Заводський районний суд м. Запоріжжя
Справа № 332/1576/15-ц
Провадження №: 2/332/671/15
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 липня 2015 р. Заводський районний суд м. Запоріжжя у складі:

головуючий суддя Шалпегіна О.Л.,

при секретарі Чухрай М.М.

за участю:

позивача ОСОБА_1

відповідача ОСОБА_2

представника третьої особи ОСОБА_3

третьої особи ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщені суду у м. Запоріжжі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, який діє у своїх інтересах та інтересах неповнолітнього ОСОБА_5, треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору ОСОБА_4, Орган опіки та піклування районної адміністрації Запорізької міської ради по Заводському району, Управління Державної міграційної служби України в Запорізькій області, Запорізька міська рада, Міське комунальне підприємство «Основаніє» про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням,

в с т а н о в и в:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом про визнання ОСОБА_2 та неповнолітнього ОСОБА_5 такими, що втратили право користування житловим приміщенням.

В процесі судового розгляду до участі у справі у якості третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору були залучені: ОСОБА_4 як наймач спірного житла, Запорізьку міську раду як власника будинку, де знаходиться спірна квартира та Міське комунальне підприємство «Основаніє», як житловий орган на балансі та техобслуговуванні якого перебуває житловий будинок, в якому розташована спірна квартира у багатоповерховому житловому будинку.

Позивач ОСОБА_6 в судовому засіданні підтримав заявлені позовні вимоги у повному обсязі, в обґрунтування яких зазначив, що відповідач вже вісім років не проживає у квартирі за адресою: м. Запоріжжя, вул. Соціалістична, б. 14, кв. 278. Після того, як відповідач одружився, він забрав телевізор, диван та пішов з квартири. Після цього він навідується до спірного житла 3-4 рази на рік, заходив у гості. Участі в оплаті комунальних послуг ОСОБА_2 не бере, що є важким тягарем для бюджету позивача. Один чи два роки тому відповідач сплатив тільки сто гривень за утримання житла. Також через реєстрацію сина у квартирі, позивач, на його думку, позбавлений можливості оформити субсидію, але, офіційної відмови від управління праці та соціального захисту населення, він з цього питання не отримував. На теперішній час позивач планує ініціювати питання приватизації спірної квартири, але не бажає, щоб відповідач брав у цьому участь. Позивач побоюється, що дружина ОСОБА_2 в такому випадку заявить свої права на житло. Позивач заявив, що з сином на теперішній час склались неприязні стосунки через те. що він одружився на жінці, яка мала дитину. Мати відповідача була категорично проти цього шлюбу. Онука ОСОБА_5 позивач любить, але з сином та невісткою стосунки не склались.

Враховуючи викладене, позивач відповідно до ст. 71 ЖК УРСР просив визнати ОСОБА_2 та неповнолітнього ОСОБА_5 такими, що втратили право користування житловим приміщенням за адресою: м. Запоріжжя, вул. Соціалістична, б. 14, кв. 278.

Відповідач ОСОБА_2, який діє у своїх інтересах та інтересах неповнолітнього ОСОБА_5, під час розгляду справи, позовні вимоги ОСОБА_1 не визнав та просив суд відмовити у їх задоволені. В обґрунтування заперечень проти позову, відповідач зазначив, що дійсно після реєстрації шлюбу він став проживати окремо від батьків. Спочатку у квартирі за адресою: м. Запоріжжя, вул. Соціалістична. б. 14, кв. 272, яка належала тещі, потім винаймали з дружиною житло. Ще до реєстрації шлюбу, стосунки з батьками у відповідача погіршились. У матері з невісткою склались неприязні стосунки, вона була проти укладання шлюбу з жінкою, яка вже має дитину. Ще у вересні 2006 року батько забрав у нього ключі від спірної квартири. Що стосується витрат на утримання житла, то батьки їх сплачують за показами лічильників, а він ці комунальні послуги не споживає. Два роки тому він оплачував за житло та з березня по червень 2015 року оплатив за вивіз сміття. Також відповідач зазначив, що неприязні стосунки з батьками та відсутність ключів від вхідної двері спірного житла є перешкодами у користуванні ним квартирою. Інтересу до житла він не втратив, бажає взяти участь у його приватизації. У 2003-2005 роках він зробив капітальний ремонт санвузла та кухні, замінив вхідні двері. З цією метою він брав кредит, який виплачував самотужки.

Третя особа ОСОБА_4 у судовому засідання пояснила, що позивач є її чоловіком, а відповідачі сином та онуком. Всі вони є наймачами квартири за адресою: м. Запоріжжя, вул. Соціалістична, б. 14, кв. 278. Але, ОСОБА_4 вважає, що онук ОСОБА_5 був незаконно зареєстрований за вказаною адресою, оскільки ні вона, ні її чоловік не надавали згоди на проведення вказаних дій. З 2007 року син не проживає у спірній квартирі. Після реєстрації шлюбу він почав робити ремонти житла, де проживав з дружиною, брав кредити для цього. А з батьками він перестав спілкуватись, на теперішній час відносини вони не підтримують. Також відповідач не бере участі у оплаті житлово-комунальних послуг, лише у березні 2015 року сплатив квитанцію на 60 грн. за вивезення сміття. Враховуючи викладене, ОСОБА_4 просила суд задовольнити позов ОСОБА_7 та визнати ОСОБА_2 з його неповнолітнім сином - ОСОБА_5 такими, що втратили право користування житловим приміщенням за адресою: м. Запоріжжя, вул. Соціалістична, б. 14, кв. 278, оскільки вони не проживають у квартирі більше семи років.

Представник третьої особи - Органу опіки та піклування районної адміністрації Запорізької міської ради по Заводському району в судовому засіданні 18.06.2015 р. заперечувала проти задоволення позовних вимог ОСОБА_1 та зазначила, що відповідно до Конвенції про права дитини, права дитини на житло повинні дотримуватись. Відповідач зі своїм малолітнім сином не проживають у спірному житлі з поважної причини, а саме через неприязні стосунки з батьками через невістку. Оскільки квартира належить до державного житлового фонду, відповідачі мають надане законом право участі у приватизації квартири. Комісія з питань захисту прав дитини районної адміністрації Запорізької міської ради по Заводському району рішенням від 14.05.2015 р. доручила їй заперечувати проти позову ОСОБА_1 До судового засідання, яке відбулось 03.07.2015 р. представник Органу опіки та піклування районної адміністрації Запорізької міської ради по Заводському району не зявилась, надала суду заяву з проханням розглянути справу у її відсутності.

Представники третіх осіб - Управління Державної міграційної служби України в Запорізькій області та Міського комунального підприємства «Основаніє» до судового засідання не зявились, про час та місце його проведення були повідомлені у встановленому законом порядку. Надали суду заяву з проханням розглянути справу у відсутності представників вказаних установ. У вирішенні спору покладаються на рішення суду.

Представник третьої особи Запорізької міської ради, повідомлений про день та час розгляду справи належним чином, не використав наданого законом права на участь у судовому засіданні. Причини неявки суду невідомі.

Вислухавши пояснення сторін, представника третьої особи - Органу опіки та піклування районної адміністрації Запорізької міської ради по Заводському району, третьої особи ОСОБА_4, вивчивши матеріали справи та дослідивши надані докази, суд встановив наступне.

Статтею 47 Конституції України закріплено право кожного на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Згідно з копією довідки № 959, виданої 09.04.2015 р. Міським комунальним підприємством «Основаніє» за адресою: м. Запоріжжя, вул. Соціалістична, б. 14, кв. 278 зареєстровані: наймач житла ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1 та члени його сімї: дружина ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2, син ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_3, онук ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_4 (а.с. 7).

Вказане житлове приміщення відноситься до комунального житлового фонду.

З урахуванням викладеного, відповідач ОСОБА_2 набув право користування спірним житловим приміщенням, оскільки вселився та був зареєстрований у ньому в установленому порядку, як член сімї наймача ОСОБА_1

Місце реєстрації неповнолітнього сина відповідача ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_4 було визначено відповідно до вимог ч. 4 ст. 29 ЦК України, оскільки місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я, в якому вона проживає.

Також судом встановлено та сторонами не оспорювалось, що ОСОБА_2 певний час, а саме з 2007 року у квартирі АДРЕСА_1 не мешкає, тобто не використовує житло за цільовим призначенням - для проживання.

Наведені обставини визнані в судовому засіданні сторонами, у звязку з чим відповідно до положень ч. 1 ст. 61 ЦПК України не підлягають доказуванню.

В обґрунтування заявлених позовних вимог ОСОБА_1 було зазначено про непроживання відповідача ОСОБА_2 з 2007 року у спірній квартирі без поважних причин та той факт, що останній не бере участі в оплаті житлово-комунальних послуг за користування цим житлом.

Статтею 71 ЖК УРСР передбачена можливість збереження жилого приміщення за відсутніми наймачами або членами їх сімей протягом шести місяців або протягом більш тривалого часу при наявності конкретних обставин, перелічених також в ст. 71 цього ж кодексу, зокрема - призову на строкову військову службу, тимчасовий виїзд з постійного місця проживання за умовами і характером роботи або у звязку з навчанням, поміщенням дитини (дітей) на виховання в дитячий заклад, до родичів, опікуна чи піклувальника, виїздом у звязку з виконанням обовязків опікуна (піклувальника), влаштування непрацездатних осіб, у тому числі дітей-інвалідів, у будинку-інтернаті та іншій установі соціальної допомоги, виїзду на лікування в лікувально-профілактичний заклад, взяття під варту або засудження).

