Номер провадження: 22-ц/785/4737/15
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
Доповідач Панасенков В. О.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23.07.2015 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі:

головуючого - судді Панасенкова В.О.

суддів: Парапана В.Ф.,

ОСОБА_2,

при секретарі: Добряк Н.І. ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 07 листопада 2014 року за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом вселення та визначення порядку користування житловим приміщенням,

в с т а н о в и л а:

03 вересня 2014 року ОСОБА_4 звернувся до суду з вказаним позовом, обґрунтовуючи вимоги тим, що йому, та відповідачам, його батьку ОСОБА_5, сестрі ОСОБА_3 та племінниці ОСОБА_7 на праві спільної часткової власності належить трикімнатна квартира АДРЕСА_1 в рівних частках на підставі свідоцтва про право власності на житло від 17 вересня 2001 року. На даній житлової площі зареєстровані він та відповідачі у справі, розмір житлових кімнат становить 16,1 кв.м., 11, 3 кв.м. та 7,6 кв.м. Відповідачі перешкоджають йому користуватись квартирою, що підтверджується талоном-повідомленням Суворовського РВ м. Одеси №66 від 28 серпня 2014 року. Другого житла він не має.

Посилаючись на ці обставини, та на ст. 155 ЖК України, ст. ст. 319, 321, 386 ЦК України, позивач ОСОБА_4 просив суд вселити його у квартиру АДРЕСА_1, зобовязати відповідачів ОСОБА_5, ОСОБА_3, ОСОБА_7 не чинити йому перешкоди у користуванні у вказаній квартирі та визначити порядок користування житловими приміщеннями у спірній квартирі, виділивши йому кімнату площею 7,6 кв.м. (а.с. 2-3).

Відповідачі ОСОБА_5, ОСОБА_3, ОСОБА_7 проти позову заперечували й в своїх у своїх усних та письмових поясненнях зазначали, що позивач не проживав у спірній квартирі, його звернень з приводу надання доступу до квартири та ключів від вхідної двері до них не було, тому позивачем не доведено те, що вони перешкоджали йому користуватись квартирою й яким чином він буде користуватись кімнатою площею 7,6 кв.м. (а.с. 20-21).

Рішенням суду першої інстанції позов ОСОБА_4 задоволено. Суд вселив позивача в квартиру АДРЕСА_1, визначив порядок користування вказаною квартирою, виділивши йому в користування кімнату площею 7,6 кв.м. та залишивши в загальному користуванні кухню, площею 7,3 кв.м., ванну кімнату, площею 2,6 кв.м., вбиральню, площею 1,1 кв.м., коридор, площею 12,2 кв.м., балкон площею 0,9 кв.м., лоджію, площею 1,3 кв.м. та зобовязав відповідачів ОСОБА_5, ОСОБА_3, ОСОБА_7 не перешкоджати позивачу в користуванні кімнатою площею 7,6 кв.м. та приміщеннями загального користування, вирішив питання про розподіл судових витрат (а.с. 43-44).

Ухвалою апеляційного суду Одеської області від 11 березня 2015 року апеляційна скарга відповідачки ОСОБА_7 відхилена, рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 14 листопада 2014 року залишено без змін (а.с. 82-85).

12 червня 2015 року відповідачка ОСОБА_3 оскаржила рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку та просить рішення суду першої інстанції скасувати й ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову, мотивуючи тим, що суд першої інстанції порушив норми процесуального та матеріального права, а саме, судом першої інстанції не враховано, що на підставі договору дарування від 01 вересня 2014 року батько ОСОБА_5 подарував їй, ОСОБА_3, ? частку квартиру, тому їй належить ? частина квартира, що складає 17,5 кв.м. й виділення в користування позивачу кімнати площею 7,6 кв.м. порушує її права та суперечить ст. 47 ЖК УРСР щодо середньої норми забезпечення житловою площею в Одеській області, яка складає 8,5 кв.м.

Сторони у справі в судове засідання не з'явилися, були викликані в судове засідання належними чином. Розгляд апеляційної скарги відповідачки ОСОБА_3 призначався на 16 липня 2015 року, 15 липня 2015 року відповідачка ОСОБА_3 звернулась до апеляційного суду з клопотанням про відкладання розгляду справа у звязку з хворобою, інші відповідачі ОСОБА_5 та ОСОБА_7 в судове засідання не зявились, про причини неявки суд не повідомили. Для перевірки поважності причин неявки в суд відповідачки ОСОБА_3 розгляд справи був відкладений на 23 липня 2015 року, про час і місце судового засіданні відповідачі сповіщені належним чином. 23 липня 2015 року відповідачі в судове зсідання не зявилися, про причини неявки суд не повідомили. Поважності причин неявки в суд відповідачів не встановлено, тому підстав для відкладення розгляду справи на більш пізніший строк немає.

За змістом ст. ст. 11, 27 ЦПК України особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми процесуальними правами на власний розсуд. Особи, які беруть участь у справі, зобовязані добросовісно здійснювати свої процесуальні права та виконувати процесуальні обовязки.

Колегія суддів вважає, що вказані дії відповідачки ОСОБА_3 свідчать про зловживання процесуальними правами з її боку та штучне затягування строків розгляду справи, й у відповідності до ч. 2 ст. 305 ЦПК України у даному випадку неявка в суд сторін у справі не перешкоджає розглядові справи і не порушує право на доступ до суду апеляційної інстанції.

Заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги відповідачки ОСОБА_3, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду в межах позовних вимог та доводів апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга відповідачки задоволенню не підлягає, оскільки рішення суду постановлено з дотриманням норм процесуального та матеріального права.

Згідно з ч. 1 ст. 316 та ч. 1 ст. 317 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Власникові належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Статтею 358 ЦК України передбачено, що право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою.

Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю.

Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.

У ч. 2 ст. 386 ЦК України зазначено, що власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню.

Судом першої інстанції встановлено, що позивачу ОСОБА_4, та відповідачам, його батьку ОСОБА_5, сестрі ОСОБА_3 та племінниці ОСОБА_7 на праві спільної часткової власності належить трикімнатна квартира АДРЕСА_1 в рівних частках на підставі свідоцтва про право власності на житло від 17 вересня 2001 року (а.с. 4).

На даній житлової площі зареєстрований він та відповідачі у справі, що підтверджується довідкою з місця проживання про склад сімї та реєстрації КП «ЖКС «Шевченківський» від 07 серпня 2014 року №638 (а.с. 8).

Спірна квартира АДРЕСА_1, загальною площею 61, 4 кв.м., житловою 35,0 кв.м., розташована на другому поверсі та складається з трьох житлових кімнат площею 16,1 кв.м., 11, 3 кв.м. та 7,6 кв.м. та приміщень кухні, площею 7,3 кв.м., ванної кімнати, площею 2,6 кв.м., вбиральні, площею 1,1 кв.м., коридору, площею 12,2 кв.м., балкону площею 0,9 кв.м., лоджії, площею 1,3 кв.м., що підтверджується технічним паспортом на приватизовану квартиру (а.с. 35-36).

Відповідачі перешкоджають позивачу ОСОБА_4 користуватись квартирою, що підтверджується талоном-повідомленням Суворовського РВ м. Одеси №66 від 28 серпня 2014 року.

За загальним правилом кожна особа має право на захист свого цивільного права лише в разі його порушення, невизнання або оспорювання (частина перша статті 15 ЦК України, частина перша статті 3 ЦПК України).

Вирішуючи спір, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що в судовому засіданні доведено, що відповідачі ОСОБА_5, ОСОБА_3, ОСОБА_7 порушують права позивача ОСОБА_4 на здійснення права власності належним йому майном, тому у відповідності до ст. ст. 15, 16 ЦК України його право підлягає судовому захисту шляхом зобовязання не чинити перешкоди у користуванні квартирою, вселення в спірну квартиру та визначення порядку користування житловим приміщенням й виділення йому у користування кімнати, площею 7,6 кв.м., а підсобні приміщення залишення в загальному користуванні.

Таким чином, перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції виконав всі вимоги цивільного судочинства і вирішив справу згідно із законом.

Доводи відповідачка ОСОБА_3 в апеляційній скарзі про те, що рішення суду першої інстанції є незаконним, оскільки судом першої інстанції не враховано, що на підставі договору дарування від 01 вересня 2014 року батько ОСОБА_5 подарував їй, ОСОБА_3, ? частку квартиру, тому їй належить ? частина квартира, що складає 17,5 кв.м. й виділення в користування позивачу кімнати площею 7,6 кв.м. порушує її права та суперечить ст. 47 ЖК УРСР щодо середньої норми забезпечення житловою площею в Одеській області, яка складає 8,5 кв.м., не приймаються до уваги за таких підстав.

У пунктах 33, 35 постанови № 7 Пленуму "Про судову практику в справах про захист права власності на інших речових прав" від 07 лютого 2014 року Вищий спеціалізований суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, розяснив, що застосовуючи положення статті 391 ЦК, відповідно до якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо вони не повязані із позбавленням права володіння, суд має виходити із такого.

Відповідно до положень статей 391, 396 ЦК позов про усунення порушень права, не повязаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не повязаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння.

Такий позов підлягає задоволенню і в тому разі, коли позивач доведе, що є реальна небезпека порушення його права власності чи законного володіння зі сторони відповідача. При цьому суди повинні брати до уваги будь-які фактичні дані (статті 5759 ЦПК), на підставі яких за звичайних умов можна зробити висновок про наявність такої небезпеки.

Позов про усунення порушень права, не повязаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню незалежно від того, на своїй чи на чужій земельній ділянці або іншому обєкті нерухомості відповідач вчиняє дії (бездіяльність), що порушують право позивача.

Задовольняючи позов про захист права власності від порушень, не повязаних із позбавленням володіння, суд має право як заборонити відповідачу вчиняти певні дії, так і зобовязати відповідача усунути наслідки порушення права позивача.

Сам по собі факт укладання 01 вересня 2014 року договору дарування ? частини спірної квартири між її співвласниками відповідачами ОСОБА_5 та ОСОБА_3, не спростовує висновок суду першої інстанції про наявність підстав для вселення у квартиру та визначення порядку користування з виділенням йому у користування кімнати площею 7,6 кв.м. й не порушує права відповідачки ОСОБА_3, якої належить ? частка спірної квартири.

Дійсно згідно із ст. 47 ЖК УРСР норма жилої площі в Українській РСР встановлюється в розмірі 13,65 квадратного метру на одну особу.

Однак позивачу ОСОБА_4 на праві спільної часткової власності належить ? частина спірної квартири, що складає 8,75 кв.м. (35,0 кв.м. : 4 чол.), з чим погоджується в апеляційній скарзі відповідачка ОСОБА_3, тому суд першої інстанції обґрунтовано виходив з того, що виділення у користування позивачу кімнати, площею 7,6 кв.м. відповідає положенням ч. 3 ст. 358 ЦК України, не суперечить ст. 47 ЖК УРСР та не порушує житлові права інших співвласників квартири.

Отже, суд першої інстанції всебічно та повно з'ясував обставини, які мають значення для справи, дослідив в судовому засіданні усі докази, які є у справі, з урахуванням їх переконливості, належності і допустимості, дав їм правильну оцінку та правильно виходив з того, що є законні підстави для задоволення позову.

Відповідно до ч. 1 ст. 303 ЦПК Украйни під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Інших правових доводів апеляційна скарга не містить.

Таким чином, наведені в апеляційній скарзі доводи не спростовують висновків суду і не містять підстав для висновків про порушення або неправильне застосування судом норм права, які привели до неправильного вирішення справи.

Отже, законних підстав для скасування рішення суду першої інстанції й ухвалення нового рішення про відмову у задоволенні позову немає.

Керуючись ст. ст. 303, 307 ч. 1 п. 1, 308, 313, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області,

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити, рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 14 листопада 2014 року залишити без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до суду касаційної інстанції протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили ухвалою.

Судді апеляційного суду Одеської області: В.О. Панасенков

ОСОБА_8

ОСОБА_2