Апеляційний суд Житомирської області
Справа №280/330/15-ц Головуючий у 1-й інст. Василенко Р. О.
Категорія 48 Доповідач Якухно О. М.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 липня 2015 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Житомирської області в складі:

головуючого судді Якухно О.М.

суддів Коломієць О.С., Зарицької Г.В.

з участю секретаря

судового засідання ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Житомирі цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення доходів від використання спільного майна за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Коростишівського районного суду Житомирської області від 18 травня 2015 року,-

в с т а н о в и л а:

У лютому 2015 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом, в якому просила стягнути з відповідача доходи від використання спільного майна в сумі 19661 грн.. В обґрунтування своїх позовних вимог ОСОБА_2 зазначила, що з 15.07.2006 року по 23.09.2011 року перебувала в зареєстрованому шлюбі з відповідачем. Під час шлюбу придбано автомобіль марки «FAW» 2007 року випуску, державний номер НОМЕР_1, який визнаний судом спільною сумісною власністю та визначено частки кожного у цьому майні. У період з жовтня 2011 року по травень 2012 року ОСОБА_3 використовував його для отримання доходу, але їй як співвласнику половину доходів не дав, а тому просить стягнути їх з посиланням на ст.68 СК України та ст.359 ЦК України.

Рішенням Коростишівського районного суду Житомирської області від 18 травня 2015 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 відмовлено за безпідставністю.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, неповне зясування обставин справи, просить скасувати його та ухвалити нове про задоволення позову. На підтвердження доводів апеляційної скарги ОСОБА_2 зазначає, що судом не було враховано встановлені іншими судовими рішеннями факт використання відповідачем спільного майна для отримання прибутку.

Представник апелянта підтримав доводи апеляційної скарги і пояснив, що позивач надала докази використання спільного майна для отримання прибутку, а його розмір визначила приблизно, виходячи із суми сплачених аліментів та кредиту за цей період.

Розглянувши справу в межах, визначених ст. 303 ЦПК України, колегія суддів вважає, що скарга підлягає частковому задоволенню.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення суду, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду не відповідає вказаним вимогам.

Так, відмовляючи в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2, суд першої інстанції, посилаючись на ст.359 ЦК України, виходив з того, що позивачем не надано доказів щодо розміру отриманих відповідачем доходів від використання автомобіля, а її посилання на погашення ним кредиту і сплату аліментів не є достатнім доказом на підтвердження розміру отриманих доходів саме від використання зазначеного автомобіля.

Колегія суддів не погоджується з такою думкою суду, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що з 15.07. 2006 року сторони перебували в зареєстрованому шлюбі, під час якого придбали у кредит автомобіля марки «FAW» 2007 року випуску, державний номер НОМЕР_1.

Шлюб розірвано рішенням Коростишівського районного суду Житомирської області від 23 вересня 2011 року.

Рішенням апеляційного суду Житомирської області від 08.04.2013 року визнано за ОСОБА_4 та ОСОБА_3 право власності по 1/2 частині на вказаний автомобіль.

Рішенням Коростишівського районного суду від 13.05. 2014 року припинено право власності ОСОБА_3 на його 1/2 частину вказаного автомобіля у зв'язку із сплатою компенсації.

Також, судом встановлено, що після розірвання шлюбу ОСОБА_3 одноособово користувався автомобілем марки «FAW» 2007 року випуску, державний номер НОМЕР_1 та використовував його для перевезення каменю.

Як вбачається з положень, закріплених ст. 68 СК України, розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпорядження майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до Цивільного кодексу України.

Судом першої інстанції не враховано, що після розірвання шлюбу і до набрання чинності рішенням апеляційного суду Житомирської області від 08.04.2013 року автомобіль марки «FAW» 2007 року випуску, державний номер НОМЕР_1, вважався спільною сумісною власністю сторін.

Позивач просить стягнути частину доходу отриманого у період з жовтня 2011 року по травень 2012 року, а тому посилання суду на ст.359 ЦК України, яка регулює розподіл плодів, продукції та доходів від використання майна, що є у спільній частковій власності, є помилковим.

Відповідно до ст.369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Право спільної сумісної власності є другим після спільної часткової власності різновидом права спільної власності. Спільна сумісна власність є власністю двох або більше осіб (читай - суб'єктів) на одне і те ж майно і в цьому розумінні вона є ідентичною із спільною частковою власністю. Із змісту ч. 1 ст. 368 ЦК випливає, що центральною особливістю права спільної сумісної власності є відсутність визначення часток учасників. Іншими словами, на відміну від спільної часткової власності, права учасників якої мають вираження у вигляді ідеальної (арифметичної) частки у праві спільної власності, що дозволяє визначити відповідний обсяг їх прав та обов'язків при здійсненні права (ст. ст. 358 - 361 ЦК), а на конкретну частину майна - при виділі частки (ст. ст. 364 - 365, ч. 1 ст. 366 ЦК) або при її поділі (ст. 367 ЦК), право кожного співвласника у спільній сумісній власності поширюється на усе майно, без ідеального вираження частки у праві спільної власності.

Отже, нормами цивільного законодавства не встановлено обовязок співвласників спільної сумісної власності на розподіл доходу, отриманого від використання такого майна.

Представником апелянта підтверджено, що між сторонами договір про використання спільного майна та порядок розподілу отриманого доходу не укладався і позивач не зверталася до суду про порушення її права користування автомобілем у спірний період.

За таких обставин вимагати від іншого співвласника доходів від використання спільного майна на думку колегії суддів неможливо за недоведеністю досягнення будь-якої домовленості сторін.

Враховуючи неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права, рішення суду підлягає скасуванню, з ухваленням нового про відмову у задоволенні позову з інших підстав.

Керуючись ст. ст.209, 218, 303, 304, 309, 313, 314, 316 ЦПК України, колегія суддів,-

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Скасувати рішення Коростишівського районного суду Житомирської області від 18 травня 2015 року та ухвалити нове рішення.

Відмовити у задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення доходів від використання спільного майна з інших підстав.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржене в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий: Судді: