Справа № 152/347/14-ц Провадження № 22-ц/772/1804/2015Головуючий в суді першої інстанції ОСОБА_1
Категорія 27 Доповідач Нікушин В. П.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 липня 2015 року м. Вінниця

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Вінницької області у складі:

головуючого Нікушина В.П.,

суддів: Денишенко Т.О., Луценка В.В.,

при секретарі Торбасюк О.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом публічного акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитом, за апеляційними скаргами: публічного акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» та представника, який діє в інтересах ОСОБА_2 на рішення Шаргородського районного суду Вінницької області від 06 квітня 2015 року, ухвалене по даній справі, -

ВСТАНОВИЛА:

В лютому 2014 року публічне акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк» /надалі ПАТ КБ «Приватбанк»/ звернулось в суд з вказаним позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_3

Позовні вимоги мотивовані тим, що 29.09.2008 року, між позивачем закритим акціонерним товариством комерційним банком «Приватбанк» (правонаступник ПАТ КБ «Приватбанк») та відповідачем - ОСОБА_2 був укладений кредитний договір VIS0GR.

Відповідно, до умов якого ОСОБА_2 був наданий кредит в сумі 61800 грн., який в свою чергу взяв на себе зобовязання повернути кредитні кошти, відсотки, винагороду та комісію, шляхом здійснення щомісячних платежів в розмірі 1909,63 грн.

03 червня 2013 року до кредитного договору була укладена додаткова угода за умовами якої ОСОБА_2 був наданий кредит у вигляді кредитної лінії на суму 107273,47 грн.

За користування кредитними коштами ОСОБА_2, зобовязаний був сплачувати 23,04% річних на суму залишку заборгованості за кредитом, 3% від суми наданого кредиту винагороди за надання фінансового інструменту 7,56% від суми зарезервованих ресурсів винагороди за резервування ресурсів.

На забезпечення виконання умов кредитного договору 29 вересня 2008 року між ЗАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_3 був укладений договір поруки.

Взяті на себе зобовязання ОСОБА_4 належним чином не виконував і станом на 28.01.2014 року заборгував перед банком 300999,47 грн. із них:

77789,69 грн. - заборгованості за кредитом;

28411,03 грн. - заборгованість про процентам;

8035,74 грн. - заборгованість по комісії;

186763,01 грн. - пеня за несвоєчасне виконання зобовязань за договором.

В звязку з невиконанням умов договору заявлені вимоги про стягнення штрафу в сумі 250 грн. (фіксована складова) та 13449,50 грн. (процентна складова).

Рішенням суду першої інстанції в задоволенні позову відмовлено.

ПАТ КБ «Приватбанк» оскаржило його в апеляційному порядку, поставивши питання про скасування рішення та ухвалення нового рішення про задоволення позову.

На підтвердження вимог апеляційної скарги наведені доводи про порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, який ухвалив рішення за неповно зясованих обставин та при невідповідності висновків суду обставинам справи.

На підтвердження доводів апеляційної скарги наведені обставини про те, що існування боргових зобовязань за кредитним договором визнав ОСОБА_2 при укладенні додаткової угоди до кредитного договору. Ним не були спростовані розрахунки його заборгованості перерід ПАТ КБ «Приватбанк».

В апеляційній скарзі представника в інтересах ОСОБА_2 ставиться питання про зміну рішення в частині щодо вирішення питання про стягнення витрат понесених на проведення експертизи.

Колегія суддів, заслухавши доповідача, представника ПАТ КБ «Приватбанк», ОСОБА_2 та ОСОБА_3 перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах вимог апеляційної скарги, прийшла до наступного висновку.

Доводи апеляційної скарги ПАТ КБ «Приватбанк» и знайшли своє часткове підтвердження в ході апеляційного розгляду справи і за своїми наслідками тягнуть скасування оскаржуваного рішення.

Суд першої інстанції відмовляючи в задоволенні позову виходив із того, що позивачем позовні вимоги не доведені, проте з такими висновками суду погодитись повністю не можна з огляду на наступні обставини.

29.09.2008 року між ЗАТ КБ «Приватбанк» (правонаступник ПАТ КБ «Приватбанк») та ОСОБА_2 був укладений кредитний договір VIS0GR (а.с.19-23 том 1).

Відповідно до п. 8.1 цього ОСОБА_5 зобовязувався надати позичальникові кредитні кошти на строк з 29.09.2008 року по 29.09.2018 року у розмірі 61800 грн. із яких 60000 грн. у вигляді готівки через касу, а 1800 грн. на сплату винагороди за надання фінансового інструменту у момент надання кредиту, які сплачуються за дорученням позичальника, без додаткового узгодження.

Взяті на себе зобовязання ОСОБА_5 виконав, видавши ОСОБА_2 готівкою 60000 грн., про що свідчить ордер-розпорядження від 30 вересня 2008 року (а.с. 30 том 1). Цей факт не заперечувався як самим відповідачем так і його представником.

В свою чергу ОСОБА_2 зобовязаний був погашати заборгованість за кредитом щомісячно у сумі 1909,63 грн. згідно графіку, який є складовою частиною кредитного договору (Додаток 2) (а.с. 26-28 том 1). Щомісячні відсотки за користування кредитними коштами, визначені у розмірі 2,3% на суму залишку заборгованості та винагороди у розмірі 7,56% річних від суми резервування ресурсів.

Оскільки ОСОБА_2 вимоги щодо внесення щомісячного платежу в розмірі 1909, 63 грн. не виконувались то сплачувані ним кошти насамперед направлялись відшкодування пені, комісії, винагороди, прострочених відсотків. Лише залишок направлявся на погашення заборгованості тіла кредиту, як то визначено п. 3.2 ОСОБА_5.

Станом на момент укладення додаткової угоди, а саме на 03.06.2013 року поточна заборгованість по тілу кредиту згідно графіка становила 55182,12 грн. і 2342,88 грн. - прострочена, що в сумі становило 57525 грн.

В результаті укладення Додаткової угоди були мінімалізовані борги ОСОБА_2 у наступний спосіб заборгованість відсотках, комісія і пеня, виходячи із розрахунків станом на момент укладення додаткової угоди підлягали повному списанню, зважаючи на те, що їх розмір, визначений цією угодою був значно вищий від розмірів вказаних в розрахунку заборгованості. В той же час в поточну суму заборгованості по тілу кредиту частково включена прострочена заборгованість з застосуванням коефіцієнта капіталізації раніше нарахованих доходів 1,5 і після чого поточна сума кредиту зросла до 82937,50 грн.

Реструктуризація боргів ОСОБА_2 здійснювалась відповідно до Базових умов реструктуризації залогових активі «Споживацьке кредитування», розроблених ПАТ КБ «Приватбанк».

Станом на 28.01.2014 року з урахуванням внесених ОСОБА_2 на погашення платежів, передбачених кредитним договором заборгованість по тілу кредиту становила 77789, 69 грн.

Непогашена заборгованість по відсотках за користування кредитними коштами за період з моменту укладення додаткової угоди, тобто з 04.06.2013 року по 26.01.2014 року склала 10125,10 грн. = (28411,03 грн.-18285,93 грн.), а заборгованість по комісії 3048,68 грн. = (8035,74 грн.-4987,06 коп.).

Додатковою угодою були змінені умови стягнення неустойки, обрахування якої мало б бути здійснено з урахуванням того, що заборгованість по пені підлягала повному списанню станом на 03.06.2013 року.

Подальший обрахунок неустойки мав би здійснюватись відповідно до п.2 та п.7 Додаткової угоди, однак його визначено відповідно до п. 8.4 Кредитного договору і тому її розмір визначено неправильно і не за правилами, визначеними Додатковою угодою, тобто позивачем її розмір є не доведеним.

За умовами додаткової угоди зміні не піддавались положення п 5.5. Кредитного договору щодо стягнення штрафу в розмірі 5% від суми позову.

За встановлених обставин, суд першої інстанції безпідставно відмовив в позові за недоведеністю, оскільки заборгованість за тілом кредиту у розмірі визначеному у позові є доведеною, а відтак суд не був позбавлений можливості перевірити правильність нарахування відсотків за користування кредитними коштами, комісії (винагороди) та штрафу в розмірі 5% від суми відповідно до Кредитного договору та Додаткової угоди до нього.

При цьому суд залишив поза увагою той факт, що ОСОБА_2, укладаючи Додаткову угоду до кредитного договору підтвердив наявність його боргових зобовязань перед ПАТ КБ «Приватбанк».

Відмовляючи в задоволенні позову, як на основний доказ прийнятого рішення суд посилався на висновки судово-економічної експертизи №1021/14-21 від 30.01.2015 року (а. с. 197-211 том.1), згідно яких на всі поставлені питання про можливість документального підтвердження існуючої заборгованості за кредитом ним дана негативна відповідь.

Питання достатності документів, доказів на підтвердження позовних вимог, а саме про стягнення заборгованості за кредитним договором не потребує спеціальних знань і є прерогативою суду.

В даному випадку перед експертом могли бути поставлені питання про існування такої заборгованості і про її розміри, який за наданими йому матеріалами мав дати відповідь, оформивши її у відповідності до п. 4.13 Інструкції про призначення та проведення судових експертиз та експертних досліджень, затвердженої наказом МЮ України від 08.10.1998 року №53/5 у вигляді висновку, а за недостатності цих матеріалів скласти повідомлення про неможливість надати висновок. Відповідно до цих вимог мав діяти експерт, проводячи експертне дослідження.

Висновок експерта не є категоричним і не дає відповіді на питання про існування або відсутність та розмір боргових зобовязань ОСОБА_2 перед ПАТ КБ «Приватбанк» за Кредитним договором від 29.09.2008 року VIS0GR та Додатковою угодою від 03.06.2013 року, а також не спростовує доводів позивача.

Отже, за наведених обставин з висновками суду першої інстанції про повну відмову в задоволенні позовних вимог погодитись не можна.

Відповідно до ст. 1049 ЦК України позичальник зобовязаний повернути позикодавцеві позику у строки і порядку визначеному договором. Наслідки порушення договору позичальником визначені ст. 1050 ЦК України.

Відмовляючи в задоволенні в позові до ОСОБА_3, яка в забезпечення виконання умов кредитного договору, укладеного між ОСОБА_2 та ПАТ КБ «Приватбанк», суд першої інстанції виходив із того, що заявлені до неї позовні вимоги є похідними, а оскільки в позові до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості відмовлено, тому не могли бути задоволені позовні вимоги і до поручителя. Проте, за встановлених по справі обставин, позовні вимоги до ОСОБА_3 не підлягали задоволенню з інших підстав.

Однією із підстав припинення поруки відповідно до ч. 1 ст. 559 ЦК України є зміна зобовязання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності.

З укладенням між ОСОБА_2 та ПАТ КБ «Приватбанк» 03.06.2013 року Додаткової угоди до Кредитного договору, по зобовязанням за яким ОСОБА_3 виступила поручителем, обсяг відповідальності збільшився і це є очевидним, адже розмір кредиту зріс, а також були переглянуті в сторону збільшення і штрафні санкції. Сама ОСОБА_3 згоди на таку зміну зобовязань не давала. А тому, її порука за договором поруки, укладеним між нею та ПАТ КБ «Приватбанк» 29.09.2008 року є припиненою і вона не може нести відповідальності за кредитними зобовязаннями ОСОБА_2

Вимоги апеляційної скарги представника ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про скасування рішення в частині відмови в стягненні витрат за проведення експертизи не підлягають до задоволення, оскільки відповідно до ст. 88 ЦПК України судові витрати присуджуються стороні на користь якої ухвалено рішення.

А тому, за наведених обставин, на підставі ст.ст. 15, 16, 264, 611, 1054 ЦК України, керуючись ст.ст. 307, 308, 313, 314, 315 ЦПК України, колегія суддів палати в цивільних справах апеляційного суду Вінницької області, -

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу публічного акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» задовольнити частково. Апеляційну скаргу представника, який діє в інтересах ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Шаргородського районного суду Вінницької області від 06 квітня 2015 року, ухвалене по справі за позовом публічного акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитом, скасувати.

Ухвалити нове рішення, яким стягнути з ОСОБА_2 на користь публічного акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» заборгованість за кредитним договором в сумі 95511,64 грн. із яких:

77789,69 грн. заборгованості за кредитом:

10125,10 грн. - заборгованості по процентах за користування кредитними коштами;

3048,68 грн. - заборгованості по комісії;

4548,17 грн. штраф (процентна складова);

А також стягнути 4450,12 грн. - судового збору.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів, з дня набрання ним законної сили.

Головуючий суддя Підпис В. П. Нікушин

Судді: Підпис Т. О. Денишенко

ОСОБА_6 Луценко

Згідно з оригіналом

Суддя Апеляційного суду

Вінницької області ________ ОСОБА_7