НОВОМОСКОВСЬКИЙ МІСЬКРАЙОННИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 183/5310/13-ц
№ 2/183/2156/15
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

01 липня 2015 року Новомосковський міскрайонний суд Дніпропетровської області у складі:

судді Юрєвої Т.І.

при секретарі Хачатурової Е.Е.

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до Обласного комунального підприємства «Новомосковська пересувна механізована колона №91» про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, суд

ВСТАНОВИВ:

У липні 2012 року Позивач звернувся до суду з позовом про стягнення заборгованості по заробітної плати, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, відшкодування моральної шкоди.

Рішенням Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 29 серпня 2014 року, яке залишено без зміни ухвалою Дніпропетровського апеляційного суду від 29 вересня 2014 року, позов ОСОБА_1 задоволено. Стягнуто з обласного комунального підприємства «Новомосковська пересувна механізована колона №91» на користь ОСОБА_1 заборгованість по заробітної плати станом на 6 жовтня 2011 року у розмірі 8268 грн. 26 коп., середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 07 жовтня 2011 року по 29 серпня 2014 року в розмірі 32 378 грн. 24 коп., у рахунок відшкодування моральної шкоди стягнуто 700 грн.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 22 квітня 2015 року рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 29 серпня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 29 вересня 2014 року у частині вирішення вимог стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні скасовано, справа в цієї частині передано на новий розгляд до суду першої інстанції. В іншій частині оскаржувані судові рішення залишені без змін.

24.06.2015 року ОСОБА_1 подав до суду уточнюючий розрахунок середньої заробітної плати за час затримки розрахунку при звільненні за період з 07 жовтня 2011 року по 26 червня 20015 року в розмірі 40 755 грн. 09 коп.

В судовому засіданні позивач підтримав свій позов у частині стягнення з відповідача середньої заробітної плати за час затримки розрахунку при звільненні за період з 07 жовтня 2011 року по 26 червня 20015 року в розмірі 40 755 грн. 09 коп., суду пояснив, що він написав заяву про звільнення з роботи 19.10.2011 року, і більш на роботу він не виходив. Він неодноразове звертався до відповідача про сплати заборгованості по заробітної платі, про видачу йому трудової книжки. Але трудову книжку він отримав від відповідача по пошті 13.07.2013 року, тобто більш ніж 1,5 років після звільнення. Тільки у трудової книжки він побачив запис про його звільнення з роботи з 7.10.2011 року за ст. 38 КЗпП України (за власним бажанням). Ніякого наказу про його звільнення йому не надавали і не присилали. Він з вказаним записом погодився і нікуди не звертався для уточнення дати свого звільнення, хоча фактично останній день його роботи був 19.10.2011 року. Після рішення суду про стягнення з відповідача на йому користь заборгованості по заробітної плати у сумі 8 268,26 грн., вона не виплачена, тому він збільшив суму позову.

Представник відповідача в судовому засіданні позов в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні ОСОБА_1 не визнав, суду пояснив, що 19.10.2011 року ОСОБА_1 написав заяву про надання йому відпустки з послідуючим звільненням з роботи за станом здоровя з 19.10.2011 року. Він, як директор підприємства, написав резолюцію, згідно якої ОСОБА_1 повинен був відрахуватися за залишком будівельних матеріалів. Позивач більш на роботу не виходив. Він написав резолюцію про його звільнення за прогули. Він підписав наказ про звільнення ОСОБА_1 за неналежне відношення до своїх обовязків з 07.10.2011 р., але потім його вмовили звільнити ОСОБА_1 за власним бажанням з 7.10.2011 року. Позивач спричинив збитки підприємству. Враховуючи строк затримки розрахунку при звільненні, можна вказати на штучне накопичення суми середнього заробітку з боку позивача, та навмисне затягування звернення до відповідача, в звязку з чим сума середнього заробітку за час затримки розрахунку значно підвищилась. В звязку з неявкою позивача за отриманням суми заборгованості по заробітної платі, до наступного часу вказана за рішенням суду заборгованість по заробітної платі позивачу не виплачена.

Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи та перевіривши докази, суд приходить до висновку, що позов позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступного.

Відповідно до ч. ч. 1, 6 ст. 43 Конституції України, кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Згідно до п. 4 ст. 36 КЗпП України, підставами припинення трудового договору є зокрема розірвання трудового договору з ініціативи працівника (статті 38, 39 КЗпП України).

Відповідно до ч. 2 ст. 47 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

В силу ч. 1 ст. 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Згідно до ч. 1 ст. 233 КЗпП України, працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Судом встановлено, що рішенням Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 29 серпня 2014 року, яке залишено без зміни ухвалою Дніпропетровського апеляційного суду від 29 вересня 2014 року, позов ОСОБА_1 задоволено. Стягнуто з обласного комунального підприємства «Новомосковська пересувна механізована колона №91» на користь ОСОБА_1 заборгованість по заробітної плати станом на 6 жовтня 2011 року у розмірі 8268 грн. 26 коп., середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 07 жовтня 2011 року по 29 серпня 2014 року в розмірі 32 378 грн. 24 коп., у рахунок відшкодування моральної шкоди стягнуто 700 грн. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 22 квітня 2015 року рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 29 серпня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 29 вересня 2014 року у частині вирішення вимог стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні скасовано, справа в цієї частині передано на новий розгляд до суду першої інстанції. В іншій частині оскаржувані судові рішення залишені без змін.