Відповідно до Основ житлового законодавства Союзу РСР і союзних республік законодавством Союзу РСР і Української РСР може бути встановлено й інші умови і випадки збереження жилого приміщення за тимчасово відсутніми громадянами на більш тривалий строк.

Згідно з розясненнями, що містяться у п. 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 12.04.1985 р. «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» у справах щодо визнання наймача або члена його сімї таким, що втратив право на користування жилим приміщенням, необхідно зясувати причини його відсутності понад встановлені строки. В разі їх поважності (перебування у відрядженні, в осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сімї тощо) суд може продовжити пропущений строк.

З зазначеного випливає, що законодавство не містить вичерпного переліку підстав, які вважаються поважними причинами відсутності за місцем мешкання понад шість місяців, і за наявністю яких особа не може бути визнана такою, що втратила право на користування житловим приміщенням. Поважність причин відсутності особи за місцем мешкання, визначаються судом у кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи.

Під час розгляду справи було встановлено, що відповідач не проживає в жилому приміщенні з 2007 року. Але відповідач в судовому засіданні заявив, що інтересу щодо користування житлом він не втратив. Вважає квартиру своїм житлом, де провадив ремонт. На теперішній час він має намір взяти участь у його приватизації разом з неповнолітнім сином, який на законних підставах був зареєстрований у квартирі.

Як сторони, так і третя особа ОСОБА_4 під час розгляду справи підтвердили факт наявності між ними неприязних стосунків, останнім часом вони практично не спілкуються. Вказане відбулось через те, що ОСОБА_2 зареєстрував шлюб з жінкою, яка вже мала дитину. У матері відповідача з невісткою стосунки не склались з перших днів знайомства.

Сторони заявили про неможливість їх спільного проживання та спільне користування квартирою.

З урахуванням викладеного, суд визнає неприязні стосунки, які склались між відповідачем та його батьками поважними причинами не проживання ОСОБА_2 за адресою: м. Запоріжжя, вул. Соціалістична, б. 14, кв. 278.

Крім того, судом достовірно встановлено, що відповідач не проживає у спірній квартирі понад встановлений ст. 71 ЖК УРСР строк, але не втратив інтересу щодо користуванням ним, бажає взяти участь у приватизації квартири, оскільки вказане право йому гарантоване законом.

Розглядаючи позовні вимоги ОСОБА_1 про визнання неповнолітнього ОСОБА_5 таким, що втратив право користування житлом, суд також враховує наступне.

Відповідно до Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року (ратифікована Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 р. № 789-X11) дитина, з огляду на його фізичну й розумову незрілість вимагає спеціального захисту й турботи, включаючи належний правовий захист, як до так і після народження.

Статтями 18 Закону України «Про охорону дитинства» встановлено, що діти - члени сім'ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Органи опіки та піклування зобов'язані здійснювати контроль за додержанням батьками або особами, які їх замінюють, майнових та житлових прав дітей.

Суд враховує той факт, що Орган опіки та піклування районної адміністрації Запорізької міської ради по Заводському району заперечує проти задоволення позовних вимог ОСОБА_1 в частині, що стосується малолітньої дитини (а.с. 64). Вказане рішення комісії з питань захисту прав дитини суд вважає обґрунтованим та таким, що відповідає інтересам дитини.

На підставі викладеного, позов ОСОБА_1 про визнання ОСОБА_2 та неповнолітнього ОСОБА_5 на підставі ст. 71 ЖК УРСР такими, що втратили право користування житловим приміщенням є необґрунтованим та таким, що задоволенню не підлягає.

Вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд виходить з наступного.

У звязку із залишенням позову без задоволення та відсутністю судових витрат, понесених відповідачем, судові витрати відповідно до вимог ч. 4 ст. 88 ЦПК України відшкодуванню не підлягають.

Керуючись ст.ст. 11, 60, 88, 212-215 ЦПК України, суд

в и р і ш и в:

Відмовити ОСОБА_1 у задоволені позову до ОСОБА_2, який діє у своїх інтересах та інтересах неповнолітнього ОСОБА_5, треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору ОСОБА_4, Орган опіки та піклування районної адміністрації Запорізької міської ради по Заводському району, Управління Державної міграційної служби України в Запорізькій області, Запорізька міська рада, Міське комунальне підприємство «Основаніє» про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням.

Вступна та резолютивна частини рішення виготовлені в нарадчій кімнаті та проголошені 03.07.2015 р. Повний текст рішення виготовлено 06.07.2015 р.

Рішення суду може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Запорізької області через Заводський районний суд м. Запоріжжя протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя О.Л.Шалпегіна