Ухвала іменем україни 1 липня 2015 року м. Київ Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі: головуючого Дьоміної О.О., суддів: Дем'яносова М.В., Коротуна В.М., Маляренка А.В., Парінової І.К., розглянувши у судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до Харківської міської ради про визнання права власності, за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення апеляційного суду Харківської області від 9 грудня 2014 року, в с т а н о в и л а: У грудні 2013 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, який уточнив під час розгляду справи, про визнання права власності на нежитлову будівлю літ. «А-1», загальною площею 283,50 кв м. по АДРЕСА_1 та нежитлову будівлю літ. «А-1», загальною площею 346,30 кв м. по АДРЕСА_2, посилаючись на те, що він самостійно, за власні кошти збудував зазначені нежитлові будівлі. Зазначав, що відповідно до технічного висновку про стан будівельних конструкцій та можливість експлуатації самовільно побудованих нежитлових будівель, виконаного на його замовлення ТОВ «НТК Енерго-Тайм», технічний стан будівельних конструкцій є задовільний, будівлі відповідають вимогам надійності та безпечності в подальшій експлуатації. Існуючі на момент обстеження інженерні мережі підключені до зовнішніх мереж, працюють та знаходяться в задовільному технічному стані, відповідають вимогам надійності і безпечності в експлуатації. На підставі даного технічного висновку просив визнати право власності на самочинне будівництво. Рішенням Комінтернівського районного суду м. Харкова від 22 січня 2014 року позов задоволено. Визнано за ОСОБА_1 право власності на нежитлову будівлю літ. «А-1», загальною площею 283,50 кв м. по АДРЕСА_1 та нежитлову будівлю літ. «А-1», загальною площею 346,30 кв м. по АДРЕСА_2. Рішенням апеляційного суду від 9 грудня 2014 року рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 22 січня 2014 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову відмовлено. У касаційній скарзі ОСОБА_1 ставить питання про скасування оскаржуваного судового рішення та просить залишити в силі рішення суду першої інстанції, мотивуючи свою вимогу порушенням судом норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права. Вивчивши матеріали цивільної справи та доводи касаційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав. Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права. Згідно із ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Відповідно до ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Проте таким вимогам рішення судів попередніх інстанцій не відповідають. Відповідно до ч. 3 ст. 335 ЦПК України суд не обмежений доводами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення. Ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог та визнаючи право власності на самочинне будівництво, суд першої інстанції застосувавши положення ст. 376 ЦК України, виходив з того, що самочинно проведене позивачем будівництво відповідає будівельним нормам та не порушує права інших осіб. Скасовуючи рішення суду першої інстанції та відмовляючи у задоволенні позову, суд апеляційної інстанції виходив з того, що право власності на самочинне будівництво може бути визнано за умови надання земельної ділянки у встановленому законом порядку. Із такими висновками судів попередніх інстанцій повністю погодитися не можна з огляду на наступне. Судами встановлено, що ОСОБА_1 самостійно та за власні кошти збудував нежитлові будівлі по АДРЕСА_1, АДРЕСА_2, роботи виконано без розробки проекту та отримання дозволу на початок робіт. Відповідно до технічного висновку про стан будівельних конструкцій та можливість есплуатації зазначених самовільно побудованих нежитлових будівель, виконаного на замовлення позивача ТОВ «НТК Енерго-Тайм», технічний стан будівельних конструкцій є задовільний. Будівлі відповідають вимогам надійності та безпечності в подальшій експлуатації. Існуючі на момент обстеженя інженерні мережі підключені до зовнішніх мереж, працюють та знаходяться в задовільному технічному стані, і на час обстеження відповідають вимогам надійності і безпечності в експлуатації. На замовлення позивача ТОВ «Харківське бюро технічної інвентаризації» здійснено обстеження самовільно побудованих нежитлових будівель по АДРЕСА_1, АДРЕСА_2. 10 січня 2014 року ТОВ «Харківське бюро технічної інвентаризації» виготовлено технічні паспорти на нежитлову будівлю літ. «А-1», загальною площею 283,50 кв м. за адресою: АДРЕСА_1 та нежитлову будівлю літ. «А-1» загальною площею 346, 30 кв м., за адресою: АДРЕСА_2. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 331 ЦК України право власності на нову річ, яка виготовлена (створена) особою, набувається нею, якщо інше не встановлено договором або законом.Особа, яка виготовила (створила) річ зі своїх матеріалів на підставі договору, є власником цієї речі. Право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. Згідно із ч. ч. 1-3, 5 ст. 376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього. Право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки у встановленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно. На вимогу власника (користувача) земельної ділянки суд може визнати за ним право власності на нерухоме майно, яке самочинно збудоване на ній, якщо це не порушує права інших осіб. Із аналізу зазначених норм матеріального права випливає, що вирішуючи справу за позовом власника (користувача) земельної ділянки про визнання права власності на самочинно збудоване нерухоме майно, суди зобов'язані встановлювати усі обставини справи, зокрема: чи є позивач власником (користувачем) земельної ділянки; чи звертався він до компетентного державного органу про прийняття забудови до експлуатації; чи є законною відмова у такому прийнятті; чи є порушені будівельні норми та правила істотними, чи порушує таке майно права інших осіб. У порушення вимог ч. 4 ст. 10 ЦПК України суди не сприяли повному й всебічному з'ясуванню дійсних обставин справи, що мають визначальне значення для правильного її вирішення. Крім того, згідно зі ст. 13 ЦПК України особи, які беруть участь у справі, а також особи, які не беруть участь у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права та обов'язки, мають право на апеляційне та касаційне оскарження судових рішень у випадках та порядку, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 1 ст. 292 ЦПК України, особи, які не брали участь у справі, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції лише в разі, якщо суд вирішив питання про їх права та обовязки. Судове рішення, оскаржуване особою, яка не була залучена до участі у справі, повинно безпосередньо стосуватися прав та обов'язків цієї особи, тобто судом має бути розглянуто й вирішено спір про право у правовідносинах, учасником яких на момент розгляду справи та прийняття рішення судом першої інстанції є скаржник, або містити судження про права та обов'язки цієї особи у відповідних правовідносинах. Проте, апеляційний суд на вищевикладене уваги не звернув та розглянувши апеляційну скаргу ОСОБА_2 не вмотивував в чому саме полягало порушення її законних прав та інтересів оскаржуваним рішенням. Таким чином, невиконання судами норм процесуального права щодо повноти та всебічності розгляду справи унеможливило встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи є підставою для скасування судових рішень та направлення справи на новий судовий розгляд до суду першої інстанції, з підстав, передбачених ст. 338 ЦПК України. Керуючись ст. ст. 338, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, у х в а л и л а: Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково. Рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 22 січня 2014 року та рішення апеляційного суду Харківської області від 9 грудня 2014 року скасувати. Справу за позовом ОСОБА_1 до Харківської міської ради про визнання права власності передати на новий розгляд до суду першої інстанції. Ухвала оскарженню не підлягає. Головуючий О.О. Дьоміна Судді М.В. Дем'яносов В.М. Коротун А.В. Маляренко І.К. Парінова