Справа № 465/7002/13 Головуючий у 1 інстанції: Дзеньдзюра С.М.
Провадження № 22-ц/783/145/15 Доповідач в 2-й інстанції: ОСОБА_1 С. М.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 березня 2015 року колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Львівської області у складі:

головуючого судді - Копняк С.М.,

суддів - Кабаля І.І., Мельничук О.Я.,

секретаря - Матяш С.І.

з участю позивачів ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4,

представника Органу опіки та піклування Франківської районної адміністрації Львівської міської ради ОСОБА_5,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою Львівської міської ради на рішення Франківського районного суду м. Львова від 12 червня 2014 року у справі за позовом ОСОБА_6, ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_7, ОСОБА_8 до Львівської міської ради, Франківської районної адміністрації Львівської міської ради, треті особи: Орган опіки та піклування Франківської районної адміністрації Львівської міської ради, Львівське комунальне підприємство /ЛКП/ «Південне» про визнання права власності,-

В С Т А Н О В И Л А:

Оскаржуваним рішенням позов задоволено.

Визнано за ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_7, ОСОБА_8 право власності на квартиру АДРЕСА_1.

Рішення суду оскаржила Львівська міська рада.

В обґрунтування апеляційної скарги посилається на те, що оскаржуване рішення ухвалено з порушенням норм матеріального права, а тому є незаконним та необґрунтованим, прийняте без повного та всебічного з»ясування обставин, що мають значення для справи.

Зазначає, що не погоджується з висновками суду першої інстанції щодо визнання за позивачами ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_7, ОСОБА_8 право власності на квартиру АДРЕСА_2 за набувальною давністю. Крім того, висновки суду, що виходячи із положень ч.4 ст.344 ЦК України позивачі безперервно володіють даною квартирою більше 10 років, також є хибними.

При вирішенні даного спору суд не звернув увагу на те, що набуття у власність житлового приміщення державного чи комунального житлового фонду відбувається за нормами житлового законодавства та неправомірно вважав, що на ці правовідносини поширюються норми ст.334 ЦК України. Суд не врахував вимоги ст.9 ЦК України щодо субсидіарного застосування норм ЦК України.

Мотивує апеляційну скаргу також і тим, що спірна квартира є власністю Львівської міської ради, про що позивачам достовірно відомо, що підтверджується довідкою з місця проживання про склад сім»ї і прописки, виданої ЛКП «Південне», яка долучена останніми до позовної заяви.

Просить рішення Франківського районного суду м.Львова від 12 червня 2014 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення позивачів ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 в заперечення мотивів, викладених в апеляційній скарзі, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів прийшла до висновку про відхилення такої, з наступних підстав.

Відповідно до положень ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданих відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

За приписами ч. 1 ст. 303 ЦПК України, апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Пленум Верховного Суд України у п. 11 Постанови «Про судове рішення у цивільній справі» від 18 грудня 2009 року №11 роз»яснив, що у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів.

Колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення відповідає зазначеним вимогам.

Згідно ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Статтею 3 ЦПК України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно з вимогами ст. ст. 16, 328 ЦК України, одним із способів захисту цивільних прав та інтересів є визнання права. Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом.

Судом встановлено, що квартира АДРЕСА_3 знаходиться на обслуговуванні та балансі ЛКП «Південне» та належить на праві власності Львівській міській раді.

Як вбачається з долученої до матеріалів справи копії плану квартири АДРЕСА_4, квартира розташована на 1-ому поверсі 5-ти поверхового будинку і складається з 2-ох житлових кімнат, житловою площею 33,60 кв.м., кухні, коридору, ванни та вбиральні, загальна площа квартири становить 47,50 кв.м.

Судом встановлено, що починаючи з 1997 року в квартирі АДРЕСА_5 почала проживати ОСОБА_6 разом зі своєю донькою ОСОБА_9 Згодом після народження у цій квартирі почав проживати син ОСОБА_6 ОСОБА_2 З 1998 року у спірній квартирі також почав проживати ОСОБА_4, а після свого народження і їх спільні діти ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1 і ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_2.

В матеріалах справи наявні копії квитанцій за оплату житлово-комунальних послуг на ім'я ОСОБА_6, які підтверджують, що остання брала участь в утриманні спірної квартири. Крім цього, наявні копії типових договорів про надання послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій, про надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення укладених на імена позивачів у справі, акту збереження пломб і лічильника №1711630 від 18.09.2009 року, копія договору про користування електричною енергією №1851-2 від 24.03.2001 року підписаного ОСОБА_9 (а.с.23-51).

З долученої до матеріалів справи довідки ССЗШ № 46 ім.Вячеслава Чорновола №01/71 від 01.02.2013 року вбачається, що ОСОБА_2 дійсно навчається вцій школі, зарахований до школи 01 вересня 2004 року, проживає за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_3 і за час навчання місце проживання не змінював (а.с.9-10).Аналогічне місце проживання ОСОБА_2 зазначене і в наявній в матеріалах справи копії витягу з історії хвороби №1375/10 та відповіді комунальної 2-ої міської поліклініки м.Львова №132 від 07.02.2013 року, де повідомляється про те, що згідно проведеної експертної оцінки карти амбулаторного хворого ОСОБА_2, який проживає за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_4 останній знаходився під спостереженням лікаря-педіатра та дитячого невролога, у період з 05.01.1999 року по 31.07.2001 року за дитиною спостерігала сімейний лікар ОСОБА_10, яка відвідувала ОСОБА_2 за вищевказаною адресою. Згідно цієї ж відповіді виклики лікаря на дому за адресою: АДРЕСА_6 зафіксовані також 12.06.2008 року та 14.03.2012 року (а.с.6-7).

У січні 2012 року Франківська районна адміністрація Львівської міської ради звернулась до суду з позовом про виселення без надання іншого житлового приміщення позивачів із спірної квартири. Рішенням Апеляційного суду Львівської області від 17 грудня 2013 року у задоволенні цього позову в частині виселення ОСОБА_3 та її неповнолітніх дітей ОСОБА_7 і ОСОБА_8 відмовлено (а..150-155).

Колегія суддів вважає вірними висновки суду першої інстанції, що ОСОБА_3 та ОСОБА_2 з 1997 року, а ОСОБА_8 та ОСОБА_7 з часу свого народження відкрито, безперервно і добросовісно володіли спірною квартирою, в яку було первинно заселено ОСОБА_6 разом із ОСОБА_3

З огляду на те, що мати позивача ОСОБА_6 працювала в ЖЕК-208 і була внесеною до списку черговиків на отримання службового житла, ОСОБА_3, як і згодом ОСОБА_2 та інші особи, що володіють спірною квартирою не передбачали, що їх заселення відбулось за відсутності належно оформлених документів (ордеру), і тому колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, що володіння цими особами спірною квартирою було добросовісним. Безперервність і відкритість володіння спірним майном підтверджується показами свідків, а також описаними вище письмовими доказами, зокрема, щодо сплати за житлово-комунальні послуги, укладенням цивільно-правових угод про надання комунальних послуг та іншими письмовими доказами у справі.

Задоволючи позовні вимоги, суд першої інстанції керувався приписами ст.344 ЦК України, відповідно до якої, особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено ЦК України. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно набувається за рішенням суду.

Згідно п. 8 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України правила ст. 344 ЦК України про набувальну давність поширюються на випадки, коли володіння майном почалося за три роки до набрання чинності цим Кодексом, тобто з 1 січня 2001 року.

Таким чином, висновки суду першої інстанції, що в даному випадку має місце факт відкритого, безперервного і добросовісного володіння позивачами по справі спірним майном, а сааме: квартирою №2 будинку №85 по вул.В.Великого понад 10 років є вірними.

Як вбачається з роз'яснень, що їх дав Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у п.9 своєї Постанови №5 від 07.02.2014 року відповідно до частини першої статті 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено ЦК України. При вирішенні спорів, пов'язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке:

- володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності;

- володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна;

- володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності.

Суд першої інстанції вірно не взяв до уваги доводів представників відповідачів про те, що спірна квартира не є безхазяйною, а належить на праві власності Львівській міській раді та перебуває на балансі ЛКП «Південне», і це є підставою для відмови в задоволенні позовних вимог, оскільки як вбачається і зі змісту самої правової норми, і зі змісту роз'яснень Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ положення ст.344 ЦК України застосовуються при заволодінні саме чужим майном, тобто майном, яке належить на праві власності іншій особі чи особам.

В даному ж випадку умови ст. 344 ЦК України, а саме добросовісності, відкритості та безперервності володіння спірним чужим майном дотримані.

Що стосується доводів апеляційної скарги представника Львівської міської ради про те, що між сторонами по справі стосовно спірного майна виникли фактичні відносини найму житла, то такі не відповідають дійсним обставинам справи, оскільки найм житла передбачає сплату орендних платежів за користування цим майном, в той час як в матеріалах справи відсутні будь-які належні і допустимі докази на підтвердження вказаної обставини. Сплата ж наданих житлово-комунальних послуг є витратами на утримання майна, а не платою за його найм (оренду) і не може розцінюватись як доказ наявності фактичних відносин найму щодо спірного майна.

Відповідно до ч.1 ст.308 ЦПК України Апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскаржуване рішення ухвалене судом на підставі наявних у справі доказів, оцінених судом належним чином кожного окремо на їх достовірність, допустимість та достатність, взаємний зв»язок у їх сукупності, встановлених судом обставин справи. Висновки суду ґрунтуються на аналізі зібраних у справі доказів.

З висновками суду першої інстанції слід погодитись, оскільки ним правильно визначено характер спірних правовідносин та встановлено дійсні обставини справи, вірно застосовано матеріальний закон та дотримана процедура розгляду, передбачена ЦПК України. Підстави для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення Франківського районного суду м.Львова від 12 червня 2014 року відсутні.

Керуючись ст. ст. 209 ч. 3, 303, 304, 307 ч.1 п.1, 308, 313, 314 ч.1 п.1, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,-

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу Львівської міської ради відхилити.

Рішення Франківського районного суду м. Львова від 12 червня 2014 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом 20-ти днів до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ з дня набрання ухвалою апеляційного суду законної сили.

Головуюча: Копняк С.М.

Судді: Кабаль І.І.

ОСОБА_11