Категорія 20Доповідач Береговий О. Ю.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"01" липня 2015 р. м. Вінниця

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Вінницької області в складі:

головуючого: Берегового О.Ю.,

суддів: Іванюка М.В., Рибчинського В.П.,

за участю секретаря: Топольської В. О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вінниці апеляційні скарги ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 16 квітня 2015 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_3, яка є правонаступником ОСОБА_4 до ОСОБА_2, треті особи без самостійних вимог приватні нотаріуси Вінницького міського територіального округу ОСОБА_5, ОСОБА_6, служба у справах дітей Вінницької міської ради про визнання недійсними договорів купівлі-продажу та дарування, за позовами третіх осіб із самостійними вимогами ОСОБА_7, ОСОБА_8 до ОСОБА_2, треті особи без самостійних вимог - приватний нотаріус Вінницького міського територіального округу ОСОБА_5, орган опіки і піклування Вінницької міської ради про визнання частково недійсними договору купівлі-продажу квартири,

встановила:

ОСОБА_4 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання договору купівлі-продажу та договору дарування недійсним.

З урахуванням уточнених і змінених позовних вимог мотивувала їх тим, що вона є матір`ю померлого 24.10.2007 року ОСОБА_9, який 25.04.2002 року разом із дружиною ОСОБА_7 та сином ОСОБА_8 приватизували квартиру АДРЕСА_1 - по 1/3 частці кожному. 02.05.2004 року ОСОБА_9 зареєстрував шлюб з ОСОБА_2 31.01.2006 року ОСОБА_7 та ОСОБА_8 видали на ім`я ОСОБА_9 довіреності на продаж 2/3 часток квартири АДРЕСА_2 і 22.12.2006 року ОСОБА_9, діючи за вказаними довіреностями, продав 2/3 частки квартири своїй дружині ОСОБА_2М, що є порушенням ч. 3 ст. 238 ЦК України.

Разом з тим, зазначала, що 23.10.2007 року ОСОБА_9 помер і після його смерті відкрилась спадщина. Все своє майно він заповів сину ОСОБА_10, проте на підставі ст. 1241 ЦК України. 25.04.2008 року відповідач ОСОБА_2 уклала договір дарування 2/3 часток спірної квартири на користь неповнолітнього сина ОСОБА_10 Вважаючи, що вказані дії порушують її права, як спадкодавця, що має право на обовязкову частку у спадщині, просила визнати його недійсним на підставі ст. 203 ЦК України (а.с. 99-100 т. 4).

01.11.2013 року ОСОБА_4 померла (а.с. 172 т.4).

02.06.2014 року залучено до участі в справі правонаступника позивача ОСОБА_3С.(а.с. 183 т. 4).

14.04.2010 року вступила у справу третя особа ОСОБА_7, пред`явивши позов до ОСОБА_2 про визнання частково недійсним договору купівлі-продажу (а.с. 92-93 т. 2).

12.05.2010 року вступила у справу третя особа ОСОБА_8, пред`явивши позов до ОСОБА_2 про визнання частково недійсним договору купівлі-продажу (а.с. 111-112 т. 2).

31.08.2010 року треті особи уточнили позовні вимоги (а.с. 6-7 т. 3, а.с. 11-12 т.3).

Позови третіх осіб із самостійними вимогами мотивовані тим, що ОСОБА_9, діючи по довіреностям від 31.01.2006 року на продаж по 1/3 частці квартири АДРЕСА_3, вступивши у зловмисну домовленість із своєю дружиною ОСОБА_2, діючи в своїх власних інтересах, продав їй 22.12.2006 року 2/3 частки квартири за значно заниженою вартістю. На підставі ст. 60 СК України ОСОБА_9 набув права спільної сумісної власності на 2/3 частки квартири. Грошей за продаж 2/3 часток ні ОСОБА_7 ні ОСОБА_8 не отримали. На підставі ч. 1 ст. 232, ч. 3 ст. 239 ЦК України просили визнати частково недійсним договір купівлі-продажу квартири від 22.12.2006 року кожен в своїх частках (а.с. 6-7 т. 3, а.с. 11-12 т. 3).

21.12.2009 року ОСОБА_7 та ОСОБА_8 залучено в якості співвідповідачів у справі за позовом ОСОБА_4 (а.с.2 т.2).

Разом з тим, 10.10.2013 року в зв`язку з надходженням від представника ОСОБА_7 та ОСОБА_8 заяв про залучення їх до участі в справі в якості третіх осіб із самостійними вимогами і прийняття до розгляду їх позовів до ОСОБА_2, Вінницьким міським судом Вінницької області на підставі ст. 34 ЦПК України постановлено ухвалу про залучення ОСОБА_7 та ОСОБА_8 до участі в справі за позовом ОСОБА_4 в якості третіх осіб із самостійними вимогами і прийнято до розгляду їх позовні заяви.

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 16 квітня 2015 року позови ОСОБА_7 та ОСОБА_8 задоволено.

Визнано недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_3, укладений між ОСОБА_9 та ОСОБА_2, посвідчений 22.12.2006 року приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу ОСОБА_5, зареєстрований в реєстрі № 6880, в частині відчуження 1/3 частки квартири, що належала на праві власності ОСОБА_7

Визнано недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_3, укладений між ОСОБА_9 та ОСОБА_2, посвідчений 22.12.2006 року приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу ОСОБА_5, зареєстрований в реєстрі № 6880, в частині відчуження 1/3 частки квартири, що належала на праві власності ОСОБА_8

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_7 та ОСОБА_8 по 45,50 грн. судових витрат.

В задоволенні позову ОСОБА_3, яка є правонаступником ОСОБА_4 до ОСОБА_2, треті особи без самостійних вимог - приватні нотаріуси Вінницького міського нотаріального округу ОСОБА_5, ОСОБА_6, служба у справах дітей Вінницької міської ради як представник органу опіки і піклування про визнання недійсними договорів купівлі-продажу та дарування відмовлено.

Не погоджуючись з таким рішенням суду ОСОБА_2 та ОСОБА_3 подали апеляційні скарги.

ОСОБА_2 ставила питання про скасування оскаржуваного рішення суду в частині визнання договору купівлі-продажу недійсним, та відмову в задоволенні позову в цій частині.

Натомість, ОСОБА_3 оскаржила зазначене рішення суду в частині відмови в задоволенні позову ОСОБА_4, правонаступником якої вона є, про визнання недійсним договору дарування, та просила задовольнити її позовні вимоги у цій частині.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обгрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів апеляційних скарг, та вимог, заявлених в суді першої інстанції, вважає, що апеляційні скарги задоволенню не підлягають з огляду на наступне.

Відповідно до ст. ст. 213, 214 ЦПК України рішення повинно бути законним і обгрунтованим та відповідати на питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, якими доказами вони підтверджуються, чи є інші фактичні дані (пропуіцення строку позовної давності, тощо), що мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження, які правовідносини випливають із встановлених обставин, яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Умовами обґрунтованості є повне і всебічне з'ясування обставин, що мають значення для справи, доведеність тих обставин, які суд вважає встановленими, відповідність висновків суду обставинам справи.

Рішення суду першої інстанції відповідає цим вимогам.

Судом першої інстанції встановлено та вбачається з матеріалів справи, що на підставі свідоцтва про право власності на житло від 25.04.2002 року, згідно рішення виконкому Вінницької міської ради № 559, квартира АДРЕСА_4 належала ОСОБА_9, ОСОБА_7, ОСОБА_8 - по 1/3 частці (а.с. 95 т. 2).

31.01.2006 року ОСОБА_7 та ОСОБА_8 видали довіреності на ім`я ОСОБА_9, посвідчені приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу ОСОБА_11, на продаж 1/3 частки кожного в даній квартирі. Довірителі також уповноважили представника отримати належні їм гроші. В довіреностях є застереження, що представник не може виконувати дії, прямо заборонені чинним законодавством, а також зазначено, що нотаріусом роз`яснено зміст ст. 238 ЦК України (а.с. 154, 155 т. 2).

22.12.2006 року ОСОБА_9, від імені ОСОБА_7, ОСОБА_8 як продавців, уклав договір купівлі-продажу 2/3 часток квартири АДРЕСА_4 із своєю дружиною ОСОБА_2, яка діяла як покупець, за ціною 20 335 грн. При укладенні договору купівлі-продажу ОСОБА_9 подав заяву нотаріусу про те, що дає згоду на укладання договору про купівлю даної квартири його дружиною ОСОБА_2 і підтвердив, що гроші, які витрачаються на придбання об`єкта нерухомості, є їх спільною сумісною власністю і придбана квартира буде також об`єктом права спільної сумісної власності. Договір укладається в інтересах сім`ї, на умовах, які вони попередньо обговорили і вважають вигідними, укладання договору відповідає спільному волевиявленню (а.с. 10.т. 3).

У вересні 2007 року ОСОБА_9 надав письмову нотаріально посвідчену заяву про згоду на дарування малолітньому сину ОСОБА_10 2/3 часток квартири АДРЕСА_4 ОСОБА_2.

Після смерті ОСОБА_9, 25.04.2008 року , ОСОБА_2 та ОСОБА_10, ІНФОРМАЦІЯ_1, від імені якого на підставі рішення виконкому Вінницької міськради № 1015 від 24.04.2008 року діяла головний спеціаліст відділу опіки і піклування над дітьми-сиротами та дітьми, позбавленими батьківського піклування служби у справах дітей Вінницької міської ради ОСОБА_12, уклали договір дарування, відповідно до якого неповнолітній ОСОБА_10 набув права власності на 2/3 частки квартири АДРЕСА_4 (а.с. 154 т. 5).

В поданій апеляційній скарзі, як підставу для скасування оскаржуваного рішення суду в частині визнання вищезазначеного договору купівлі-продажу недійсним, ОСОБА_2 зазначала, що шкоди особам, які представляв ОСОБА_9, він не завдав, а тому підстави для застосування ст. 238 ЦК України відсутні.

Однак, колегія суддів не погоджується з таким твердженням апелянта.

Частиною першою статті 237 ЦК України передбачено, що представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов'язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє.

Проте згідно з частиною третьою статті 238 ЦК України представник не може вчиняти правочин від імені особи, яку він представляє, у своїх інтересах або в інтересах іншої особи, представником якої він одночасно є, за винятком комерційного представництва, а також щодо інших осіб, встановлених законом.

Відповідно до ст.60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

З аналізу вказаних норм права вбачається, що підставою для визнання правочину недійсним є укладання представником особи правочину в своїх інтересах та в інтересах своєї сім'ї.

Аналогічна позиція викладена в постанові Верховного суду України від 14 березня 2012 року у справі №6-5цс12.

Отже, ОСОБА_9, продавши на підставі доручення від позивача 2/3 частки квартири АДРЕСА_4 своїй дружині під час їхнього шлюбу за ціною, нижчою від ринкової вартості квартири, фактично уклав договір купівлі-продажу в своїх інтересах та в інтересах своєї сім'ї, оскільки за правилами статті 60 Сімейного кодексу України (далі - СК України) 2/3 частки квартири стало об'єктом права спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_9 та ОСОБА_2

Вірними також є висновки суду першої інстанції щодо відсутності правової підстави для задоволення позову передбаченої ч.1 ст.232 ЦПК України, за не доведеності факту зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою та умислу у діях представника.

Зважаючи на викладене, доводи ОСОБА_2 викладені в апеляційній скарзі щодо невірного застосування судом першої інстанції норм матеріального права, не заслуговують на увагу та не спростовують вірний висновок щодо наявності підстав для визнання договору купівлі-продажу недійсним.

Не підлягає застосуванню також і строк позовної давності, про сплив якого було заявлено ОСОБА_2, оскільки за відсутності доведеності поінформованості ОСОБА_7 та ОСОБА_8 про продаж їх часток в квартирі АДРЕСА_4, він не пропущений.

Разом з тим, відмовляючи в задоволенні позову правонаступника ОСОБА_4 до ОСОБА_2, про визнання недійсними договору дарування 2/3 часток квартири АДРЕСА_4 від 25.04.2008 року укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_10, суд першої інстанції посилався на те, що спірним договором права позивача, як спадкоємця, не порушені.

У поданій апеляційній скарзі ОСОБА_3 не погодилась з висновком суду першої інстанції, зазначивши, що відповідач ОСОБА_2 самостійно розпорядилась майном спільної сумісної власності подружжя, уклавши договір дарування 2/3 частки квартири АДРЕСА_4, що позбавило спадкоємців права отримати обовязкову частку майна у спадок.

Колегія суддів вважає вірними висновки суду першої інстанції, поскільки з урахуванням встановлення недійсності договору купівлі-продажу 2/3 часток квартири за позовами третіх осіб з самостійними вимогами ОСОБА_7 і ОСОБА_8, ОСОБА_9 не набув права спільної сумісної власності на зазначену частку квартири, а тому права його матері ОСОБА_4, як спадкоємця, оспорюваним договором дарування не порушені. Самі ж ОСОБА_7 і ОСОБА_8 таких вимог не предявили.

Згідно ч.1 ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи наведене та керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313, 314, 315 ЦПК України, колегія суддів, -

ухвалила:

Апеляційні скарги ОСОБА_2 та ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 16 квітня 2015 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення, і може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий:

Судді: