адресою разом з позивачкою після її розлучення з відповідачем. Обставин, та доказів на обґрунтування обставин, які б свідчили, що не проживання дітей у спірній квартирі було тимчасовим і за ними зберігалось право на житло у спірній квартирі відповідно приписів до ст.71,72 ЖК України на час оформлення приватизації, також не встановлено.

Отже, суд першої інстанції, безпідставно визнавши встановленим, що неповнолітні діти позивачки та вона сама проживали у АДРЕСА_1 на момент приватизації, тобто, фактично визнавши, що неповнолітні також мали право на отримання у власність в порядку приватизації частину спірної квартири, безпідставно визнав встановленим факт, який не був підтверджений будь якими належними та допустимими доказами.

А встановивши такий факт, керуючись положеннями ст. 177 СК України , та ч. 2 ст. 17 і ч.2,3 ст.18 Закону України "Про охорону дитинства", дійшов помилкового висновку, що право неповнолітніх дітей позивачки були порушенні, приватизація квартири ОСОБА_7 проведена без дозволу органу опіки та піклування (оскільки рішення органу опіки та піклування мало ознаки фіктивності), розцінивши дії відповідача, як такі, що спрямовані на відмову від майнових прав дітей.

Відповідно до змісту ст.309 ЦПК України, апеляційний суд скасовує рішення суду першої інстанції та ухвалює нове або змінює його, якщо рішення ухвалене при неповному з"ясуванні обставин справи, що мають значення для справи, при недоведеності обставин, які мають значення для справи, які суд вважав встановленими, при невідповідності висновків суду фактичним обставинам, або якщо рішення ухвалене з порушенням чи неправильним застосуванням норм матеріального або процесуального права.

З встановленого апеляційним судом вбачається, що спірні правовідносини дійсно виникли з питань реалізації особами права на отримання безкоштовно у власність квартир державного житлового фонду, у тому числі, реалізації таких прав неповнолітніх. Проте, до спірних правовідносин, у зв"язку з неповнотою з"ясування обставин, які мають значення для справи, та неправильним встановленням таких обставин, було невірно застосовано Закон, яким регулюються спірні правовідносини, що призвело до ухвалення помилкового рішення, яке не може залишатись у силі.

Крім того, відмовляючи у позові, суд апеляційної інстанції враховує, що Закон України „Про основи соціального захисту бездомних громадян і безпритульних дітей» та „ Про охорону дитинства" захищає житлові права дітей у разі їх дійсного, а не формального тимчасового штучного порушення цих прав їх батьками, а також, що оскаржуваним рішенням, у результаті неповноти з"ясування всіх обставин справи, не було встановлено, що спірна квартира перебувала в іпотеці, отже було порушено право Банку приймати участь у справі, оскільки рішення впливає на право Банку щодо вирішення питання про стягнення заборгованості за кредитним договором шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки - квартиру АДРЕСА_1, про що свідчить наявна у справі копія рішення від 26.09. 2014 року.

Керуючись ст.ст. 209, 218, 303, 307, п.1-4 ч.1 ст.309, 314, 316, 317, 319 ЦПК України, апеляційний суд,

В И Р І Ш И В:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Альфа-банк» задовольнити.

Рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 27 березня 2012 року скасувати.

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 , яка діє в інтересах дітей - ОСОБА_5 та ОСОБА_6 до ОСОБА_7, Деснянської районної у місті Чернігові ради, управління квартирного обліку та приватизації житлового фонду Чернігівської міської ради, про визнання незаконним розпорядження органу приватизації та свідоцтва про вправо власності на житло, відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий:Судді: