Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 липня 2015 року Подільський районний суд міста Києва у складі:

головуючого судді - Сербіної Н. Г. ,

при секретарі - Гончарук Л. В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Київської міської ради про визнання права власності на спадкове майно в порядку спадкування за законом, -

В С Т А Н О В И В :

Позивачка звернулася до суду з вищевказаним позовом. Свої вимоги обґрунтовує тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_2, який на момент смерті був зареєстрований та постійно проживав за адресою: АДРЕСА_1.

Після смерті ОСОБА_2 відкрилась спадщина, яка складається з нерухомого майна - квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1.

Починаючи з квітня 2002 року позивачка проживала з ОСОБА_2 однією сім'єю без реєстрації шлюбу, за вказаною адресою, разом з ними проживала її донька ОСОБА_4. Разом з померлим вони вела спільне господарство, мали спільний сімейний бюджет, були пов'язані спільним побутом, мали спільні права та обов'язки подружжя. В той час, коли покійний перебував на стаціонарному лікуванні, позивачка доглядала за ним. Її донька називала покійного «батьком». На момент відкриття спадщини разом вони прожили однією сім»єю 12 років.

Також вона доглядала за матір'ю померлого, ОСОБА_5, під час її хвороби і до самої смерті, до ІНФОРМАЦІЯ_2.

На даний час позивачка проживає в квартирі померлого, де і раніше проживала з ним, продовжує утримувати спадкове майно, сплачує комунальні послуги.

Шлюб з покійним вона не реєструвала, тому у неї відсутні документи, які б підтвердили факт родинних відносин з спадкодавцем, а тому вона не може реалізувати своє право в органах нотаріату.

Зазначає, що вона зверталася до суду, в порядку окремого провадження, для встановлення факту постійного проживання із спадкодавцем з квітня 2002 р. до моменту його смерті, з метою звернення до нотаріальної контори для оформлення спадщини, що відкрилась після смерті ОСОБА_2, однак, її заява була залишена без розгляду, оскільки є спір про право.

Вважає, що вона є спадкоємцем четвертої черги, інших спадкоємців після смерті ОСОБА_2 немає, заповіт останнім не складався.

Просить визнати за нею, в порядку спадкування за законом, як спадкоємця четвертої черги, після померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2, право власності на квартиру АДРЕСА_1.

Позивачка та її представники в судовому засіданні позов підтримали з тих же підстав, просили його задовольнити.

Представник відповідача у судовому засіданні проти позову заперечувала та просила в його задоволенні відмовити.

Заслухавши пояснення позивачки, її представників, представника відповідача, допитавши свідка та вивчивши матеріали справи суд приходить до наступних висновків.

У судовому засіданні встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_2, про що свідчить копія свідоцтва про смерть ( а.с. 6).

За життя йому на праві приватної власності належала квартира АДРЕСА_1 ( а.с.7- витяг про державну реєстрацію прав).

Позивачка просить встановити факт постійного проживання з померлим з квітня 2002 року по ІНФОРМАЦІЯ_1.

Відповідно до ст.60 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 цього кодексу. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Як зазначається в статті 57 Цивільного процесуального кодексу України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

Письмовими доказами є будь-які документи, акти, довідки, листування службового або особистого характеру або витяги з них, що містять відомості про обставини, які мають значення для справи. (ч.1 ст.64 Цивільного процесуального кодексу України).

Згідно ст. 1216 Цивільного кодексу України, спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Відповідно до ст.1217 Цивільного кодексу України спадкування здійснюється за заповітом та за законом.

За нормою частини першої статті 1258 Цивільного кодексу України визначено, що спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово.

Відповідно до ст. 1297 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов'язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно.

Згідно ст.. 1264 ЦК України у четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім»єю не менше як п»ять років до часу відкриття спадщини. В цьому випадку при відкритті спадщини потрібно довести, що особа проживала зі спадкодавцем однією сім»єю не менше як п»ять років.

За приписами ст. 3 СК України сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки. Сім'я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства.

Пункт 21 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику у справах про спадкування» від 30.05.2008 року №7 зазначає, що при вирішенні спору про право на спадщину осіб, які проживали зі спадкодавцем однією сім»єю не менше як п»ять років до часу відкриття спадщини, судам необхідно враховувати правила частини 2 статті 3 Сімейного Кодексу України про те, що сім»ю складають особи, які спільно проживають, пов»язані спільним побутом, мають взаємні права та обов»язки. Зазначений п»ятирічний строк повинен виповнитися на момент відкриття спадщини і його необхідно обчислювати з урахуванням часу спільного проживання зі спадкодавцем однією сім»єю.

До числа спадкоємців четвертої черги не входить особа, яка хоча і проживала спільно зі спадкодавцем, але перебувала у зареєстрованому шлюбі з іншою особою.

Позивачкою не надано суду будь-яких доказів того, що вона та спадкодавець постійно проживали разом в квартирі АДРЕСА_1, вели спільне господарство, мали взаємні права та обов»язки, не перебували в зареєстрованому шлюбі з іншими особами.

Що стосується наданих позивачкою письмових пояснень ОСОБА_6, ОСОБА_7 та ОСОБА_8, то вказані пояснення не можуть бути належним доказом, оскільки вказані особи не допитувались у судовому засіданні в якості свідків, будь-яких клопотань про їх допит позивачкою та її представниками не заявлялось.

Відповідно до паспорта ОСОБА_1 місцем її реєстрації є АДРЕСА_2.

Крім того, відповідно до ст.. 156 ЖК України повнолітні члени сім»ї власника квартири зобов»язані брати участь у витратах по утриманню квартири і прибудинкової території та проведенні ремонту.

Будь-яких доказів того, що позивачка брала участь у витратах по утриманню квартири не надано, інформація щодо нарахування плати за комунальні послуги на позивачку у спірній квартирі відсутня.

В якості доказів позивачкою надано суду квитанції про сплату за комунальні послуги та інші платежі за адресою АДРЕСА_1, за період з листопада 2014 року по березень 2015 року ( а.с. 65-72). Однак, вказані платежі позивачка здійснювала вже після смерті спадкодавця, тому вказані квитанції не можуть бути належним доказом що підтверджують факт проживання позивачки та спадкодавця однією сім»єю як чоловіка та жінки без шлюбу протягом п»яти років.

У судовому засіданні позивачка пояснила, що вона займалась похованням спадкодавця, на підтвердження чого надала додаток №1 до договору - замовлення №8.41597К від 01.03.2014 року, довідку на одержання праху та квитанцію про сплату 1384.30 грн. ( а.с.61-63).

Однак, суд вважає, що ця обставина сама по собі не може свідчити про проживання позивачки та спадкодавця однією сім»єю як чоловіка та жінки без шлюбу протягом п»яти років.

У судовому засіданні свідок ОСОБА_9 пояснив, що позивачка з 2001 року проживала з померлим ОСОБА_2 по день його смерті, у них склались сімейні відносини. Однак, суд критично відноситься до даних показів, оскільки вони не підтверджуються зібраними по справі доказами.

Враховуючи викладене, суд вважає, що позивачкою не доведено у судовому засіданні наявність між нею та померлим ОСОБА_2 взаємних прав і обов»язків, ведення спільного бюджету, облаштування та ведення сімейного побуту, що передбачає поняття «сім»я», а отже не доведено факту проживання однією сім»єю як чоловіка та жінки без шлюбу протягом п»яти років.

Відповідно до ст.. 392 ЦК України власник майна може пред»явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Згідно п.23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 20.05.2008 року №7 «Про судову практику у справах про спадкування» свідоцтво про право на спадщину видається за письмомою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають.

Як зазначено у п.1,3.1 листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.05.2013 року № 24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування суду слід звернути увагу на наявність в матеріалах справи обґрунтованої постанови про відмову нотаріуса у вчиненні нотаріальної дії, зокрема, відмови у видачі свідоцтва про право на спадщину. Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових справ у нотаріальному порядку. Якщо спадкоємець не прийняв спадщину, його вимоги про визнання права власності на спадкове майно не підлягають задоволенню судом. Прийняття спадщини спадкоємцем, який звертається з вимогою про визнання права власності на спадкове майно, має встановлюватись належними доказами, зокрема, копіями документів із спадкової справи.

Позивачка в судовому засіданні пояснила, що вона не зверталась до нотаріальної контори з приводу видачі свідоцтва про право на спадщину.

Враховуючи наведене, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги позивачки не знайшли свого підтвердження у судовому засіданні, а тому в задоволенні позову слід відмовити.

На підставі викладеного, ст.. ст. 321, 328, 392, 1216, 1217, 1224, 1258, 1259, 1264,1297 Цивільного кодексу України, Постанови № 7 Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 року «Про судову практику у справах про спадкування», керуючись ст. ст. 10, 11, 57-61, 88, 209, 212-215, 218 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В :

В задоволенні позову ОСОБА_1 до Київської міської ради про визнання права власності на спадкове майно в порядку спадкування за законом - відмовити.

Рішення може бути оскаржене до Апеляційного суду м. Києва через Подільський районний суд м. Києва протягом 10 днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя Н. Г. Сербіна