Головуючий суду 1 інстанції - ОСОБА_1
Доповідач - Карташов О.Ю.
Справа № 428/8139/14-ц
Провадження № 22ц/782/153/15
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

2015 року липня «1» дня Колегія суддів Судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Луганської області в складі:

головуючий суддя Карташов О.Ю.

судді Дронська І.О., Оробцова Р.І.

при секретарі Коротенко С.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Сєвєродонецьку цивільну справу

за апеляційною скаргою

ОСОБА_2

на рішення

Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 2 квітня 2015 року

по цивільній справі за позовом

ОСОБА_3 до ОСОБА_2, третя особа Публічне акціонерне товариство «Укрсоцбанк» про поділ майна, що є спільною сумісною власністю подружжя

ВСТАНОВИЛА:

Рішенням Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 2 квітня 2015 року позов ОСОБА_3 до ОСОБА_2, третя особа ПАТ «Укрсоцбанк» про поділ майна, що є спільною сумісною власністю подружжя задоволено.

Визнано за ОСОБА_3 та ОСОБА_2 право спільної часткової власності на квартиру АДРЕСА_1 шляхом визнання за ОСОБА_3 права власності на 1/2 ідеальну частку квартири АДРЕСА_1 та визнання за ОСОБА_2 права власності на 1/2 ідеальну частку квартири АДРЕСА_1.

Стягнуто з ОСОБА_2 витрати по сплаті судового збору на користь ОСОБА_3 у розмірі 520 грн.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, ставить питання про скасування рішення суду та ухвалення нового рішення про відмову у задоволені заявлених ОСОБА_3 позовних вимог.

Заслухавши суддю - доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів апеляційного суду вважає, що скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст. 303 ЦПК України, - під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції у межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, але апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обовязковою підставою для скасування рішення.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції виходив з обґрунтованості позовних вимог ОСОБА_3

Проаналізувавши наявні дані, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції повно та всебічно дослідив і оцінив обставини по справі, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює.

Так, у грудні 2014 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 зазначав, що знаходилась із відповідачем у зареєстрованому шлюбі з 24.06.2000 року до 24.09.2011 року. За час шлюбу ними набуто нерухоме майно, яке є спільним майном подружжя: квартира АДРЕСА_1, вартістю 52000грн., придбана 28.04.2006 року за рахунок власних заощаджень 24000грн. та кредиту в розмірі 28000 грн., наданого ПАТ «Укрсоцбанк» на підставі кредитного договору. Кредит за час шлюбу погашено частково, квартира знаходиться в іпотеці банку. Оскільки добровільно дійти згоди щодо поділу квартири сторони не можуть, позивачка просила визнати за нею та відповідачем право спільної часткової власності на квартиру АДРЕСА_1 шляхом визнання за кожним з них права власності на 1/2 ідеальну частку квартири.

Згідно ст. 10 ЦПК України обставини цивільних справ встановлюються судом за принципом змагальності. Суд же, зберігаючи об'єктивність і неупередженість, лише створює необхідні умови для всебічного і повного дослідження обставин справи. При дослідженні і оцінці доказів, встановленні обставин справи і ухваленні рішення суд незалежний від висновків органів влади, експертиз або окремих осіб.

Згідно зі ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів.

Відповідно до ст.ст. ст. 10, 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

При цьому, відповідно до ч. 1 ст. 57 цього Кодексу, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ст. 212 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, згідно із копією свідоцтва про одруження І-ЕД № 063767, виданого 24.06.2000 року Бобриківською сільською радою Антрацитівського району Луганської області, ОСОБА_2 та ОСОБА_4 одружились 24.06.2000 року, актовий запис № 5, прізвище дружини після реєстрації шлюбу - ОСОБА_2.

Від шлюбу сторони мають дочку ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_1, копія свідоцтва про народження І-ЕД № 163783 від 06.12.2000 року, видана Сєвєродонецьким міським відділом реєстрації акті громадянського стану, актовий запис № 754.

Відповідно до копії рішення Сєвєродонецького міського суду Луганської області по справі № 2-2591/11 від 14.09.2011 року вищевказаний шлюб між сторонами було розірвано, рішення набрало законної сили 27.09.2011 року.

З копії договору купівлі-продажу квартири від 28.03.2006 року, посвідченого приватним нотаріусом Сєвєродонецького міського нотаріального округу ОСОБА_6, а також з копії витягу з Державного реєстру правочинів № 2219488 від 28.03.2006 року та з копії технічного паспорту від 24.05.2006 року вбачається, що ОСОБА_7 від імені ОСОБА_8 в якості продавця передав, а ОСОБА_2 прийняв у власність квартиру АДРЕСА_1. Продаж квартири вчинено за 52000 грн.

Згідно із витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 10740066 від 25.05.2006 року право приватної власності на квартиру АДРЕСА_1 зареєстровано за ОСОБА_2.

Згідно із довідкою № 3514 від 01.12.2014 року, виданою КП «Єдиний розрахунковий центр м.Сєвєродонецька», в квартирі АДРЕСА_2 проживають ОСОБА_3, ОСОБА_2, ОСОБА_5.

Відповідно до копії договору кредиту № 571/Ж-40 від 28.03.2006 року Акціонерно- комерційний банк соціального розвитку «Укрсоцбанк» в якості кредитора надав, а ОСОБА_2 в якості позичальника прийняв кредит у сумі 28000 грн. зі сплатою 16,5 процентів річних та кінцевою датою повернення 27.03.2021 року. Кредит надано на придбання нерухомого майна - квартири АДРЕСА_3.

Відповідно до п.1.3 договору кредиту № 571/Ж-40 від 28.03.2006 року в якості забезпечення ОСОБА_2 виконання своїх зобовязань щодо погашення вказаного кредиту, сплати процентів, можливих штрафних санкцій, а також інших витрат Акціонерно-комерційний банк соціального розвитку «Укрсоцбанк» 28.03.2006 року уклав із відповідачем ОСОБА_2 іпотечний договір, за умовами якого ОСОБА_2 передав Акціонерно-комерційному банку соціального розвитку «Укрсоцбанк» в іпотеку квартиру АДРЕСА_4.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 зводяться до того, що спірною квартирою користується ОСОБА_3, квартира перебуває в іпотеці банку, погашення кредиту здійснює він.

Проте, статтею 41 Конституції України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів № 2, 4, 7 та 11 Конвенції закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд за своєю волею, незалежно від волі інших осіб /ст.ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України/.

У п. 5 постанови Пленуму Верховного Суду України № 20 від 22.12.1995р. «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності», зазначено, що розглядаючи позови, пов'язані з спільною власністю громадян, суди повинні виходити з того, що відповідно до чинного законодавства спільною сумісною власністю є: майно, нажите подружжям за час шлюбу (ст.16 Закону «Про власність», ст. 22 Кодексу про шлюб та сім'ю України); майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім'ї чи майно, що є у власності осіб, які ведуть селянське (фермерське) господарство, якщо письмовою угодою відповідно між членами сім'ї чи членами селянського (фермерського) господарства не передбачено інше або майно, придбане внаслідок спільної праці громадян, що об'єдналися для спільної діяльності, коли укладеною між ними письмовою угодою визначено, що воно є спільною сумісною власністю (п.1 ст. 17, ст. 18, п.2 ст. 17 Закону «Про власність»); квартира (будинок), кімнати в квартирах та одноквартирних будинках, передана при приватизації з державного житлового фонду за письмовою згодою членів сім'ї наймача у їх спільну сумісну власність (ст. 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду»). В інших випадках спільна власність громадян є частковою. Якщо розмір часток у такій власності не було визначено і учасники спільної власності при надбанні майна не виходили з рівності їх часток, розмір частки кожного з них визначається ступенем його участі працею й коштами у створенні спільної власності.

Частка учасника спільної сумісної власності визначається при поділі майна, виділі частки з спільного майна, зверненні стягнення на майно учасника спільної власності за його боргами, відкритті після нього спадщини. Оскільки праця є основою створення і примноження власності громадян, розмір частки учасника спільної сумісної власності визначається ступенем його трудової участі, якщо інше не випливає із законодавства України. Розмір часток у спільній сумісній власності подружжя визначається за нормами Кодексу про шлюб та сім'ю України. При відсутності доказів про те. що участь когось з учасників спільної сумісної власності (крім сумісної власності подружжя) у надбанні майна була більшою або меншою - частки визначаються рівними

Згідно із ч.ч. 1, 3 ст. 368 ЦК України спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно із ч. 1-3 ст. 372 ЦК України майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється.

Крім того, згідно із ч. 3 ст. 61 СК України, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сімї, то гроші, інше майно, у тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є обєктом права спільної сумісної власності подружжя. Отже, за загальним правилом майно, придбане подружжям у кредит, є спільною власністю чоловіка та дружини.

Також ст. 70 СК України передбачено, що в разі поділу майна, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Статтею 65 СК України передбачено, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сімї, створює обовязки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сімї. Це означає, що дружина та чоловік незалежно від припинення шлюбу мають рівні права та обовязки щодо спільно нажитого у шлюбі майна, оскільки розірвання шлюбу не звільняє подружжя від зобовязань за кредитом.

Як розяснив Пленум Верховного Суду України в п.п. 23, 24 постанови від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, зясовувати джерело і час його придбання. До складу майна, що підлягає поділу, включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобовязаннями, що виникли в інтересах сімї (ч. 4 ст. 65 СК України).

Таким чином, у результаті придбання подружжям квартири в кредит боргові зобовязання перед позикодавцем несуть як чоловік, так і дружина, а не тільки той із подружжя, хто підписав кредитний договір.

Так, відповідно до положень ст.ст. 334, 640 ЦК України, право власності на спірну квартиру, що придбана подружжям за час шлюбу в кредит, оформлений на ОСОБА_2, виникло 28.03.2006 року, у звязку із цим, квартира є спільною сумісною власністю подружжя.

Положення договору іпотеки про те, що іпотекодавець ОСОБА_2 не має права розпоряджатися будинком без згоди іпотекодержателя до закінчення терміну дії іпотеки, не означає, що в судовому порядку не можна поділити спільне майно подружжя шляхом визнання права власності на нього, оскільки право володіння та користування майном не заборонено, а поділ майна подружжя не є розпорядженням ним.

Аналогічна правова позиція викладена в ухвалах Верховного Суду України № 6-8860св09, № 6-17630св09, № 6-17849св10.

Не заслуговують на увагу і доводи апелянта, щодо відсутності між ним та колишньою дружиною домовленості відносно порядку сплати грошових коштів для погашення кредиту, як підстави для відмови в поділу квартири.

Питання про відшкодування витрат позивачки на оплату судового збору вирішено судом відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України.

Відповідно до вимог ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

На підставі вищевикладеного судова колегія приходить до висновку, що рішення суду ухвалено відповідно до норм матеріального і процесуального права і підстав для його скасування не має.

Керуючись ст.ст. 303, 304, п.1 ч.1 ст. 307, 308, 313, 314, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів Судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Луганської області, ~

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 ~ відхилити.

Рішення Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 2 квітня 2015 року ~ залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення.

Касаційна скарга може бути подана протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили ухвалою апеляційного суду до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ.

Головуючий:

Судді: