30.06.2015 Справа № 756/2330/15-ц
№756/2330/15-ц
№2/756/2297/15
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 червня 2015 року Оболонський районний суд м. Києва в складі: головуючого-судді Тітова М.Ю.

при секретарі Івановій І.О.

розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «Вектор плюс», Публічного акціонерного товариства «Сведбанк» про визнання недійсним договору факторингу, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з позовом до ТОВ «Факторингова компанія «Вектор плюс», Публічне акціонерне товариства «Сведбанк» про визнання недійсним договору факторингу. Свої вимоги обгрунтовує наступним, а саме 18.07.2008 між ПАТ «Сведбанк» та нею було укладено кредитний договір №2706/0708/71-457, згідно умов якого вона отримала кредит у розмірі 145000,00 долларів США зі строком погашення 18.07.2038. Як стало відомо їй в грудні 2013 року між відповідачами було укладено договір факторингу №15 від 28.11.2012, відповідно до якого ПАТ «Сведбанк» уступив ТОВ «Факторингова компанія «Вектор плюс» право вимоги заборгованості за кредитними договорами, зокрема вимоги заборгованості за кредитним договором №2706/0708/71-457 від 18.07.2008. У лютому 2013 року вона отримала відповідного листа від ТОВ «Факторингова компанія «Вектор плюс» щодо уступки права вимоги. Проте на виконання умов кредитного договору вона протягом 2008-2012 років здійснювала платежі по погашенню кредиту та сплаті процентів за користування кредитом. Вона припинила здійснювати платежі за кредитним договором лише після того, як ПАТ «Сведбанк» повідомив його про свою самоліквідацію чи реорганізацію, чи зміну кредитора. Вона вважає, що договір факторингу саме і є таким, що суперечить чинному законодавстві (актам цивільного законодавства). Фінансові послуги факторингу надаються фінансовими установами лише щодо набуття відступленого права грошової вимоги до боржників - юридичних осіб та юридичних осіб - підприємців, а отже, укладання договору факторингу, щодо набуття відступленого права грошової вимоги до боржників - фізичних осіб (громадян), суперечить вимогам чинного законодавства. Крім того, укладений між відповідачами договір факторингу №15 від 28,11.2012 р. є незаконним, оскільки суперечить вимогам ст. 192 Цивільного кодексу України та п.2 ст.5 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання та контролю». Також слід зауважити, що фактично відповідачем було укладено правочин, якого він не мав права вчиняти, оскільки не мав відповідної генеральної ліцензії на здійснення операцій з валютними цінностями. ТОВ «Факторингова компанія «Вектор плюс» фактично були передані персональні її дані, отже була здійснена обробка персональних даних, чим безумовно були порушені охоронювані Конституцією України законні права та інтереси. Слід зазначити, що ПАТ «Сведбанк» при укладанні договору факторингу було грубо порушено вимоги Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення: кредитів в іноземній валюті», відповідно до яких кредитна установа не може уступити (продати, передати) заборгованість або борг, на користь у власність іншої особи.

Просить суд відповідно до ст. 99 Конституції України, ст.ст. 192, 203, 215. 227 ЦК України, ст.ст. 4, 5, 21 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», ст.ст. 2, 6 Закону України «Про захист персональних даних». Законом України «Про ліцензування певних видів господарської діяльності», п. 2 ст. 5 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання та контролю», Закон України «Про мараторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» визнати недійсним договір факторингу №15 від 28.11.2012.

У судовому засіданні представник позивача позов підтримав у повному обсязі, просив його задовольнити.

Представник ТОВ «Факторингова компанія «Вектор плюс» просила у задоволенні позову відмовити.

ПАТ «Сведбанк» про місце та час судового розгляду повідомлявся належним чином.

Суд, вислухавши пояснення сторін, дослідивши письмові матеріали справи, прийшов до висновку, що у задоволенні позову необхідно відмовити з наступних підстав.

18.07.2008 між позивачем та ПАТ «Сведбанк» укладено кредитний договір №2706/0708/71-457, за яким банк зобов'язався надати позивачу грошові кошти у вигляді кредиту у розмірі 145000 доларів США на строк з 18.07.2008 по 18.08.2038 включно, а позивач зобов'язавсяповернути кредит, сплатити проценти за користуваня кредитом та виконати свої зобов'язання у повному обсязі у відповідні терміни.

28.11.2012 між відповідачами укладено договір факторингу №15, за яким ПАТ «Сведбанк» відступив ТОВ «Факторингова компанія «Вектор плюс» вимоги заборгованості по кредитних договорах, укладених з боржниками, зазначених в реєстрі заборгованоті боржників, право на вимогу якої належить банку на підставі документації, а фактор шляхом надання фінансової послуги банку набуває права вимоги такої заборгованості від боржників та передає банку відповідну плату. За реєстром заборгованості було передано право вимоги до позивача.

Згідно ст. 6 ЦК України сторони мають право укласти договір, який не передбачений актами цивільного законодавства, але відповідає загальним засадам цивільного законодавства. Сторони мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами. Сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд. Сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов'язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами.

Відповідно до ст. 627 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно ч. 1 ст. 1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов'язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов'язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).

Отже, між сторонами укладено договір факторингу, в якому вони на свій розсуд врегулювали свої відносини, які жодних чинним не порушують прав і свобод позивача.

Крім того, згідно ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 4 ЦК України основу цивільного законодавства України становить Конституція України. Основним актом цивільного законодавства України є Цивільний кодекс України. Актами цивільного законодавства є також інші закони України, які приймаються відповідно до Конституції України та цього Кодексу.

Згідно ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

За положеннями ч. 1 ст. 227 ЦК України правочин юридичної особи, вчинений нею без відповідного дозволу (ліцензії), може бути визнаний судом недійсним.

ТОВ «Факторингова компанія «Вектор плюс» заресєтрована як фінансова установа в Національній комсії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг, та відповідно має право здійснення операцій факторингу. Крім того, відсутність у ТОВ «Факторингової компанії «Вектор плюс» відповідної генеральної ліцензії на здійснення операцій з валютними цінностями не є перешкодою для укладеного вищезазначеного договору факторингу.

Також, за положеннями ч. 3 ст. 61 Закону України «Про банки і банківську діяльність» ПАТ «Сведбанк» мав право надавати інформацію, яка містить банківську таємницю, що стосується позивача, ТОВ «Факторингова компанія «Вектор плюс».

Крім того, Закон України «Про мараторій на стягнення майна громадян, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» прийнятий у 2014 році не має зворотної дії у часі, а саме що стосується спірного договору факторингу.

Таким чином, спірний договір факторингу жодним чином не суперечить Цивільному Кодексу України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, а тому підстав для визнання його недійсним у суду не має.

Також, необхідно зауважити, що вказані позивачем підстави щодо визнання договору факторингу не порушують її права, свободи та інтереси, які відповідно в такому разі не потребують відповідно і судового захисту.

З викладеного, керуючись ст.ст. 192, 203, 215. 227 ЦК України, ст.ст. 4, 5, 21 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», ст.ст. 2, 6 Закону України «Про захист персональних даних», Законом України «Про ліцензування певних видів господарської діяльності», п. 2 ст. 5 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання та контролю», Законом України «Про мараторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», ст.ст. 1-15, 60, 61, 213- 215, 236-241 ЦПК України, -

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «Вектор плюс», Публічного акціонерного товариства «Сведбанк» про визнання недійсним договору факторингу - відмовити.

Рішення може бути оскаржено до Апеляційного суду м. Києва шляхом подання апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя: М.Ю. Тітов