У х в а л а

іменем україни

10 червня 2015 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України

з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Карпенко С.О.,

суддів: Амеліна В.І., Гончара В.П.,

розглянувши в попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» про припинення договору поруки та за зустрічним позовом публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» до ОСОБА_1, приватного підприємства «Протекс-Дельта», приватного підприємства «Протекс АГ», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - товариство з обмеженою відповідальністю виробнича фірма з іноземними інвестиціями «Протекс», про стягнення заборгованості за кредитним договором за касаційною скаргою ОСОБА_1, поданою його представником ОСОБА_3, на рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 20 вересня 2013 року та ухвалу апеляційного суду Харківської області від 1 липня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У травні 2011 року ОСОБА_1 звернувся до суду з вказаним позовом, посилаючись на те, що 7 серпня 2007 року між ним та ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» укладений договір поруки, за умовами якого він взяв на себе зобов'язання відповідати перед банком за виконання ТОВ виробнича фірма з іноземними інвестиціями «Протекс» своїх зобов'язань за кредитним договором. Оскільки банком пропущений строк пред'явлення вимоги до нього як поручителя, вважає поруку припиненою.

У грудні 2010 року ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» звернулось до суду із зустрічним позовом, який згодом уточнило, і остаточно просило стягнути з ОСОБА_1 на користь банку 1 373 897,70 грн заборгованості товариства за кредитним договором.

Свої вимоги обґрунтовує тим, що 7 серпня 2007 року між ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» та ТОВ виробнича фірма з іноземним інвестиціями «Протекс» укладений кредитний договір, за яким позичальник отримав кредит в сумі 150 000 доларів США зі сплатою 12,5% річних за користування кредитними коштами строком до 7 серпня 2017 року. Крім того, цього ж дня між ОСОБА_1 та ВАТ Райффайзен Банк Аваль» укладений договір поруки, за умовами якого ОСОБА_1 взяв на себе зобов'язання відповідати перед банком за виконання товариством своїх зобов'язань за кредитним договором. Окремі договори поруки також укладені між банком та ПП «Протекс-Дельта» і ПП «Протекс АГ». У порушення умов кредитного договору, боржник не виконує своїх зобов'язань, що призвело до виникнення заборгованості в сумі 1 373 897,70 грн. Вимогу про погашення заборгованості ОСОБА_1 отримав 1 вересня 2009 року.

Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 20 вересня 2013 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Харківської області від 1 липня 2014 року, у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено, зустрічний позов ПАТ «Райффайзе Банк Аваль» задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» заборгованість за кредитним договором в сумі 172 200 доларів США, що еквівалентно 1 373 897,70 грн.

Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

У касаційній скарзі заявник просить скасувати рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 20 вересня 2013 року та ухвалу апеляційного суду Харківської області від 1 липня 2014 року, мотивуючи свою вимогу порушенням судами норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права, і направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає відхиленню з огляду на наступне.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

За змістом ч. 1 ст. 335 ЦПК України суд касаційної інстанції не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні судів першої та апеляційної інстанції чи відкинуті ними, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу та про перевагу одних доказів над іншими.

Відмовляючи у задоволенні первісного позову, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, виходив з того, що вимогу про погашення заборгованості ОСОБА_1 отримав 1 вересня 2009 року, тобто в межах трирічного строку, передбаченого п. 4.1 договору поруки.

Задовольняючи зустрічний позов, суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованого висновку про наявності правових підстав для стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за кредитним договором.

Наведені у касаційній скарзі доводи висновків судів не спростовують, рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 20 вересня 2013 року та ухвала апеляційного суду Харківської області від 1 липня 2014 року постановлені з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ч. 3 ст. 332 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_1, подану його представником ОСОБА_3, відхилити.

Рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 20 вересня 2013 року та ухвалу апеляційного суду Харківської області від 1 липня 2014 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий С.О.Карпенко
Судді: В.І.Амелін В.П.Гончар