Головуючий суду 1 інстанції - ОСОБА_1
Доповідач - Романченко В.О.
Справа № 428/3601/15-ц
Провадження № 22ц/782/307/15
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 липня 2015 року колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Луганської області в складі:

Головуючого: Романченко В.О.

Суддів: Лісіциної А.І., Назарової М.В.

при секретарі: Коротенку С.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Сєвєродонецьку цивільну справу по апеляційній скарзі ОСОБА_2 на рішення Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 26 травня 2015 року за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про усунення перешкод в користуванні квартирою та виселенні із квартири без надання іншого приміщення,

в с т а н о в и л а:

В квітні 2015 року позивач ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_3 про усунення перешкод в користуванні квартирою та виселенні із квартири без надання іншого приміщення, в обґрунтування якого зазначила, що вона є власником квартири за адресою: м. Сєвєродонецк, вул.. Гагаріна буд. 74-б кв. кв.54. Відповідач її співмешканець та зареєстрований в квартирі за договором піднайму. З ним вона сумісно прожила 12 років. Останні 5 років відносини з відповідачем погіршились і проживати з ним стало не можливо, він її постійно ображає, влаштовує сварки, пошкодив меблі в квартирі. З цього приводу вона зверталась до міліції.

Як власник квартири, позивач просить усунути перешкоди в користуванні квартирою та виселити ОСОБА_3 з її квартири без надання іншого житлового приміщення.

Рішенням Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 26 травня 2015 року в задоволенні позовних вимог позивачу про усунення перешкод в користуванні квартирою та виселенні із квартири без надання іншого приміщення ОСОБА_3 відмовлено.

В апеляційній скарзі позивач ОСОБА_2 просить рішення суду першої інстанції скасувати, ухвалити нове рішення, яким задовольнити її позов з наведених, оскільки вважає, що вказані правовідносини мали бути врегульовані на підставі ст. 391 ГК України.

Вислухавши доповідача, пояснення сторін, які з`явились до суду апеляційної інстанції, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду 1 інстанції та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до наступного.

Згідно з вимогами ст.303 ч.1 ЦПК України, під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції.

Відповідно до вимог ст.10 ЦПК України, обставини цивільних справ встановлюються судом за принципом змагальності. Згідно ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів. Крім того, згідно ст. 60 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно із ст.ст.213,214 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним та обґрунтованим.

З матеріалів справи вбачається, що зазначені вимоги закону судом першої інстанції були виконані.

Судом встановлено, що позивач по справі ОСОБА_2 є власником квартири за адресою: АДРЕСА_1, що підтверджується договором дарування від 22.05.2002 року вказаної квартири ОСОБА_4 (а.с. 4). Згідно даних домової книги та довідки КП Єдиного розрахункового центру м. Сєвєродонецьку, ОСОБА_3 з 17.09.2002 року зареєстрований у спірній квартирі (а.с. 5-7).

З інформації Сєвєродонецького МВ ГУ МВС України вбачається, що як позивач ОСОБА_5, так і відповідач ОСОБА_3 впродовж 2013 року неодноразово звертались до міліції з заявами про вчинення протиправних дій один проти одного та з ними проводилися профілактичні бесіди.

Відмовляючи в задоволені позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивач ОСОБА_5 не обґрунтувала свої вимоги про виселення відповідача с посиланням на норми матеріального права, а доказів виселення його у порядку ст.116 ЖК України нею не надано та в суді таких доказів не добуто.

Колегія суддів вважає, що такий висновок суду першої інстанції відповідає вимогам закону та матеріалам справи.

Суд першоі інстанції в своєму рішенні обгрунтовано послався на положення ст.116 ЖК України, якою передбачено, що якщо наймач, члени його сім'ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення , або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого житлового приміщення.

Згідно Постанови Пленуму Верховного Суду України №2 від 12.04.1985 року з подальшими змінами «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України», у п.17 роз'яснено, що при вирішенні справ про виселення на підставі ст.116 ЖК осіб, які систематично порушують правила співжиття і роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі або будинку, слід виходити з того, що при триваючий антигромадській поведенці виселення винного може статися і при повторному порушенні, якщо раніше вжиті заходи попередження або громадського впливу не дали позитивних результатів. Маються на увазі, зокрема, заходи попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями виконкомів, а також заходи громадського впливу, вжиті громадськими організаціями за місцем роботи або проживання відповідача (незалежно від прямих вказівок з приводу можливого виселення).

Крім того, виходячи з офіційного характеру заходів запобігання і громадського впливу, які мають передувати виселенню наймача або членів його сім'ї на підставі ст.116 ЖК без надання іншого жилого приміщення, факт застосування заходів запобігання судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, виконавчими комітетами, іншими уповноваженими органами, а заходів громадського впливу - органами самоорганізації населення (будинкові, вуличні, квартальні комітети, тощо), повинні підтверджуватися письмовими доказами. Неправомірна поведінка правопорушника повинна створювати об'єктивну, а не суб'єктивну неможливість спільного проживання. Тому незначні порушення, а також порушення, що є таким лише на думку окремих осіб у силу їх суб'єктивного сприйняття, продиктованого певним ставленням до правопорушника чи властивостями характеру, не повинні спричиняти виселення. Для виселення за цією підставою необхідно встановити систематичність протиправних дій і безрезультатність застосування до правопорушника заходів попередження і громадського впливу.

Таким чином, доказом застосовання заходів попередження і громадського впливу можуть бути постанови про притягнення до адміністративної відповідальності, офіційні попередження, рішення суду про притягнення до відповідальності, протоколи або постанови громадських організацій, трудових колективів, що засудили дії винного. Одні лише факти звернення до відповідних органів зі скаргами на порушення правил співжиття без застосування до винного заходів впливу цими органами не є підставою для виселення. Ця норма гарантії права члена сім'ї власника чи іншої особи, яка проживає з ним, встановлена Конституцією України та Житловим кодексом.

Втім, в матеріалах справи відсутні докази, які б свідчили про застосування до відповідача офіційних заходів попередження, які мають передувати його виселенню із квартири за адресою: АДРЕСА_1.

Суд першої інстції, виходячи із встановлених обставин, обгрунтовано дійшов висновку, що відповідач проживав с позивачкою разом і вів з нею спільне господарство та на підставі ч.2 ст. 64 ЖК України є членом сімї наймача. Тому, спір між сторонами у справі суд розглянув відповідно до ст. 116 ЖК України, а не за ст. 391 ГК України, на яку посилалась в позові ОСОБА_2

Отже за таких обставин, колегія суддів вважає, що висновки суду першої інстанції є правильними, оскільки ґрунтуються на обставинах, які встановлені в судовому засіданні, наданих сторонами доказах, у відповідності з нормами матеріального і процесуального законодавства, підстав для скасування рішення суду в межах доводів апеляційної скарги немає, тому відповідно до частини 1 ст.308 ЦПК України апеляційна скарга підлягає відхиленню, а рішення суду - залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 26 травня 2015 року- залишити без змін.

Ухвала апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення, однак може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання ухвалою законної сили безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий:

Судді: