АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/6188/15 Справа № 201/3191/15 Головуючий у 1 й інстанції - Батманова В.В. Доповідач - Міхеєва В.Ю.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 червня 2015 року м. Дніпропетровськ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:

головуючого Міхеєвої В.Ю.

суддів Свистунової О.В., Ремеза В.А.

за участю секретаря Видюкової Ю.С.

розглянула у відкритому судовому засіданні в місті Дніпропетровську

апеляційну скаргу ОСОБА_2

на рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 14 квітня 2015 року по справі

за позовною заявою Публічного акціонерного товариства «Державний експортно-імпортний банк України» в особі філії АТ «Укрексімбанк» в місті Дніпропетровську до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості,-

ВСТАНОВИЛА:

У березні 2015 року позивач звернувся до суду з позовом до відповідачки про стягнення заборгованості за кредитним договором № 5007С52 від 22 червня 2007 року, укладеним між банком та ОСОБА_2 (далі - Кредитний договір), відповідно до умов якого позивач надав позичальнику кредит в сумі 34600,00 доларів США зі сплатою процентів за користування кредитом у валюті кредиту, з кінцевою датою погашення 20 червня 2014 року, для фінансування поточних потреб.

Додатковим договором від 14 лютого 2008 року № 5007С52-1 до Кредитного договору від 22 червня 2007 року сторони збільшили суму кредиту та встановили її в розмірі 100000,00 доларів США із щомісячною сплатою процентів за користування кредитом у розмірі процентної ставки LIBOR (12m) + 10,28 % річних, але не нижче 14 % річних.

Взяті на себе зобов'язання стосовно своєчасного повернення суми отриманого кредиту та своєчасної сплати нарахованих за користування кредитними коштами процентів відповідачка не виконала, у зв'язку з чим станом на 19 лютого 2015 року заборгованість за Кредитним договором становить 23216,64 доларів США та пеня - 135448,51 грн., які позивач просив стягнути з ОСОБА_2

Заочним рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 14 квітня 2015 року позовні вимоги ПАТ «Державний експортно-імпортний банк України» в особі філії АТ «Укрексімбанк» в місті Дніпропетровську (далі - Банк) задоволені. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Ухвалою Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 15 травня 2015 року заяву ОСОБА_2 про перегляд заочного рішення залишено без задоволення.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2, посилаючись на порушення норм матеріального і процесуального права, просить скасувати рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 14 квітня 2015 року та ухвалити нове, відмовивши повністю у задоволенні позовних вимог.

Перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню, а рішення суду - залишенню без змін з наступних підстав.

Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції виходив з обставин невиконання відповідачкою умов Кредитного договору, предметом якого є іноземна валюта.

Колегія суддів з висновками суду першої інстанції погоджується, оскільки вони ґрунтуються на нормах матеріального права та обставинах, встановлених судом.

Згідно зі ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та закону. Нормами ст. ст. 610 - 611 ЦК України передбачено, що у разі порушення зобов'язання настають передбачені законом наслідки.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що на підставі заяви ОСОБА_2 від 18 червня 2007 року про надання кредиту у сумі 34600 доларів США, 22 червня 2007 року між позивачем та відповідачкою було укладено Кредитний договір № 5007С52, відповідно до умов якого позивач надав позичальнику кредит в сумі 34600 доларів США зі сплатою процентів за користування кредитом у валюті кредиту, з кінцевою датою погашення 20 червня 2014 року, для фінансування поточних потреб (а.с.14-19, 31).

Відповідно до Додаткового договору № 5007С52-1 від 14 лютого 2008 року до Кредитного договору від 22 червня 2007 року (далі - Додатковий договір) було збільшено суму кредиту та встановлено її в розмірі 100000 доларів США із щомісячною сплатою процентів за користування кредитом у валюті кредиту у розмірі річної процентної ставки, яка визначається наступним чином: LIBOR (12m) + 10,28 % річних, але не нижче 14 % річних (а.с.26-29).

Пунктами 2.4.1, 2.4.2 Статті 2 Кредитного договору з урахуванням редакції цих пунктів, викладених у Додатковому договорі передбачено зобов'язання позичальника погасити Кредит на рахунок, зазначений у підпункті 2.3.1 Договору у строк, зазначений у пункті 2.1 Договору (до 20 червня 2014 року). Погашення Кредиту позичальник повинен здійснювати у валюті кредиту у строки та у сумах, визначених Графіком надання та погашення Кредиту за договором. Строки, передбачені Графіком надання та погашення Кредиту за договором, є обов'язковими для виконання позичальником.

У разі порушення строків погашення Кредиту, вказаних у Графіку надання та погашення Кредиту за договором, процентів та платежів за цим Договором, позичальник сплачує Банку за кожний день прострочення, включаючи день платежу, пеню у розмірі подвійної ставки Національного банку України за кожний день прострочення, що діяла у період, за який сплачується пеня. Пеня нараховується на суму прострочених платежів починаючи з дати виникнення простроченої заборгованості за Кредитом включно, процентами та платежами за цим Договором у повному обсязі та підлягає сплаті на відповідний рахунок, відкритий Банком.

Позивач свої зобов'язання за Кредитним договором виконав, що підтверджується випискою з рахунку (а.с.4,5).

У зв'язку з невиконанням відповідачкою зобов'язань за Кредитним договором, на її адресу 30 липня 2014 року позивач направив вимогу про погашення заборгованості, яка згідно повідомлення про вручення поштового відправлення була отримана ОСОБА_2, однак не виконана (а.с.35-37).

Через невиконання позичальником взятих на себе зобов'язань за Кредитним договором стосовно своєчасного повернення суми отриманого кредиту та своєчасної сплати нарахованих за користування кредитними коштами процентів, станом на 19 лютого 2015 року утворилася заборгованість, яка згідно розрахунку позивача становить 23216,64 доларів США, та 135448,51 грн., з яких: прострочена заборгованість за кредитом - 21118,68 доларів США; прострочена заборгованість по процентам за користування кредитом - 756,95 доларів США; пеня за основним боргом - 134706,89 грн.; пеня за процентами - 741,62 грн.; 3% річних від простроченої суми боргу - 1341,01 долар США (а.с.32-33).

Беручи до уваги, що банк, звертаючись з позовом, просив стягнути з відповідачки заборгованість за кредитом та заборгованість по процентам відповідно до умов Кредитного договору у доларах США, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції щодо стягнення такої заборгованості на користь позивача у валюті кредиту відповідає нормам матеріального права та умовам Кредитного договору.

Враховуючи, що положення ч. 2 ст. 192, ч. 3 ст. 533 ЦК України, Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання та валютного контролю» № 15-93 (далі - Декрет КМУ) можуть бути застосовані тільки при вирішенні питання про стягнення основної заборгованості за кредитом та стягнення процентів за користування валютним кредитом, та не підлягають застосуванню при вирішенні питання про стягнення пені, суд першої інстанції вірно стягнув з відповідачки на користь Банку нараховану відповідно до умов Кредитного договору пеню у національній валюті України.

Доводи апеляційної скарги щодо неправильного застосування судом першої інстанції норм матеріального права, зокрема, неврахування того, що Цивільний кодекс України розрізняє валюту зобов'язання та еквівалент зобов'язання, а також валюту зобов'язання та валюту виконання зобов'язання, у зв'язку з чим рішення суду щодо стягнення з відповідачки заборгованості по кредиту в іноземній валюті суперечить законодавству, колегія суддів відхиляє як безпідставні, виходячи з наступного.

Статтею 99 Конституції України встановлено, що грошовою одиницею України є гривня. При цьому Основний закон не встановлює обмежень щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав.

Відповідно до ст. 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Тобто відповідно до законодавства гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, однак обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України.

Основним законодавчим актом, який регулює правовідносини у сфері валютного регулювання та валютного контролю є Декрет КМУ.

Статтею 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

При цьому ст. 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність» установлено, що кошти - це гроші у національній або іноземній валюті чи їх еквівалент. Статті 47 та 49 цього Закону визначають операції банків із розміщення залучення коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик як кредитні операції незалежно від виду валюти, яка використовується. Указані операції здійснюються на підставі банківської ліцензії.

Порядок надання дозволу НБУ на банківські операції та генеральних ліцензій установлюється також Положенням про порядок видачі банкам банківських ліцензій, письмових дозволів та ліцензій на виконання окремих операцій, затвердженим постановою Правління НБУ від 17 липня 2001 року N 275, у п. 5.3 якого зазначено, що письмовий дозвіл на здійснення операцій з валютними цінностями, що перераховані в цьому Положенні, є генеральною ліцензією на здійснення валютних операцій згідно з Декретом КМУ.

Відповідно до ст. 5 Декрету КМУ операції з валютними цінностями здійснюються на підставі генеральних та індивідуальних ліцензій НБУ. Операції з валютними цінностями банки мають право здійснювати на підставі письмового дозволу (генеральна ліцензія) на здійснення операцій з валютними цінностями згідно з п. 2 ст. 5 цього ж Декрету.

Аналізуючи наведені норми матеріального права, колегія суддів дійшла висновку, що банк як фінансова установа, отримавши в установленому законом порядку банківську ліцензію та відповідний письмовий дозвіл на здійснення операцій з валютними цінностями, який є генеральною ліцензією на валютні операції, має право здійснювати операції з надання кредитів в іноземній валюті.

Щодо вимог підп. «в» п. 4 ст. 5 Декрету КМУ, який передбачає наявність індивідуальної ліцензії на надання і одержання резидентами кредитів в іноземній валюті, якщо терміни і суми таких кредитів перевищують встановлені законодавством межі, то на час виникнення спірних правовідносин законодавством не встановлено межі термінів і сум надання або одержання кредитів в іноземній валюті. Ця обставина не дозволяє стверджувати, що режим індивідуального ліцензування поширюється на валютні операції, пов'язані з наданням резидентами (банками та іншими фінансовими установами) кредитів в іноземній валюті іншим резидентам.

Відповідно до п. 1.5 Положення про порядок видачі НБУ індивідуальних ліцензій на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу, затвердженого постановою Правління НБУ від 14 жовтня 2004 року N 483, використання іноземної валюти як засобу платежу на території України без індивідуальної ліцензії дозволяється, якщо ініціатором або отримувачем за валютною операцією є уповноважений банк (ця норма стосується лише операцій уповноваженого банку, на здійснення яких НБУ видав йому банківську ліцензію та письмовий дозвіл на здійснення операцій з валютними цінностями).

Таким чином, за відсутності нормативних умов для застосування режиму індивідуального ліцензування щодо вказаних операцій єдиною правовою підставою для здійснення банками кредитування в іноземній валюті згідно з вимогами ст. 5 Декрету КМУ є наявність у банку генеральної ліцензії на здійснення валютних операцій, отриманої в установленому порядку, тобто отримання письмового дозволу НБУ на операції, пов'язані з іноземною валютою.

У разі наявності в банку відповідної генеральної ліцензії або дозволу НБУ здійснення кредитних операцій у валюті не суперечить вимогам чинного законодавства України.

Такий правовий висновок викладений в постанові Верховного Суду України від 21 березня 2011 року у справі № 6-7ц11 та згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права та має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

Оскільки ПАТ «Державний експортно-імпортний банк України» на час укладення Кредитного договору отримав від Національного Банку України Банківську ліцензію № 2 від 25 грудня 2001 року, Дозвіл № 2-3 від 15 лютого 2005 року та додаток до Дозволу № 2-3 від 15 лютого 2005 року, якими йому надане право здійснювати банківські операції, визначені ч.1 та п.п.5-11 ч.2 ст.47 Закону України «Про банки і банківську діяльність», зокрема, здійснювати операції з валютними цінностями, вести рахунки клієнтів (резидентів та нерезидентів) в іноземній валюті, вести кореспондентські рахунки банків (резидентів і нерезидентів) в іноземній валюті, залучати та розміщувати іноземну валюту на валютному ринку України, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог.

Доводи апеляційної скарги, що судом першої інстанції через неналежне сповіщення було позбавлено можливості відповідачку брати участь у судовому розгляді справи, не можуть бути підставами для скасування правильного по суті рішення, оскільки право відповідачки надати свої заперечення проти позову та докази на їх підтвердження реалізовано шляхом апеляційного оскарження заочного рішення.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 314, 315 ЦПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 14 квітня 2015 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення і протягом двадцяти днів може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий

Судді