Справа № 357/639/15ц Головуючий у І інстанції Протасов О.М.
Провадження № 22-ц/780/3401/15 Доповідач у 2 інстанції ОСОБА_1
Категорія 29 16.06.2015
УХВАЛА

Іменем України

16 червня 2015 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Київської області у складі:

головуючого судді - Антоненко В.І.,

суддів: Касьяненко Л.І., Березовенко Р.В.,

за участю секретаря Франюк Т.В.,

розглянула у відкритому судовому засіданні у м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 26 березня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення коштів.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення осіб, які беруть участь у справі, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів,-

в с т а н о в и л а :

У січні 2015 року ОСОБА_2 звернулась до суду з даним позовом, посилаючись на те, що з 1987 року по 2006 рік вона перебувала з відповідачем у шлюбі, за час якого ними та їх дочками ОСОБА_4 та ОСОБА_5 була приватизована квартира №25 у м.Біла Церква Київської області, Гайок, будинок №5. До розірвання шлюбу у квартирі був розпочатий ремонт, для проведення якого відповідач отримав кредит у ПАТ "ПроКредит Банк" у сумі 20000 грн. Вона виступила поручителем за належне виконання позичальником своїх зобов'язань. Однак кошти за цільовим призначенням використані відповідачем не були, тому вона здійснила ремонт за власні гроші, витративши на ремонт кошти у загальній сумі 15353,11 грн., половину з яких - 7676,55 грн. просила стягнути з відповідача.

Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 26 березня 2015 року у задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального та процесуального права та невідповідність висновків суду обставинам справи.

Апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

По справі встановлено, що з 30 квітня 1987 року по 25 жовтня 2006 року сторони перебували у шлюбі. Згідно зі свідоцтвом №31457 на право власності на житло, виданим 09 січня 2001 року Комунальною службою приватизації державного житлового фонду м.Біла Церква, квартира АДРЕСА_1 загальною площею 84,3 квм була приватизована ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_5 та ОСОБА_6 згідно з Законом України "Про приватизацію державного житлового фонду». Відповідно до ОСОБА_1 про реєстрацію права власності на нерухоме майно, зазначені особи є співвласниками вказаної квартири, яка належить їм на праві спільної часткової власності. З рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 18 січня 2007 року вбачається, що між сторонами виник конфлікт з приводу користування зазначеною квартирою, у зв'язку з чим судом було визначено такий порядок користування, відповідно до якого відповідачу було виділено у користування житлову кімнату площею 12,3 кв.м, а позивачці з дочками - житлові кімнати площею 26,10 кв.м та 18,4 кв.м; підсобні приміщення - кухня, ванна,туалет, коридор були залишені у спільному користуванні.

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позову, суд першої інстанції обґрунтовано виходив з положень ст.ст. 358, 360 ЦК України та прийшов до правильного висновку про те, що відсутні підстави для задоволення позову, виходячи з наступного.

Фактично ремонт зроблений за власний кошт позивача, витрачено 15353,11 грн. Однак конкретний перелік ремонтних робіт і місце їх проведення (а саме, які кімнати чи підсобні приміщення ремонтувались) позивачем не наведено, доказів на їх підтвердження суду не надано. З поданих нею квитанцій за період з квітня 2010 року по лютий 2013 року не вбачається, ким придбані будівельні матеріали та інші вироби, та яким чином використані, у зв'язку з чим суд першої інстанції вважав їх неналежними доказами, а тому до уваги не взяв.

Крім того, не взяв суд до уваги і доводи позивача щодо укладення відповідачем кредитного договору як такі, що виходять за межі судового розгляду, а тому правового значення для справи не мають, оскільки позивачем не доведено, що вона виконала будь-які зі своїх зобов'язань, як поручитель за договором, і ці зобов'язання пов'язані з проведенням ремонтних робіт.

Посилання позивача на Закон України "Про приватизацію державного житлового фонду" та Правила користування приміщеннями жилих будинків та прибудинкових територій суд також вважав помилковим, оскільки ці нормативні акти правовідносини між

сторонами не регулюють, а регулюють правові основи приватизації державного житлового фонду з метою створення умов для здійснення права громадян на вільний вибір способу задоволення потреб у житлі, та порядок надання послуг з утримання приватизованого житла.

Посилання позивача на норми Сімейного кодексу суд також обґрунтовано вважав помилковими, оскільки квартира належить сторонам не на праві спільної сумісної власності, а на праві спільної часткової власності, як зазначено у ОСОБА_1 про реєстрацію права власності на нерухоме майно.

Таким чином, відмовляючи у позові, суд першої інстанції виходив з того, що, згідно з ч.І ст.358, ст.360 ЦК України, право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою; співвласник зобов'язаний брати участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна відповідно до своєї частки у праві спільної часткової власності.

З такою позицією суду першої інстанції погоджується і колегія суддів.

Отже, суд першої інстанції, оцінюючи докази в їх сукупності, дійшов правильного висновку про необґрунтованість та недоведеність доводів позивача, що зазначалися в суді першої інстанції та зазначені в апеляційній скарзі, оскільки вони не відповідають вимогам ст. ст. 57-60 ЦПК України.

Висновки суду відповідають вимогам закону та обставинам справи.

Докази та обставини, на які посилається апелянт у апеляційній скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом були дотримані норми матеріального та процесуального права.

Доводи апеляційної скарги висновків суду, викладених у мотивувальній частині оскаржуваного рішенні, не спростовують.

Керуючись ст. ст. 308, 315 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити, а рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 26 березня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий

Судді: