АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРКАСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 22-ц/793/1538/15Головуючий по 1 інстанції
Категорія : 19 ОСОБА_1
Доповідач в апеляційній інстанції
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 червня 2015 року Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Черкаської області в складі:

головуючогоОСОБА_2
суддівОСОБА_3 , ОСОБА_4
при секретаріОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Черкаси апеляційну скаргу ТОВ «Лізингова компанія «АвтоФінанс» на заочне рішення Черкаського районного суду Черкаської області від 18 лютого 2015 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_6 до ТОВ «Лізингова компанія «АвтоФінанс» про визнання договору недійсним та стягнення коштів,

в с т а н о в и л а :

ОСОБА_6 звернулася до суду із вказаним позовом, яким, з урахуванням поданих уточнень, просила визнати договір фінансового лізингу №0190764 від 04.07.2014, укладений між сторонами у справі, недійсним та стягнути з відповідача на користь позивачки сплачені по договору кошти в сумі 42420,00 грн., мотивуючи про те, що згідно спірного договору фінансового лізингу відповідач мав передати позивачці трактор DONG FENG 404D, вартість якого складає 70000,00 грн. На виконання у мов договору позивачка сплатила половину вартості трактора та нарахування за організаційні заходи на загальну суму 42420,00 грн., однак трактор їй передано не було. У подальшому при детальному вивченні спірного договору позивачка зрозуміла, що вона помилялася щодо його правових природи та наслідків. Оскільки відповідач не надав їй повну, достовірну та доступну інформацію відносно предмета та умов спірного договору вона неодноразово зверталася до ТОВ «Лізингова компанія «АвтоФінанс» із заявами про розірвання спірного договору на що їй було надано відповідь про те, що 11.07.2014 цей договір розірваний, оскільки вона не сплачувала кошти за трактор згідно графіку, а сплачені кошти не підлягають поверненню згідно п. 10.12. договору та є штрафом за невиконання його умов. Позивачка вважає, що підприємство займається нечесною підприємницькою практикою, при цьому згідно ЗУ «Про захист прав споживачів» спірний договір містив несправедливі умови, а саме те, що ТОВ «Лізингова компанія «АвтоФінанс» не надала їй трактор та не повернула сплачені кошти, що стало фактичною підставою для звернення з цим позовом до суду.

Заочним рішенням Черкаського районного суду Черкаської області від 18.02.2015 позов задоволено повністю.

Не погоджуючись з таким рішенням суду першої інстанції, ТОВ «Лізингова компанія «АвтоФінанс» подало апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову. В обґрунтування указує на те, що суд не врахував повної відповідності спірного договору нормам законодавства. ЗУ «Про захист прав споживачів» не регулює правовідносини, наявні між сторонами щодо фінансового лізингу. Суд не обґрунтував свого висновку про несправедливість умов спірного договору. Суд прийшов до помилкових висновків про порушення відповідачем умов договору, оскільки предмет лізингу не був переданий позивачці, так як остання у порушення вимог п.1.7 договору не повністю сплатила платежі за договором, тобто мало місце неналежне виконання умов договору саме позивачкою. Суд не врахував, що спірний договір було розірвано з ініціативи позивачки.

Заслухавши доповідь судді, пояснення осіб, які зявилися у судове засідання, вивчивши та обговоривши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з таких підстав та мотивів.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив із того, що позивачка виконала належним чином умови спірного договору, однак відповідач своїх договірних зобовязань не дотримався та не передав позивачці предмет лізингу. Спірний договір в цілому не відповідає вимогам ЗУ «Про захист прав споживачів».

Однак з такими висновками суду першої інстанції колегія суддів погодитися не може, виходячи з наступного.

При розгляді справи судом встановлено, що 04.07.2014 між ТОВ «Лізингова компанія «Автофінанс», як лізингодавцем, та ОСОБА_6, як лізингоодержувачем, укладено договір фінансового лізингу №010764, згідно п.1 якого ТОВ взяло на себе зобовязання придбати та передати у користування та у послідуючому у власність позивачці предмет лізингу - трактор DONG FENG 404D, вартістю згідно додатку №1 до договору 70000,00 грн., а позивачка згідно п.3 договору мала сплатити ТОВ відповідні платежі (авансовий, комісії, періодичні).

Відповідно до п.1.7 спірного договору предмет договору передається у користування лізингоодержувачу протягом строку, який становить не більше 120 робочих днів з моменту сплати останнім лізингодавцю авансового платежу (50% від вартості предмету лізингу), комісії за організацію та оформлення цього договору (10% від вартості предмету лізингу) та комісії за передачу предмета лізингу (3% від вартості предмету лізингу); п.1.8 договору авансовий платіж не можу бути сплачений повністю до сплати комісії за організацію; п.3.2.1 договору до отримання предмета лізингу лізингоодержувач зобовязаний сплатити передбачений договором перший лізинговий платіж, передбачений додатком №1 до договору. При цьому відповідно до пп. «в» п.8.2.1 договору комісійна винагорода за передачу предмета лізингу є платежем, що покриває витрати лізингодавця, повязані з організацією передачі лізингоодержувачу предмета лізингу.

Пунктом 10.12 договору передбачено, що у випадку розірвання договору лізингоодержувачем після сплати останнім авансового платежу, лізингоодержувач має сплатити штраф у розмірі авансового платежу. У такому випадку сума фактично сплаченого авансового платежу лізингоодержувачем підлягає зарахуванню в рахунок погашення штрафу. Комісія за організацію договору лізингоодержувачу не повертається.

04.07.2014 ОСОБА_7 сплатила ТОВ комісію за організацію та оформлення договору фінансового лізингу, що становить 10 % від вартості предмета лізингу у сумі 7000,00 грн. Протягом 4, 6 та 7 липня 2014 року позивачка сплатила авансовий платіж, що становить 50 % вартості предмета лізингу в сумі 35000,00 грн. При цьому позивачка не сплачувала комісію за передачу предмета лізингу, що нею не оспорюється.

Згідно заяви від 09.07.2014 позивачка з власної ініціативи розірвала договір фінансового лізингу від 04.07.2014.

Відповідно до положень ч.2 ст.1 ЗУ «Про фінансовий лізинг» за договором фінансового лізингу лізингодавець зобов'язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі).

Частиною пятою статті першої вказаного закону передбачено, що під поняттям "фінансова послуга" розуміється операція з фінансовими активами, що здійснюється в інтересах третіх осіб за власний рахунок чи за рахунок цих осіб, а у випадках, передбачених законодавством, і за рахунок залучених від інших осіб фінансових активів, з метою отримання прибутку або збереження реальної вартості фінансових активів.

Згідно п.3 ч.1 ст.11 ЗУ «Про фінансовий лізинг» лізингоодержувач має право вимагати розірвання договору лізингу або відмовитися від нього у передбачених законом та договором лізингу випадках.

Отже, чинним законодавством про фінансовий лізинг чітко передбачено порядок, умови та наслідки розірвання договорів фінансового лізингу лізингоодержувачами в односторонньому порядку, тобто законодавством передбачена можливість відмовитись від правочину в разі неналежного виконання лізингодавцем умов договору, а саме лише у разі затримки передачі товару в користування, в інших випадках сторони мають обов'язково керуватись умовами договору

З матеріалів справи достовірно вбачається, що відповідно до п. 10.11 договору лізингу у випадку розірвання даного договору лізингоодержувачем до сплати останнім на рахунок лізингодавця авансового платежу, лізингодавець повертає сплачені кошти за вирахуванням штрафу за дострокове розірвання 30 % від сплаченої суми авансових платежів. У такому випадку комісія за організацію даного договору лізингоодержувачу не повертається.

Більш того, колегія суддів не погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що спірний договір фінансового лізингу не відповідає вимогам ЗУ «Про захист прав споживачів», оскільки указаним нормативно-правовим актом не встановлено особливих вимог до договорів фінансового лізинг, та взагалі ст.18 «Про захист прав споживачів» передбачено різні взаємовиключні підстави для визнання угод недійсними.

Зокрема ч.ч.1, 2 ст. 18 ЗУ «Про захист прав споживачів» передбачено, що продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача.

Відповідно, для кваліфікації умов договору в цілому чи кожної окремої умови договору суд має встановити наявність одночасного існування ознак порушення умовами договору принципу добросовісності, наявності істотного дисбалансу договірних прав і обовязків стороні правочину та факту завдання при цьому шкоди споживачеві.

Визнавши несправедливість положення договору , в силу ч.ч. 5,6 ЗУ «Про захист прав споживачів», таке положення може бути визнано судом недійсним. У тому разі, коли визнання недійсним несправедливого положення договору зумовлює зміну і інших його положень, тоді договір може бути визнано недійсним в цілому.

Таким чином, суд першої інстанції встановивши, що вказаний договір не відповідає вимогам Закону України «Про захист прав споживачів», не встановив у чому саме полягає несправедливість спірного договору фінансового лізінгу та які саме його положення є несправедливими, оскільки договір містить 14 самостійних статей, які регулюють різні за своїм змістом права та обовязки сторін по справі. Також суд не вказав, чи є визнання окремих положень договору несправедливими підставою для визнання їх неясними та для визнання недійсним усього договору в цілому.

Колегія суддів враховує, що при апеляційному розгляді не було встановлено несправедливості будь - якої з усього загалу умов (у аспекті норм ч.ч.1, 2 ст. 18 ЗУ «Про захист прав споживачів») спірного договору фінансового лізингу, який відповідає вимогам ЗУ «Про фінансовий лізинг», зокрема, ст. 6 цього закону, яка визначає істотні умови договорів фінансового лізингу.

У чому саме полягає ненадання відповідачем позивачці повної, достовірної та доступної інформації відносно предмета та умов спірного договору позивачка не вказала. Так при укладенні договору вона мала змогу ознайомитися з усіма умовами спірного договору, що й засвідчила своїм підписом на кожній сторінці угоди.

Посилання позивачки ОСОБА_6 на те, що відповідач уклав з нею вказаний договір з використанням заходів нечесної підприємницької практики є такими, що не відповідають вимогам закону та не знайшли свого підтвердження належними та допустимими доказами по справі.

Згідно ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ст.309 ЦПК України підставою для скасування рішення суду першої інстанції є невідповідність висновків суду обставинам справи, недоведеність обставин, що мають значення по справі, які суд вважав доведеними, порушення або неправильне застосування норм матеріального та процесуального права, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

З урахуванням викладених вище положень договору, норм законодавства та того факту, що позивачка, як лізингоодержувач, не сплатила лізингодавцю комісію за передачу предмета лізингу (тобто не виконала належним чином своїх договірних зобовязань), що в розумінні п.1.7 договору є перешкодою для передачі їй предмету лізингу, добровільно згідно своєї заяви від 09.07.2014 з власної ініціативи розірвала договір фінансового лізингу, що згідно п.10.12 договору дає підстави лізингодавцю для зарахування сплаченого нею авансового платежу в якості штрафу за розірвання договору, при цьому цим же пунктом договору передбачено неможливість повернення комісії за укладення договору, отже позовні вимоги про визнання договору недійсним та стягнення сплачених позивачкою за договором коштів є безпідставними.

Отже заочне рішення Черкаського районного суду Черкаської області від 18.02.2015 слід скасувати у звязку з невідповідність висновків суду обставинам справи та порушенням норм процесуального права щодо законності та обґрунтованості рішення суду, що передбачено ст. 213 ЦПК України, та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову за безпідставністю вимог.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 309, 313, 314, 316 ЦПК України, колегія суддів,

в и р і ш и л а :

апеляційну скаргу задовольнити.

Заочне рішення Черкаського районного суду Черкаської області від 18 лютого 2015 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_6 до ТОВ «Лізингова компанія «АвтоФінанс» про визнання договору недійсним та стягнення коштів, скасувати.

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_6 до ТОВ «Лізингова компанія «АвтоФінанс» - відмовити.

Рішення апеляційного суду набирає чинності з моменту проголошення і може бути оскаржене в касаційному порядку до суду касаційної інстанції протягом 20 днів з дня його проголошення.

Головуючий :

Судді :