АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХМЕЛЬНИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
________________________________________________________________________
Справа № 685/157/15-ц
Провадження № 22-ц/792/967/15
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 червня 2015 року м. Хмельницький

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Апеляційного суду Хмельницької області

в складі : головуючої судді Кізюн О.Ю.

суддів: Переверзєвої Н.І., Власенка О.В.

при секретарі Дубовій М.В.

з участю: сторін

розглянула у відкритому судовому засіданні справу провадженням № 22ц/792/967/14 за апеляційною скаргою ОСОБА_1, яка подана її представником - ОСОБА_2 на рішення Теофіпольського районного суду від 08 квітня 2015 року по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 та Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» про визнання недійсною додаткової угоди.

Заслухавши доповідача, пояснення учасників судового процесу, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги,

встановила:

28.04.2015 року позивач ОСОБА_1 звернулась в суд з позовом до ОСОБА_3, ПАТ КБ «ПриватБанк» про визнання недійсною додаткової угоди від 18 серпня 2008 року до договору про іпотечний кредит НМТVG0 від 16 квітня 2008 року. В обґрунтування вимог позивачка вказувала, що 16.04.2008 року її чоловік ОСОБА_3, який є відповідачем у даній справі, за її згодою уклав з ПАТ КБ «ПриватБанк» договір про іпотечний кредит № НМТVG0, згідно умов якого банк зобовязався надати ОСОБА_3 кредит у розмірі 200 000 грн., а ОСОБА_3 повернути кредит і сплатити відсотки та інші платежі шляхом щомісячної сплати коштів у розмірі 2 827 грн. 77 коп. строком до 16.04.2023 року. 18.08.2008 року відповідач ОСОБА_3 без її уклав з банком додаткову угоду до договору про іпотечний кредит № НМТVG0 від 16 квітня 2008 року., виклавши договір у новій редакції, згідно умов якого залишок кредиту у розмірі 196 172,88 грн. був переведений у 42 415,76 долара США, і ОСОБА_3 зобовязався повернути кредит і сплатити відсотки та інші платежі шляхом щомісячної сплати коштів у розмірі 754,37 долара США строком до 16.03.2018 року та 617,21 долара США до 16.04.2018 року. Загальний розмір зобовязань ОСОБА_3 за новим договором становить 873 69,76 долара США (115 місяців*754,37 долара США+617,21 долара США), що за курсом на день укладення договору становило 404 085,11 грн.

________________________________________________________________________________

Головуючий у першій інстанції ОСОБА_4 Справа №22ц/792/967/14

Доповідач Кізюн О.Ю. Категорія № 19, 27

Таким чином, відповідач ОСОБА_3 без її згоди уклав з банком договір, який виходить за межі дрібного побутового. Про укладення додаткової угоди до договору про іпотечний кредит № НМТVG0 від 16.04.2008 року вона дізналася у грудні 2014 року від ОСОБА_5, який повідомив, що у звязку із значним та стійким подорожанням долара США усі зароблені ним кошти він змушений сплачувати банку. Тому позивач просила визнати додаткову угоду до договору про іпотечний кредит недійсною з тих підстав, що вона усупереч ст. 65 Сімейного кодексу України укладена одним із подружжя без згоди другого ізіз подружжя.

13.03.2015 року представником позивача було подано заяву , в якій позивач доповнив позовні вимоги і просив визнати додаткову угоду до договору про іпотечний кредит № НМТVG0 від 16 квітня 2008 року, укладену 18 серпня 2008 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» і ОСОБА_3, недійсною ще й з підстав, передбачених ч.2 ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів» (а.с.54)

Рішенням Теофіпольського районного суду Хмельницької області від 08 квітня 2015 року в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

В апеляційній скарзі апелянт просить скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог. Апелянт вважає, що при вирішенні справи судом першої інстанції допущено порушення норм матеріального права.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку про відхилення апеляційної скарги з наступних підстав та мотивів.

Відповідно до ч.1 ст.308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Колегія суддів визнає, що рішення суду першої інстанції відповідає вимогам ст.213 ЦПК України.

Доводи апеляційної скарги спростовуються наступним.