Таким чином, судовими рішеннями встановлено, що при звільненні позивачу не була виплачена заборгованість по заробітної платі та компенсація за невикористану відпустку станом на 6 жовтня 2011 року у розмірі 8268 грн. 26 коп.

Вищезазначені обставини справи та норми закону свідчать про те, що підприємство порушило строки виплати розрахунку при звільненні позивача, тому у останнього виникло право на отримання середнього заробітку за весь час затримки розрахунку по день постановлення рішення суду, яке набуло законної сили, а саме по 29 вересня 2014 року.

В судовому засіданні встановлено, що підприємством були порушені норми закону при звільненні позивача. Дати звільнення позивача у наказі по підприємству, у журналі реєстрації наказів підприємства і запису в трудової книжки не співпадають.

Так, згідно запису в трудової книжки позивача він звільнений з роботи 07.10.2011 року на підставі ст. 38 КЗпП України, за власним бажанням ( наказ №20к-а від 07.10.2011 р.). Вказану трудову книжку позивач отримав від підприємства за поштою тільки 13.07.2013 року.

Згідно копії наказу №20к від 07.10.2011 р. позивач звільнений з роботи за неналежне виконання своїх трудових обовязків з 07.10.2011 року.

Згідно даних журналу реєстрації наказів по підприємству, ОСОБА_1 звільнений з роботи згідно наказу № 20-к від 07.11.2011 року.

В судовому засіданні, відповідно до заяви позивача до відповідача про надання відпустки з послідуючим звільненням, останнім днем роботи позивача на підприємстві був день 19.10.2011 року. З наступного дня, тобто з 20.10.2011 року у позивача виникло право на отримання середнього заробітку.

Суд вважає, що з вини відповідача позивачу не була виплачена середня заробітна плата за затримку розрахунку при звільненні з 20.10.2011 року по 29.09. 2014 року (день набрання законної сили рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 29.08.2011 року.

Кількість робочих днів, належних оплаті за час затримки розрахунку при звільненні складає - 738 робочих днів (довідка у матеріалах справи).

Відповідно до ст. 117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові суму строки, зазначені в статті 116 цього кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Розрахунок середнього заробітку проведено судом у відповідності з Порядком обчислення середньої заробітної плати.

У відповідності з абз. 3 п. 2 вказаної норми, середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, які передували події, з якою пов'язана відповідна виплата.

Згідно із довідкою відповідача середньомісячна заробітна плата за останні два календарні місяці роботи ОСОБА_1, що передували звільненню з посади, а саме: за серпень 2011 року та вересень 2011 року, склала 960 грн., а середньоденна склала 43,64 грн.

Враховуючі вищевказане, сума компенсації за затримку розрахунку при звільненні становить 32 206, 32 грн. ( 43,64 грн. х 738 р/д = 32 206,32 грн.).

На підставі п. 20 постанови Пленуму Верховного суду України від 24.12.1999 року №13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у звязку з затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі , - наступного дня після предявлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутність в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальність.

Представник відповідача в запереченнях позову, посилався на спричинення позивачем шкоди підприємству, а також на штучне накопичення суми середнього заробітку з боку позивача, та навмисне затягування звернення до відповідача, на неявку за отриманням розрахунку, в звязку з чим сума середнього заробітку за час затримки розрахунку значно підвищилась.

В судовому засіданні відповідачем не надано доказів наявності розпорядження про відрахування із заробітної плати ОСОБА_1 сум на відшкодування підприємству шкоди, підприємством не предявлявся позов до суду про відшкодування ОСОБА_1 завданої підприємству шкоди. Крім того, підприємством не надано доказів відсутності його вини відносно невиплати розрахунку при звільнені ОСОБА_1

У відповідності до ч. 1 ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільну справу в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, отже позовні вимоги слід задовольнити частково у межах заявлених вимог, а саме стягнути з Обласного комунального підприємства «Новомосковська пересувна механізована колона №91» на користь ОСОБА_1 середню заробітну плату за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 32 206 грн. 32 коп.

На підставі викладеного й керуючись ст. 43 Конституції України, ст. ст. 38, 47, 116, 117, 233 КЗпП України, п. п. 2, 8 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року № 100, ст. ст. 10, 11, 60, 213 - 215 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до Обласного комунального підприємства «Новомосковська пересувна механізована колона №91» про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, задовольнити частково.

Стягнути з Обласного комунального підприємства «Новомосковська пересувна механізована колона №91» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 32 206,32 грн.

Рішення може бути оскаржене протягом 10 днів з дня його оголошення, а особами, які не були присутні в судовому засіданні протягом 10 днів з дня отримання копії рішення.

Суддя: