У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

1 липня 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України

з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Гулька Б.І., Хопти С.Ф.,

Черненко В.А., Штелик С.П.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «ВУСО», третя особа - публічне акціонерне товариство «Перший Український Міжнародний банк», про захист прав споживача, стягнення страхового відшкодування за касаційною скаргою приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «ВУСО» на рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 10 березня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У березні 2014 року ОСОБА_3 звернувся до суду з указаним вище позовом, посилаючись на те, що 27 вересня 2012 року він уклав з приватним акціонерним товариством «Страхова компанія «ВУСО» (далі - ПрАТ «СК «ВУСО») договір добровільного страхування наземного транспорту, за яким було застраховано автомобіль «Сітроен С4», державний номерний знак НОМЕР_1. Внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, яка сталася 31 липня 2013 року о 23 год. 50 хв. (наїзд на електроопору), автомобіль отримав механічні пошкодження, про що є відповідний страховий акт від 31 жовтня 2013 року № 4726. Відповідачем було відмовлено у виплаті страхового відшкодування з посиланням на несвоєчасне повідомлення про настання страхового випадку.

Вважаючи відмову ПрАТ «СК «ВУСО» у виплаті страхового відшкодування незаконною, позивач просив суд стягнути з відповідача на його користь: 140 600 грн невиплаченого страхового відшкодування; 1 200 грн витрат, пов'язаних з оцінкою вартості матеріального збитку при пошкодженні транспортного засобу; пеню в розмірі 2 052 грн 76 коп.; 2 976 грн 30 коп. втрат від інфляції; 1 687 грн 20 коп. три проценти річних за користування чужими грошима; 15 тис. грн на відшкодування моральної шкоди.

Рішенням Васильківського районного суду Дніпропетровської області від 10 грудня 2014 року в задоволенні позову відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 10 березня 2015 року рішення суду першої інстанції скасовано, ухвалено нове рішення, яким позов задоволено частково. Стягнуто з ПрАТ «СК «ВУСО» на користь ОСОБА_3 страхове відшкодування в розмірі 68 042 грн 70 коп.; зобов'язано ОСОБА_3 після отримання стягнутої суми передати ПрАТ «СК «ВУСО» знищений внаслідок дорожньо-транспортної пригоди транспортний засіб «Сітроен С4», державний номерний знак НОМЕР_1. У решті позову відмовлено. Вирішено питання розподілу судових витрат.

У касаційній скарзі ПрАТ «СК «ВУСО» просить оскаржуване рішення апеляційного суду скасувати, посилаючись на порушення судом норм матеріального й процесуального права, та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відмовляючи в задоволенні позову ОСОБА_3, суд першої інстанції виходив із того, що позивач без поважних причин не повідомив страховика або інші компетентні органи про випадок, що мав ознаки страхового, а також, що він не пройшов медичний огляд у строки, передбачені умовами договору, унаслідок чого ПрАТ «СК «ВУСО» не мав можливості достовірно встановити чи керував позивач транспортним засобом у стані алкогольного, чи іншого сп'яніння.

Апеляційний суд, скасовуючи рішення суду першої інстанції та частково задовольняючи позов ОСОБА_3, виходив із того, що позивач не повідомив страховика про настання страхового випадку протягом двох годин з моменту дорожньо-транспортної пригоди з об'єктивних причин, а таке порушення положень договору страхувальником не перешкоджало страховику переконатися, що ця подія є страховим випадком. Крім того, згідно зі страховим актом від 31 жовтня 2013 року ПрАТ «СК «ВУСО» правильно кваліфікувало подію як страховий випадок, проте безпідставно відмовило у виплаті страхового відшкодування, тому стягнув страхове відшкодування з урахуванням вартості залишків транспортного засобу, придатних для подальшого використання та франшизи. Також суд зобов'язав ОСОБА_3 після отримання сум передати знищений автомобіль страховику.

Проте повністю погодитись із таким висновком апеляційного суду не можна, тому що суд дійшов його з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати.

Таким вимогам закону рішення апеляційного суду не відповідає.

Судом установлено, що 27 вересня 2012 року між сторонами був укладений договір добровільного страхування наземного транспорту про страхування автомобіля «Сітроен С4», 2012 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1, який є предметом застави для забезпечення виконання зобов'язань ОСОБА_3 перед вигодонабувачем - публічним акціонерним товариством «Перший Український Міжнародний Банк». Керуючи зазначеним автомобілем на місцевій дорозі с. Письменне - с. Вербівське Васильківського району Дніпропетровської області 31 липня 2013 року о 23-50 годині ОСОБА_3 не вибрав безпечної швидкості руху, не впорався з керуванням, у результаті чого допустив з'їзд на узбіччя з послідуючим наїздом на електроопору. Внаслідок дорожньо-транспортної пригоди транспортний засіб отримав механічні пошкодження.

Відповідно до постанови Васильківського районного суду Дніпропетровської області від 15 серпня 2013 року ОСОБА_3 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_982849/ed_2015_03_08/pravo1/KD0005.html?pravo=1>.

5 серпня 2013 року позивач звернувся до ПрАТ «СК «ВУСО» із заявою щодо виплати страхового відшкодування.

31 жовтня 2013 року відповідачем складений страховий акт, згідно з яким подія була кваліфікована як страховий випадок, проте у виплаті страхового відшкодування відмовлено з посиланням на положення пп. 10.3, 13.1.1, 13.1.2 договору про право страхувальника відмовити у виплаті страхового відшкодування, якщо про подію не було повідомлено страховика або у компетентні органи в порядку та строки, зазначені у договорі, без поважних на те причин, а також коли даний факт не підтверджується документами компетентних органів або надані документи оформлені з порушенням діючих норм (відсутність номера, печатки, дати, мають виправлення).

Відповідно до положень ст. 979 ЦК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_844067/ed_2012_12_02/pravo1/T030435.html?pravo=1> за договором страхування одна сторона (страховик) зобов᾽язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов᾽язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору.

За умовами ст. 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно зі ст. 6 Закону України «Про страхування» конкретні умови страхування визначаються при укладенні договору страхування відповідно до законодавства.

У ст. 629 ЦК України передбачено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до п. 10.3 договору добровільного страхування наземного транспорту страхувальник зобов'язаний до зміни обстановки та обставин події, що сталася, але не пізніше, ніж через 2 години, повідомити про настання страхового випадку страховика, а також до державних органів, у компетенцію яких входить підтвердження факту настання страхового випадку та протягом 2 годин з моменту дорожньо-транспортної пригоди пройти медичний огляд на предмет алкогольного, наркотичного або токсичного сп'яніння в закладах охорони здоров'я, незалежно від результатів огляду проведеного працівниками ДПІ на місці пригоди з використанням індикаторних трубок «Контроль тверезості» або інших технічних засобів.

Однак під час розгляду справи в суді позивач підтвердив, що він не повідомив ані страховика, ані компетентні державні органи про випадок, що мав ознаки страхового та не пройшов медичний огляд на предмет алкогольного сп'яніння у строки, передбачені умовами договору.

Так, підставою для проведення медичного огляду в даному випадку є дорожньо-транспортна пригода, яка сталася внаслідок керування транспортним засобом особою, яка відповідно до Правил дорожнього руху України та ст. 130 КУпАП зобов'язана керувати транспортним засобом у тверезому стані й тому двогодинний термін має відраховуватись саме від моменту дорожньо-транспортної пригоди.

При цьому медичне освідування ОСОБА_3 з метою виявлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп'яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції було проведено 1 серпня 2013 року о 12 год. 10 хв., тобто лише після спливу 11 год. 20 хв. від моменту дорожньо-транспортної пригоди.

Таким чином, страхувальник крім неповідомлення страхової компанії, що дійсно при певних умовах не є підставою для невиплати страхового відшкодування, порушив умови договору щодо обов'язковості проходження медичного огляду на стан сп'яніння.

Крім того, відповідно до пп. 13.1.14, 13.1.15 договору страхування страховик має право відмовити у виплаті страхового відшкодування, якщо на момент виплати страхового відшкодування буде встановлено, що в період дії договору транспортний засіб використовувався як таксі, у тому числі якщо така діяльність не мала систематичного характеру. За умовами даного договору транспортний засіб вважається таким, що використовується як таксі, якщо згідно з фотографіями, свідченнями свідків або даних результату огляду транспортного засобу, проведеного працівниками компетентних органів або представниками страховика, мало хоч би одну з характерних ознак таксі, зокрема, транспортний засіб обладнаний таксометром, що діє або не діє.

З матеріалів справи вбачається, що згідно з протоколом огляду транспортного засобу від 4 листопада 2013 року в частині комплектності транспортного засобу помічений як наявний тахометр.

Зазначені обставини залишились апеляційним судом без належної правової оцінки.

Крім того, відповідно до ч. 4 ст. 3 Закону України «Про страхування» страхувальники мають право при укладанні договорів страхування інших, ніж договори особистого страхування, призначати фізичних осіб або юридичних осіб (вигодонабувачів), які можуть зазнати збитків у результаті настання страхового випадку, для отримання страхового відшкодування, а також замінювати їх до настання страхового випадку, якщо інше не передбачено договором страхування.

У п. 1.2 договору страхування визначено, що вигодонабувачем за договором добровільного страхування від 27 вересня 2012 року є публічне акціонерне товариство «Перший Український Міжнародний банк».

Як роз'яснив пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у п. 18 постанови від 1 березня 2013 року № 4 «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» договір страхування надає право третій особі (вигодонабувачу) вимагати від страховика здійснити страхову виплату на свою користь, тобто наділяє вигодонабувача правами страхувальника, хоча і не покладає на нього обов'язків останнього.

При розгляді таких справ суди повинні враховувати положення ст. ст. 636, 985 ЦК <http://zakon4.rada.gov.ua/laws/show/435-15> України, ст. 3 Закону України «Про страхування <http://zakon4.rada.gov.ua/laws/show/85/96-%D0%B2%D1%80>», і у разі якщо буде встановлено, що вигодонабувач відмовився від пред'явлення позову до страховика або сума страхової виплати більша, ніж має отримати вигодонабувач, страхувальник/ потерпілий не позбавлений права на пред'явлення позову про виплату страхового відшкодування на свою користь на загальних підставах.

Проте апеляційний суд у порушення вимог ст. ст. 212 - 214, 316 ЦПК України на зазначені положення закону уваги не звернув, доводів сторін належним чином не перевірив, не врахував, що страхувальник порушив умови договору щодо обов'язковості проходження медичного огляду на стан сп'яніння та не надав страховику лист вигодонабувача, що теж є порушенням умов договору з боку страхувальника та додатковою підставою для відмови у виплаті страхового відшкодування.

Також апеляційний суд залишив поза увагою те, що страхове відшкодування може бути стягнуто на користь вигодонабувача або страхувальника (у випадку відмови публічного акціонерного товариства «Перший Український Міжнародний банк») виключно у тому випадку, якби ОСОБА_3 неухильно дотримувався умов договору та не створив страховику перешкоди у встановленні обставин настання страхового випадку та кваліфікації події як страховий випадок.

Крім того, у п. 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі» судам роз'яснено, що резолютивна частина повинна мати вичерпні, чіткі, безумовні й такі, що випливають зі встановлених фактичних обставин, висновки по суті розглянутих вимог і залежно від характеру справи давати відповіді на інші питання, зазначені у ст. ст. 215 - 217 ЦПК України.

Отже, апеляційний суд, зобов'язавши ОСОБА_3 передати відповідачу транспортний засіб після відшкодування йому шкоди, ухвалив рішення під умовою, що ст. ст. 214, 316 ЦПК України не передбачено.

За таких обставин рішення апеляційного суду не відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, зазначені вище порушення призвели до неправильного вирішення спору, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для його скасування з передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «ВУСО» задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 10 березня 2015 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник

Судді: Б.І. Гулько

С.Ф. Хопта

В.А. Черненко

С.П. Штелик