У Х В А Л А

іменем україни

03 червня 2015 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Ткачука О.С.,

суддів: Висоцької В.С., Кафідової О.В.,

Писаної Т.О., Умнової О.В.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» до ОСОБА_3 про звернення стягнення на предмет іпотеки за касаційною скаргою товариства з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» на рішення апеляційного суду Рівненської області від 27 жовтня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У серпні 2013 року товариство з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» (далі ‒ ТОВ «Кредитні ініціативи») звернулося до суду з указаним позовом, посилаючись на те, що 20 травня 2008 року ОСОБА_3 уклав із публічним акціонерним довариством «Сведбанк» (далі ‒ ПАТ «Сведбанк») кредитний договір, відповідно до умов якого отримав кредитні кошти у розмірі 32 200 доларів США. На забезпечення виконання умов цього договору вони того ж для уклали договір іпотеки, предметом якого є житловий будинок АДРЕСА_1. У результаті неналежного виконання умов кредитного договору за ним утворилася заборгованість у розмірі 471 941 грн., яка, незважаючи на вимоги, не погашена.

28 листопада 2012 року ТОВ «Кредитні ініціативи» уклало із ПАТ «Сведбанк» договори факторингу та відступлення прав за іпотечними договорами, відповідно до умов якого набуло право вимоги за наведеними вище договорами кредиту та іпотеки. Враховуючи викладене, позивач просив у рахунок погашення кредитної заборгованості у розмірі 471 941 грн. звернути стягнення на предмет іпотеки шляхом його продажу на прилюдних торгах.

Рішенням Здолбунівського районного суду Рівненської області 26 червня 2014 року у задоволенні позову ТОВ «Кредитні ініціативи» відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Рівненської області від 27 жовтня 2014 року рішення районного суду скасовано. У задоволенні позову ТОВ «Кредитні ініціативи» відмовлено з інших підстав.

У касаційній скарзі ТОВ «Кредитні ініціативи» просить скасувати рішення апеляційного суду, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, й направити справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Касаційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що позивач не довів набуття права вимоги за договорами кредиту та іпотеки, укладеними з відповідачем.

Скасовуючи рішення районного суду та відмовляючи у задоволенні позову, апеляційний суд виходив із того, що договір факторингу між ПАТ «Сведбанк» та ТОВ «Кредитні ініціативи» є чинним, він виконаний, проте 07 червня 2014 року набрав чинності Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», який забороняє звертати стягнення на спірний предмет іпотеки, і наявні всі умови для його застосування.

Проте повністю з таким висновком апеляційного суду погодитись не можна.

Статтею 213 ЦПК України передбачено, що рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Таким вимогам закону рішення апеляційного суду не відповідає.

Судами встановлено, що 20 травня 2008 року ОСОБА_3 уклав із ПАТ «Сведбанк» кредитний договір, відповідно до умов якого отримав кредитні кошти у розмірі 32 200 доларів США. На забезпечення виконання умов цього договору вони того ж для уклали договір іпотеки, предметом якого є житловий будинок АДРЕСА_1.

28 листопада 2012 року ТОВ «Кредитні ініціативи» уклало із ПАТ «Сведбанк» договори факторингу та відступлення прав за іпотечними договорами, відповідно до умов якого придбало право вимоги за наведеними вище договорами кредиту та іпотеки.

Пред'являючи позов, ТОВ «Кредитні ініціативи» посилалось на те, що у результаті неналежного виконання умов кредитного договору утворилася заборгованість у розмірі 471 941 грн., яку відповідач, не зважаючи на вимоги, не погасив, що є підставою для звернення стягнення на предмет іпотеки.

Апеляційний суд дійшов до помилкового висновку про те, що згідно з п. 1 Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» (далі ‒ Закон) спірне майно не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника).

Відповідно до п. 1 Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» протягом дії цього Закону не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із ст. 4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно із ст. 5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов'язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що: таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об'єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; загальна площа такого нерухомого житлового майна (об'єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. м для квартири та 250 кв. м для житлового будинку.

Поняття мораторій у цивільному законодавстві визначається як відстрочення виконання зобов'язання (п. 2 ч. 1 ст. 263 ЦК України).

Відтак, установлений зазначеним вище Законом мораторій на стягнення майна, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті, не передбачає втрату кредитором права на звернення стягнення на предмет іпотеки (застави) у випадку невиконання боржником зобов'язань за договором, а лише тимчасово забороняє примусово стягувати (відчужувати без згоди власника).

Крім того, згідно з п. 4 Закону протягом дії цього Закону інші закони України з питань майнового забезпечення кредитів діють з урахуванням його норм.

Оскільки вказаний Закон не зупиняє дію решти нормативно-правових актів, що регулюють забезпечення зобов'язань, то й не може бути мотивом для відмови в позові, а є правовою підставою, що унеможливлює вжиття органами і посадовими особами, які здійснюють примусове виконання рішень про звернення стягнення на предмет іпотеки та провадять конкретні виконавчі дії, заходів, спрямованих на примусове виконання таких рішень стосовно окремої категорії боржників чи іпотекодавців, які підпадають під дію його положень на період чинності цього Закону.

Рішення ж суду в частині звернення стягнення на предмет іпотеки на час дії вказаного Закону не підлягає виконанню, проте цей Закон не є підставою для відмови в захисті порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів кредиторів.

Указаний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 27 травня 2015 року № 6-57цс15 і відповідно до ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковим для всіх судів України.

Наведеного суд апеляційної інстанції не врахував, у порушення вимог ст. ст. 212-214, 315 ЦПК України доводів сторін по суті позовних вимог не перевірив; фактичні обставини справи, від яких залежить правильне вирішення спору, не встановив; не визначився які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин та яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; не перевірив правильності й справедливості рішення суду першої інстанції та фактично ухилився від вирішення спору по суті.

Ураховуючи те, що фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, судом апеляційної інстанції не встановлені, рішення апеляційного суду не відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для його скасування з передачею справи на новий апеляційний розгляд.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» задовольнити.

Рішення апеляційного суду Рівненської області від 27 жовтня 2014 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.С. Ткачук

Судді: В.С. Висоцька

О.В. Кафідова

Т.О. Писана

О.В. Умнова