У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 серпня 2015 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Гвоздика П.О.,
суддів: Мостової Г.І., Наумчука М.І.,
Мартинюка В.І., Ситнік О.М.,
розглянувши в судовому засіданні справу за позовом Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» до ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, треті особи: ОСОБА_9, Головне управління Державної міграційної служби України в Одеській області, Реєстраційна служба Одеського міського управління юстиції, про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення, за касаційною скаргою Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» в особі Філії «Одеське РУ» Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» на рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 24 грудня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Одеської області від 11 березня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У травні 2014 року Публічне акціонерне товариство «Банк «Фінанси та Кредит» (далі - ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит») звернулося до суду з позовом, у якому зазначало, що 26 серпня 2008 року між ним та ОСОБА_9 укладений кредитний договір № 113/08-К, відповідно до умов якого останній отримав кредит у розмірі 200 тис. доларів США для придбання нежитлового приміщення по АДРЕСА_2.

На забезпечення виконання позичальником зобов'язань за кредитним договором 26 серпня 2008 року між банком та ОСОБА_7, ОСОБА_6, ОСОБА_8 укладений іпотечний договір, відповідно до умов якого банку передана в іпотеку квартира АДРЕСА_1, що належить іпотекодавцям на праві спільної сумісної власності.

У зв'язку з неналежним виконанням ОСОБА_9 умов договору станом на 10 квітня 2014 року утворилася заборгованість у розмірі

7 420 192 грн 64 коп., з якої: тіло кредиту - 90 911,58 доларів США; прострочений борг - 87 317,55 доларів США; відсотки - 3 349,22 доларів США; прострочені відсотки - 72 972,34 доларів США; пеня -

4 208 297 грн 49 коп.

На погашення заборгованості за кредитним договором у розмірі 7 420 192 грн 64 коп. банк просив звернути стягнення на предмет іпотеки - квартиру АДРЕСА_1, що належить на праві спільної часткової власності ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, шляхом визнання за позивачем права власності на це майно, за ціною, визначеною на підставі оцінки майна, проведеної суб'єктом оціночної діяльності на момент проведення державної реєстрації права власності на це майно, на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна; виселити відповідачів із спірної квартири без надання іншого житлового приміщення.

Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 24 грудня

2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Одеської області від 11 березня 2015 року, у задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» в особі Філії «Одеське РУ» ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит», посилаючись на порушення судами норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції, ухвалу суду апеляційної інстанції та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити.

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, заслухавши доповідь судді, вивчивши матеріали цивільної справи та дослідивши доводи касаційної скарги, вважає, що касаційна скарга має бути задоволена частково.

Відмовляючи у позові, суди керувалися Законом України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті».

Із такими висновками судів погодитися не можна з огляду на наступне.

За вимогами ст. ст. 213, 214, 316 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

При ухваленні рішення суд зобов'язаний з'ясувати питання, зокрема, щодо: наявності обставин (фактів), якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та навести докази на їх підтвердження; наявності інших фактичних даних, які мають значення для вирішення справи; правовідносин, зумовлених встановленими фактами. У рішенні суду обов'язково повинні бути зазначені встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини.

Вказані вимоги судами не дотримано.

Судами встановлено, що 26 серпня 2008 року між Відкритим акціонерним товариством «Банк «Фінанси та Кредит» (далі - ВАТ «Банк «Фінанси та Кредит»), правонаступником якого є ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит», та ОСОБА_9 укладений кредитний договір № 113/08-К, відповідно до умов якого банк надав позичальнику кредит у розмірі 200 тис. доларів США зі сплатою 16,5 % річних терміном до 15 серпня 2018 року на придбання житла (а. с. 10−12).

На забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором 26 серпня 2008 року між ВАТ «Банк «Фінансти та Кредит», правонаступником якого є ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит», та ОСОБА_7, ОСОБА_6, ОСОБА_8 укладений іпотечний договір, відповідно до умов якого банку передана в іпотеку квартира АДРЕСА_1, що належить іпотекодавцям на праві спільної сумісної власності. Узгоджена сторонами вартість квартири, що передана в іпотеку, склала 396 017 грн (а. с. 16−18).

Згідно з наданим банком розрахунком станом на 10 квітня 2014 року за ОСОБА_9 утворилася заборгованість за кредитним договором у розмірі 7 420 192 коп., з якої: заборгованість за кредитом - 90 911,58 доларів США, що еквівалентно 1 147 133 грн 23 коп.; прострочена заборгованість - 87 317,55 доларів США, що еквівалентно 1 101 764 грн 11 коп., заборгованість за відсотками - 3 349,22 доларів США, що еквівалентно 42 260 грн 12 коп., прострочена заборгованість за відсотками - 72 972,34 доларів США, що еквівалентно 920 757 грн 49 коп., пеня - 4 208 297 грн 49 коп. (а. с. 8).

Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно з ч. 2 ст. 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст. 1048 цього Кодексу.

Згідно зі ст. 12 Закону України «Про іпотеку» <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_88/ed_2013_07_04/pravo1/T030898.html?pravo=1> у разі порушення іпотекодавцем обов'язків, встановлених іпотечним договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобов'язання, а в разі його невиконання − звернути стягнення на предмет іпотеки.

Відповідно до ст. <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_218/ed_2013_07_04/pravo1/T030898.html?pravo=1> ст. 33, 40 цього Закону у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. Звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців.

Згідно з ч. 3 ст. 109 ЖК Української РСР звернення стягнення на передане в іпотеку житлове приміщення є підставою для виселення всіх громадян, що мешкають у ньому, за винятками, встановленими законом. Після прийняття кредитором рішення про звернення стягнення на передане в іпотеку житлове приміщення всі громадяни, що мешкають у ньому, зобов'язані на письмову вимогу кредитора або нового власника цього жилого приміщення добровільно звільнити його протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо громадяни не звільняють житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

07 червня 2014 року набрав чинності Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», згідно з п. 1 якого не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із статтею 4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно із статтею 5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов'язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами − резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що: таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об'єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; загальна площа такого нерухомого житлового майна (об'єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. м для квартири та 250 кв. м для житлового будинку.

Поняття мораторій у цивільному законодавстві визначається як відстрочення виконання зобов'язання (п. 2 ч. 1 ст. 263 ЦК України).

Таким чином, установлений вказаним Законом мораторій на стягнення майна, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті, не передбачає втрату кредитором права на звернення стягнення на предмет іпотеки (застави) у випадку невиконання боржником зобов'язань за договором, а лише тимчасово забороняє примусово стягувати (відчужувати без згоди власника).

Крім того, згідно з п. 4 зазначеного Закону протягом дії цього Закону інші закони України з питань майнового забезпечення кредитів діють з урахуванням його норм.

Оскільки вказаний Закон не зупиняє дію інших нормативно-правових актів, що регулюють забезпечення зобов'язань, то й не може бути мотивом для відмови у позові, а є правовою підставою, що унеможливлює вжиття органами і посадовими особами, які здійснюють примусове виконання рішень про звернення стягнення на предмет іпотеки та провадять конкретні виконавчі дії, заходів, спрямованих на примусове виконання таких рішень стосовно окремої категорії боржників чи іпотекодавців, які підпадають під дію його положень на період чинності цього Закону.

Рішення ж суду в частині звернення стягнення на предмет іпотеки на час дії Закону не підлягає виконанню.

Таким чином, ні суд першої інстанції, ні апеляційний суд не врахували, що Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» не є підставою для відмови в захисті порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів кредиторів.

Такий висновок узгоджується з правовою позицією, висловленою Верховним Судом України у постанові від 27 травня 2015 року у справі № 6-57цс15.

Оскільки судами не дотримано вимог ч. 4 ст. 10 ЦПК України, не встановлено фактичних обставин, неправильно застосовано норми матеріального права, не досліджено доказів, наданих сторонами, та не надано цим доказам відповідної правової оцінки, судові рішення належить скасувати, а справу - передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 333, 335, 336, 338, 343, 344, 345, 349 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» в особі Філії «Одеське РУ» Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» задовольнити частково.

Рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 24 грудня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Одеської області від 11 березня 2015 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий: П.О. Гвоздик
Судді: Г.І. Мостова
В.І. Мартинюк
М.І. Наумчук
О.М. Ситнік