Справа № 367/669/13 Головуючий у І інстанції Линник В.Я.
Провадження № 22-ц/780/3857/15 Доповідач у 2 інстанції Даценко Л. М.
Категорія 46 02.07.2015
УХВАЛА

Іменем України

02 липня 2015 року колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Київської області в складі:

головуючого судді Даценко Л.М.,

суддів Савченка С.І., Білоконь О.В.,

при секретарі Токар Т.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства "Державний ощадний банк України" в особі ТВБВ № 10026/01 філії Головного управління по м. Києву та Київській області Акціонерне товариство "Ощадбанк" на заочне рішення Ірпінського міського суду Київської області від 17 травня 2013 року у справі за позовом Прокурора міста Ірпеня Київської області до Коцюбинської селищної ради Київської області, ОСОБА_3, ОСОБА_4, третя особа Комунальне підприємство «Святошинське лісопаркове господарство» про визнання недійсними рішення, державного акту на право власності на земельну ділянку, визнання права власності на земельну ділянку,

встановила:

У січні 2013 року Прокурор міста Ірпеня Київської області звернувся до Ірпінського міського суду Київської області в інтересах держави із зазначеним позовом до відповідачів Коцюбинської селищної ради Київської області, ОСОБА_3 та ОСОБА_4, розмір якого збільшив в ході судового розгляду справи і який мотивує тим, що рішенням Коцюбинської селищної ради від 25.12.2008 року № 2073/25-5 «про затвердження проекту землеустрою щодо відведення та передачу у приватну власність земельної ділянки для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд по АДРЕСА_1 ОСОБА_3 затверджено проект землеустрою щодо відведення та передачі у приватну власність земельної ділянки площею 0,15 га для вказаних цілей. На підставі зазначеного рішення ОСОБА_3 видано державний акт серії НОМЕР_1 на право власності на земельну ділянку площею 0,15 га, кадастровий номер НОМЕР_2, для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд в АДРЕСА_1.

Вважає, що спірна земельна ділянка знаходиться за межами селища Коцюбинське, Коцюбинською селищною радою її було передано у приватну власність за рахунок земель, що перебувають в постійному користуванні комунального підприємства «Святошинське лісопаркове господарство», оскільки вказану земельну ділянку було надано у користування Святошинському лісопарковому господарству на підставі постанови Ради Міністрів УРСР від 20.06.1956 року № 673 без виключення її з Держлісфонду України та згідно з картографічними матеріалами лісовпорядкування обліковуються як квартали Святошинського та Київського лісництв.

Зазначену земельну ділянку в приватну власність відповідача було передано без її вилучення з користування КП «Святошинське лісопаркове господарство», тобто без відома держави в особі уповноваженого органу та постійного землекористувача, яким є КП «Святошинське лісопаркове господарство».

Крім того, при прийнятті рішення Коцюбинською селищною радою не було дотримано вимоги ст. ст. 20, 21 ЗК України, ст. 57 ЛК України, оскільки зміна цільового призначення спірної земельної ділянки з лісового фонду на для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд не проводилась, будь-яких рішень щодо такої зміни не приймалось.

Також зазначає, що у порушення вимог ст. 9 Закону України «Про державну експертизу землевпорядної документації», якою передбачено обов'язковість проведення вказаної експертизи проектів землеустрою щодо відведення земель лісогосподарського призначення, державна експертиза проекту землеустрою щодо відведення спірної земельної ділянки ОСОБА_3 не проводилась.

Вказує, що відведення спірної земельної ділянки відповідачу під будівництво і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд генеральним планом смт. Коцюбинське не передбачено, а отже, оскаржуване рішення Коцюбинською селищною радою прийнято також у порушення вимог ст. 39 ЗК України, ст. ст. 3, 10, 12, 13, 23 Закону України «Про планування і забудову територій».

В подальшому ОСОБА_3 відчужила зазначену вище земельну ділянку ОСОБА_4 на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки від 10.06.2010 року, про що зроблено відмітку на державному акті про право власності на земельну ділянку.

Вважає, що рішення Коцюбинської селищної ради від 25.12.2008 року № 2073/25-5 не відповідає вимогам закону, порушує право державної власності на спірну земельну ділянку, а тому підлягає визнанню недійсним. З цих же підстав підлягає визнанню недійсним виданий ОСОБА_3 на підставі вказаного рішення державний акт на право власності на земельну ділянку із відміткою про перехід права власності на земельну ділянку ОСОБА_4

Вказує, що вище зазначений договір купівлі-продажу земельної ділянки, укладений 10.06.2010 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4, є нікчемним згідно ст. 228 ЦК України.

Зазначає, що, оскільки уповноваженим державою органом рішення про передачу спірної земельної ділянки у власність ОСОБА_3 не приймалось, відповідно до ст. 346 ЦК України право державної власності на цю ділянку не припинено, а право власності відповідача на неї на законних підставах не виникло.

Відповідно до ст. 392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою.

Просить визнати недійсним рішення Коцюбинської селищної ради від 25.12.2008 року № 2073/25-5 «Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення та передачу у приватну власність земельної ділянки для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд по АДРЕСА_1. Визнати недійсним державний акт серії НОМЕР_1 на право власності на земельну ділянку площею 0,15 га, кадастровий номер НОМЕР_2 для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд в АДРЕСА_1 із відміткою про перехід права власності на земельну ділянку до ОСОБА_4 та скасувати його державну реєстрацію. Визнати право власності держави на спірну земельну ділянку.

Заочним рішенням Ірпінського міського суду Київської області від 17 травня 2013 року позов прокурора міста Ірпеня Київської області задоволено частково. Визнано недійсним рішення Коцюбинської селищної ради від 25.12.2008 року № 2073/25-5 «Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення та передачу у приватну власність земельної ділянки для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд по АДРЕСА_1. Визнано недійсним виданий ОСОБА_3 дежавний акт серії НОМЕР_1 на право власності на земельну ділянку площею 0,15 га, кадастровий номер НОМЕР_2, для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд в АДРЕСА_1 з відміткою про перехід права власності до ОСОБА_4 та скасовано його державну реєстрацію. В решті позову відмовлено.

У апеляційній скарзі Публічне акціонерне товариство "Державний ощадний банк України" в особі ТВБВ № 10026/01 філії Головного управління по м. Києву та Київській області Акціонерне товариство "Ощадбанк", як особа, яка не брала участі в справі і яка вважає, що суд вирішив питання про її права та обов'язки, просить скасувати заочне рішення та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову, посилається на неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи та порушення норм матеріального і процесуального права, яке полягає в тому, що спірна земельна ділянка є предметом договору іпотеки, укладеного 03.11.2010 року між апелянтом та відповідачкою ОСОБА_4

Вирішуючи даний спір, суд не звернув уваги на вимоги ст. ст. 10, 35 ЦПК України та не врахував, що рішення у цій справі може вплинути на права та обов'язки апелянта, не вирішив питання про залучення останнього до участі в справі, не врахував, що банк є іпотекодержателем спірного майна і визнання недійсними оспорюваних у даній справі рішення і державного акту на право власності на земельну ділянку, який став підставою для реєстрації права власності на іпотечне майно, впливає на права і обов'язки сторін кредитного договору та договору іпотеки, на об'єм зобов'язань сторін щодо погашення заборгованості за кредитним договором. Тому не встановлення судом факту перебування оспорюваного майна в іпотеці і незалучення банку до участі в справі в якості третьої особи, є порушенням його прав.

З'ясування цих обставин має суттєве значення для правильного вирішення спору. Оскільки судом допущені порушення норм процесуального права, що унеможливили встановлення фактичних обставин справи, що мають значення для правильного вирішення справи, то оскаржуване судове рішення на підставі ст. ст. 307, 309 ЦПК України підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позову.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що рішенням Коцюбинської селищної ради від 25.12.2008 року № 2073/25-5 «про затвердження проекту землеустрою щодо відведення та передачу у приватну власність земельної ділянки для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд по АДРЕСА_1 ОСОБА_3 затверджено проект землеустрою щодо відведення та передачі у приватну власність земельної ділянки площею 0,15 га для вказаних цілей. (а. с. 8).

На підставі зазначеного рішення ОСОБА_3 видано державний акт серії НОМЕР_1 на право власності на земельну ділянку площею 0,15 га, кадастровий номер НОМЕР_2, для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд в АДРЕСА_1 (а. с. 7).

В подальшому ОСОБА_3 відчужила зазначену земельну ділянку відповідачці ОСОБА_4 на підставі договору купівлі-продажу від 10.06.2010 року. (а. с. 88-89).

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу.

Згідно з ч 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Відповідно до ст. 152 ЗК України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою і відшкодування збитків.

Статтею 173 ЗК України визначено, що межа району, села, селища, міста, району у місті - це умовна замкнена лінія на поверхні землі, що відокремлює територію району, села, селища, міста, району у місті від інших територій.

Відповідно до п. «б» ч. 1 ст. 12 ЗК України до повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин на території сіл, селищ, міст належить передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб відповідно до цього Кодексу.

Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 116 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом. Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.

Як передбачено ч. 1 ст. 122 ЗК України, сільські, селищні, міські ради передають земельні ділянки у власність або у користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб.

Відповідно до ст. 21 Закону України «Про основи містобудування» визначення територій і вибір земель для містобудівних потреб здійснюється відповідно до затвердженої містобудівної документації місцевих правил забудови з урахуванням планів земельно-господарського устрою.

Згідно з ч. 2 ст. 12 Закону України «Про планування і забудову територій» сільські, селищні, міські ради та їх виконавчі органи в межах повноважень, визначених законом, відповідно до генеральних планів населених пунктів, в тому числі, вирішують питання вибору, вилучення (викупу), надання у власність чи в користування земельних ділянок.

Відповідно до п. 12 Перехідних положень ЗК України до розмежування земель державної та комунальної власності повноваження щодо розпорядження землями (крім земель, переданих у приватну власність, та земель, зазначених в абзацах другому та четвертому цього пункту) в межах населених пунктів здійснюють відповідні сільські, селищні, міські ради з урахуванням вимог абзацу третього цього пункту, а за межами населених пунктів - відповідні органи виконавчої влади.

На підставі встановлених обставин та наведеного нормативного обґрунтування суд дійшов вірного висновку, що рішення Коцюбинської селищної ради від 25.12.2008 року № 2073/25-5 «про затвердження проекту землеустрою щодо відведення та передачу у приватну власність ОСОБА_3 земельної ділянки для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд по АДРЕСА_1 було прийнято незаконно, виходячи з такого.

Судом встановлено, що відсутні будь-які графічні документи, які б підтверджували межі селища Коцюбинське, генеральний план селища на час прийняття оспорюваного рішення не був затверджений.

Вказані обставини також встановлені постановою Окружного адміністративного суду м. Києва від 23.12.2011 року (а. с. 170-196), де зазначено, що крім Указу Президії Верховної Ради Української РСР від 11.02.1941 року, яким зі складу Білицької селищної ради виключено населений пункт Берковець, перейменовано смт. Берковець в смт. ім. Коцюбинського і включено до складу селища імені Коцюбинського залізничну станцію Біличі та Указу від 30.12.1962 року, яким селище Коцюбинське було підпорядковано Ірпінській міській раді і разом з нею підпорядковано безпосередньо Київській обласній раді, а також Указом від 04.01.1965 року, яким смт. ім. Коцюбинського перейменовано в селище Коцюбинське, інших рішень щодо адміністративно-територіального устрою селища Коцюбинське не видавалось; землевпорядна документація стосовно встановлення меж смт. ім. Коцюбинського відповідно до Указу Президії Верховної Ради УРСP від 11.02.1941 року не збереглась; проекти рішень про встановлення меж м. Києва та меж селища Коцюбинське не затверджувались; з моменту набрання чинності Земельним Кодексом України 2001року по даний час проект встановлення межі селища Коцюбинське відповідно до вимог вказаного Кодексу Київською обласною радою не затверджувався.

Крім того, вищевказаним рішенням суду встановлено, що Коцюбинська селищна рада при прийнятті рішень щодо відведення земельних ділянок у власність 501 громадянину, у тому числі і відповідачу ОСОБА_3, керувалася матеріалами техніко-економічного обґрунтування та перспективним планом розвитку селища Коцюбинське затверджених рішенням «Про перспективний план розвитку смт. Коцюбинське» від 25.09.2008 року № 689/22-5.

Постановою Ірпінського міського суду Київської області від 23.11.2009 року (а. с. 145-150) встановлено, що рішенням Коцюбинської селищної ради від 24.09.2008 року № 689/22-5 «Про перспективний план розвитку сел. Коцюбинське» та рішенням від 28.10.2008 року № 711/22-5 «Про передачу деревної рослинності віднесену до категорії зелених насаджень в межах сел. Коцюбинське» не встановлювались межі селища Коцюбинське, а фактично Коцюбинська селищна рада виконувала вимоги ст. 173 ЗК України щодо реалізації процедури встановлення меж селища. Генерального плану селища Коцюбинське на момент ухвалення вищевказаних рішень не було, його межі не були чітко визначеними, а його статус був сформований на підставі Указу Президії Верховної Ради від 11.02.1941 року. Немає ніяких підстав вважати, що Коцюбинська селищна рада при винесенні вищевказаних рішень вирішувала питання належності до її території будь-яких земель у певно визначених межах.

Отже, на момент прийняття спірного рішення межі смт. Коцюбинське у передбаченому законом порядку не були визначені та встановлені.

Суд вірно не взяв до уваги рішення виконкому Київської обласної Ради депутатів трудящих від 28.10.1968 року № 791 та схематичний план, який ним затверджено, оскільки межі селища, зазначені в ньому не встановлювалися на місцевості в натурі, що не дає можливості визначити належність спірної ділянки до земель Коцюбинської селищної ради. (а. с. 231)

Суд також вірно не взяв до уваги те, що спірне рішення приймалося радою на підставі висновків контролюючих органів наявних в проекті землеустрою, факт розташування спірної земельної ділянки в межах смт. Коцюбинське радою не перевірявся, а згідно довідки відділу земельних ресурсів в м. Ірпінь про правовий статус спірної земельної ділянки, яка міститься в проекті землеустрою, спірна земельна ділянка відводиться у приватну власність за рахунок земель Коцюбинської селищної ради, оскільки відповідно до листа відділу Держкомзему в м. Ірпінь від 18.01.2013 року № 01-02/44-1 (а. с. 243) в період з 01.01.2008 року по 31.12.2008 року державна статистична звітність форми 6-зем по смт. Коцюбинське не велася, землі запасу по смт. Коцюбинське у вказаний період не обліковувалися.

Зазначені обставини, також підтверджуються актом службового розслідування стосовно діяльності колишнього начальника відділу Держкомзему в м. Ірпінь Стадніка Ю.В. Державного комітету України із земельних ресурсів від 27.04.2011 року. (а. с. 34-42).

Крім того, згідно висновку Управління охорони навколишнього природного середовища в Київській області про погодження проекту землеустрою щодо відведення спірної земельної ділянки у власність відповідача, управлінням надано позитивний висновок за умови проведення процедури зміни цільового призначення спірної земельної ділянки на землі житлової забудови та внесення відповідного коригування до Генерального плану селища Коцюбинське або ж розробки відповідного містобудівного обґрунтування, однак, як вбачається з проекту землеустрою, вказані умови висновку виконані не були.

Враховуючи викладені обставини справи, суд дійшов вірного висновку, що довідка відділу земельних ресурсів в м. Ірпінь про правовий статус спірної земельної ділянки, яка міститься у проекті відводу земельної ділянки відповідачу ОСОБА_3 (а. с. 17) не є належним доказом знаходження спірної земельної ділянки в межах сел. Коцюбинське, оскільки зазначена в ній інформація спростовується вказаними вище матеріалами справи.

Крім того, в судовому засіданні встановлено, що на момент прийняття спірного рішення була відсутня містобудівна документація, визначена Законом України «Про планування і забудову територій» в сел. Коцюбинське. Перспективний план розвитку селища, на який посилався представник Коцюбинської селищної ради, та техніко-економічне обґрунтування, згідно вимог зазначеного закону не є містобудівною документацією, яка могла б бути підставою для прийняття рішення щодо відведення земельної ділянки для містобудівних потреб.

Таким чином, суд дійшов вірного висновку про те, що при прийнятті оскаржуваного рішення Коцюбинською селищною радою було порушено вимоги ст. 39 Земельного кодексу України і ст. 3 Закону України «Про планування і забудову територій».

Також суд вірно вважав безпідставними посилання представника відповідача на рішення Коцюбинської селищної ради від 29.04.2010 року № 75, від 15.09.2010 року № 153 та від 06.11.2009 року № 170, оскільки вони прийняті після спірного рішення, і обставини, що ними підтверджуються, не існували на момент прийняття оспорюваного рішення, а тому не мають доказового значення по справі.

Суд вірно не взяв до уваги посилання представника Коцюбинської селищної ради на те, що позивачем пропущено строк позовної давності, оскільки з листів прокурора міста Ірпеня та листів Коцюбинської селищної ради, наданих представником відповідача, не вбачається, що спірне рішення було надано до прокуратури на початку 2009 року (а. с. 123), тому що листи не містять відмітки про їх отримання.

Крім того, пунктом 5 Прикінцевих та перехідних положень Закону України від 20.12.2011 року № 4176-VI «Про внесення змін до деяких законів України щодо вдосконалення порядку здійснення судочинства», встановлено, що позов про визнання незаконним правового акта органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, яким порушено право власності або інше речове право особи, може бути подано протягом трьох років з дня набрання чинності цим Законом, отже позивач не пропустив строк для подачі даного позову до суду.

Отже, враховуючи викладені обставини, суд дійшов вірного висновку, що Коцюбинською селищною радою спірне рішення прийнято з порушенням вимог п. 12 Перехідних положень Земельного кодексу України, оскільки селищна рада розпорядилася земельною ділянкою, яка розташована за межами смт. Коцюбинське, а тому суд вважав за необхідне визнати недійсним рішення Коцюбинської селищної ради від 25.12.2008 року № 2073/25-5 «про затвердження проекту землеустрою щодо відведення та передачу у приватну власність земельної ділянки для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд по АДРЕСА_1.

Відповідно до ст. 155 ЗК України у разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним.

З урахуванням наведеного, суд дійшов вірного висновку про визнання недійсним державного акту на право власності на земельну ділянку, виданого на підставі вищевказаного рішення, з відміткою про перехід права власності до ОСОБА_4 та скасування його державної реєстрації.

Згідно частин першої та третьої статті 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення.

Згідно вимог ч. 1 ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Доводи апеляційної скарги про те, що, вирішуючи даний спір, суд не врахував, що рішення у цій справі може вплинути на права та обов'язки апелянта, та в порушення ст. ст. 10, 35 ЦПК України не вирішив питання про залучення останнього до участі в справі в якості третьої особи, не заслуговують на увагу, оскільки судом апеляційної інстанції дійсно встановлено таке порушення норм процесуального права, однак воно не призвело до неправильного вирішення справи. Тому не є обов'язковою підставою для скасування оскаржуваного рішення.

Крім того, згідно ч. 2 ст. 308 ЦПК України не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань, якими є доводи апеляційної скарги про не залучення апелянта до участі в справі в якості третьої особи.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не містить доводів, які б спростовували законність і обґрунтованість ухваленого судом першої інстанції рішення.

Таким чином, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду, рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасовано з підстав, викладених у апеляційній скарзі.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 303, 307, 308, 314, 315, 317, 319 ЦПК України колегія суддів,-

ухвалила:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Державний ощадний банк України" в особі ТВБВ № 10026/01 філії Головного управління по м. Києву та Київській області Акціонерне товариство "Ощадбанк" відхилити.

Заочне рішення Ірпінського міського суду Київської області від 17 травня 2013 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий

Судді