Згідно ч.2 ст.11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обовязків, зокрема, є договори та інші правочини.

Згідно частин 1 та 2 ст. 202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обовязків, правочини можуть бути одно, дво- чи багатосторонніми (договори).

Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, передбачені статтею 203 ЦК України.

Частиною 1 статті 215 ЦК України визначено, як підставу недійсності правочину, недодержання в момент його вчинення стороною (сторонами) вимог закону, які встановлені частинами першою третьою, пятою та шостою статті 203 ЦК України. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним ( ч.3 ст. 215 ЦК України)

Встановлено, що 16 квітня 2008 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є ПАТ КБ «ПриватБанк» , та ОСОБА_3 було укладено договір про іпотечний кредит № НМTVG, відповідно до якого банк видав позичальнику ОСОБА_3 кредит в сумі 200 000 грн. ОСОБА_3, відповідно до п.п. 1.1, 2.4 даного договору, повинен був повернути даний кредит до 16 квітня 2023 року, сплачуючи щомісячно ануїтентний платіж в сумі не менше 2 824, 77 грн., який включає повернення частини кредиту та процентів за його користування в розмірі 15 % річних.

На забезпечення виконання зобовязань ОСОБА_3 за цим договором між ЗАТ КБ „Приватбанк та майновим поручителем ОСОБА_1 16.04.2008 року було укладено іпотечний договір, згідно якого предметом іпотеки є належна іпотекодавцеві на підставі договору дарування 3 кімнатна квартира загальною площею 63,10 кв. м., що знаходиться в АДРЕСА_1.

18 серпня 2008 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк» та позичальником ОСОБА_3 укладена спірна додаткова угода до договору про іпотечний кредит № HMTVG0 від 16.04.2008 р., відповідно до якої договір про іпотечний кредит викладений в новій редакції. Сторони домовилися, що на день укладення додаткової угоди залишок заборгованості за договором про іпотечний кредит становить 196 172, 88 грн., що еквівалентно 42 415,76 доларів США, які позичальник зобов'язувався повернути до 16 квітня 2018 року зі сплатою відсотків за користування в розмірі 1,17 % в місяць (14, 04 % річних), сплачуючи щомісячно ануїтетний платіж в сумі 754,37 доларів США (п. 8.1 додаткової угоди та додатку до нього).

Статтею 65 Сімейного кодексу України передбачені умови розпорядження майном, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, відповідно до якої дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є у спільній сумісній власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік мають право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим з подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового.

При вирішенні справи суд першої інстанції правильно виходив з того, що положення статті 65 Сімейного кодексу України, якими регулюється порядок розпорядження майном, що є спільній сумісній власності подружжя, не стосуються права одного із подружжя на отримання кредиту, оскільки кредитний договір є правочином щодо отримання у власність грошових коштів. Тому посилання ОСОБА_1 на те, що додаткова угода до іпотечного кредиту суперечить вимогам ст.65 Сімейного кодексу України, оскільки укладена без її згоди, суд першої інстанції правильно відхилив як підставу для визнання додаткової угоди недійсною.

Положеннями статті 18 Закону України „Про захист прав споживачів визначено умови визнання недійсними умов договорів, що обмежують права споживача.

Згідно Рішення Конституційного суду України від 10.11.2011 року № 15 рп/2011, положення Закону України „Про захист прав споживачів поширюються на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладання, так і виконання такого договору.

Ураховуючи характер спірних правовідносин убачається, що ОСОБА_1 не є споживачем в розумінні наведених нормативних положень, а тому суд першої інстанції правомірно відхилив доводи позивача про те, що умови додаткової угоди до іпотечного кредиту порушують її права як споживача.

Наведене свідчить про відсутність правових підстав для застосування положень ч.2 ст.18 Закону України „Про захист прав споживачів до спірних правовідносин.

З огляду на викладене, доводи апеляційної скарги про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права, колегія суддів визнає безпідставними.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 308, 313, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1, яка подана її представником - ОСОБА_2, відхилити.

Рішення Теофіпольського районного суду від 08 квітня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, однак може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуюча:підпис

Судді:підписи

Копія вірна. Суддя апеляційного суду О.Кізюн