У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 червня 2015 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і

кримінальних справ у складі:

головуючого Червинської М.Є.,
суддів: Дербенцевої Т.П., Журавель В.І., Леванчука А.О., Фаловської І.М.,
розглянувши у судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_6, який діє в інтересах неповнолітніх: ОСОБА_7 та ОСОБА_8 до приватного акціонерного товариства «Українська транспортна страхова компанія» про відшкодування шкоди, завданої смертю, за касаційною скаргою приватного акціонерного товариства «Українська транспортна страхова компанія», поданою представником Мезецьким М.С., на рішення Костопільського районного суду Рівненської області від 24 грудня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Рівненської області від 5 березня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У жовтні 2013 року ОСОБА_6 звернувся до суду в інтересах неповнолітніх: ОСОБА_8, 2004 року народження, та ОСОБА_7, 2011 року народження, з позовом, який у подальшому уточнив і просив визнати подію, що сталася ІНФОРМАЦІЯ_2 року страховим випадком відповідно до полісу № АВ/1266794, стягнути на користь ОСОБА_7 з приватного акціонерного товариства «Українська транспортна страхова компанія» (далі - ПАТ «Українська транспортна страхова компанія») одноразово страхове відшкодування у розмірі 28 635 грн 84 коп., пеню за прострочення виплати страхового відшкодування у розмірі 6 939 грн 28 коп. та 2 550 грн на відшкодування моральної шкоди, а також на користь ОСОБА_8 одноразово страхове відшкодування у розмірі 47 413 грн 44 коп., пеню за прострочення виплати страхового відшкодування у розмірі 11 489 грн 64 коп. та 2 550 грн на відшкодування моральної шкоди.

Позивач посилався на те, що ІНФОРМАЦІЯ_1 року сталася дорожньо-транспортна пригода, в результаті якої його дружина ОСОБА_11 і мати неповнолітніх: ОСОБА_7 та ОСОБА_8, отримала тяжкі тілесні ушкодження, від яких померла на місці пригоди. Цивільно-правова відповідальність власника транспортного засобу була застрахована ПАТ «Українська транспортна страхова компанія». Оскільки неповнолітні діти втратили годувальника, то вони мають право на отримання відшкодування. У добровільному порядку виплатити страхове відшкодування відповідач відмовляється.

Рішенням Костопільського районного суду Рівненської області від 24 грудня 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Рівненської області від 5 березня 2015 року, позов задоволено частково. Визнано подію, що мала місце ІНФОРМАЦІЯ_2 року страховим випадком відповідно до полісу № АВ/1266794. Стягнуто з відповідача на користь ОСОБА_6 в інтересах неповнолітнього сина ОСОБА_7 одноразово страхове відшкодування у розмірі 28 635 грн 84 коп. та пеню за прострочення виплати страхового відшкодування у розмірі 6 939 грн 28 коп., а всього 35 575 грн 12 коп. Стягнуто з відповідача на користь ОСОБА_6 в інтересах неповнолітньої дочки ОСОБА_8 одноразово страхове відшкодування у розмірі 47 413 грн 44 коп. та пеню за прострочення виплати страхового відшкодування у розмірі 11 489 грн 64 коп., а всього 58 903 грн 08 коп. У задоволенні позовних вимог в частині відшкодування моральної шкоди відмовлено. Вирішено питання про судові витрати.

У касаційній скарзі заявник просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалу апеляційного суду, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, із ухваленням нового рішення у справі про відмову в задоволенні позову.

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, заслухавши доповідача, обговоривши доводи скарги та вивчивши обставини справи, вважає, що касаційна скарга ПАТ «Українська транспортна страхова компанія» підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Суд першої інстанції, з яким погодився й апеляційний суд, дійшов висновку про те, що відмова відповідача у виплаті позивачам страхового відшкодування була неправомірною, а тому визнав, що позовні вимоги в частині відшкодування матеріальної шкоди, завданої смертю годувальника є обґрунтованими та підлягають задоволенню. Разом з цим не є підставними вимоги позивачів в частині відшкодування моральної шкоди у відповідності до пп. 1,2 ч. 2 ст. 23 ЦК України.

Проте з такими висновками судів не можна погодитися з огляду на наступне.

Під час розгляду справи судами попередніх інстанцій було встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 року близько 5 год. 35 хв. ОСОБА_6 керуючи автомобілем марки «Folkswagen LT-35», номерний знак НОМЕР_1, який на праві власності належить ОСОБА_10, рухаючись по автодорозі Городище-Рівне-Староконстянтинів на ділянці дороги 71 км + 74 м, порушивши вимоги пп. 1.4, 1.5, 11.2, 12.1, 12.2 Правил дорожнього руху не вибрав безпечної швидкості руху, не впорався з керуванням та допустив з'їзд автомобіля з проїзної частини дороги вліво в кювет із подальшим перекиданням автомобіля. Внаслідок цього пасажир автомобіля ОСОБА_11 отримала тяжкі тілесні ушкодження, від яких померла.

Вироком Сарненського районного суду Рівненської області від 10 січня 2013 року винним у вчиненні даної дорожньо-транспортної пригоди визнано ОСОБА_6, якого засуджено за вчинення злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України <nau://ukr/2341-14|st286> із призначенням покарання у вигляді позбавлення волі строком на три роки без позбавлення права керування транспортними засобами, при цьому звільнено від відбування покарання з іспитовим строком на два роки.

Встановлено, що померла ОСОБА_11 є матір'ю неповнолітніх: ОСОБА_7, 2004 року народження, та ОСОБА_8, 2011 року народження. Згідно довідок Управління праці та соціального захисту населення Костопільської районної державної адміністрації від 20 лютого 20113 року № 66, № 67 померла ОСОБА_11 до смерті в період з жовтня 2011 року до жовтня 2012 року отримувала соціальну допомогу у вигляді одноразової виплати при народженні дитини та допомоги по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку. Загальний розмір отриманої допомоги за вказаний період становив 11 266 грн 71 коп.

Відповідно до полісу обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № АВ/1266794, на момент вчинення дорожньо-транспортної пригоди цивільно-правова відповідальність власника автомобіля «Folkswagen LT-35», номерний знак НОМЕР_1, була застрахована відповідачем. Відповідно до п. 4 зазначеного полісу, ліміт страхової відповідальності за шкоду заподіяну життю і здоров'ю (на одного потерпілого), становив 100 тис. грн.

Про дорожньо-транспортну пригоду було повідомлено відповідача і 5 березня 2013 року ОСОБА_6 звернувся до відповідача із заявою про виплату страхового відшкодування, в задоволенні якої було відмовлено листом від 17 червня 2013 року № 143-у, у зв'язку з відсутністю законних підстав для такого відшкодування, оскільки він є особою, яка завдала шкоду та одночасно особою, якій завдано шкоду в результаті смерті ОСОБА_11, пославшись на положення п. 32.1 ст. 32 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».

Суди визнали відмову ПАТ «Українська транспортна страхова компанія» у виплаті позивачу страхового відшкодування необґрунтованою та при цьому визначили розмір відшкодування на підставі Порядку проведення розрахунку розміру страхового відшкодування утриманцям у зв'язку із смертю годувальника внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України від 31 грудня 2004 року № 1776 (далі - Порядок).

Відповідно до п. 1 вказаного вище Порядку, розрахунок розміру страхового відшкодування, що виплачується утриманцям у зв'язку із смертю годувальника внаслідок дорожньо-транспортної пригоди проводиться у межах визначеного законодавством ліміту відповідальності страховика за шкоду, заподіяну життю та здоров'ю потерпілих, який діяв на дату укладення договору страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів.

Пунктом 2 Порядку передбачено, що частина неотриманих доходів померлого годувальника, яка за його життя належала б кожному утриманцю, визначається із середньомісячного доходу померлого, який включає виплати, що підлягають обкладенню податком з доходів фізичних осіб, пенсії, державну соціальну допомогу та щомісячні виплати за загальнообов'язковим державним соціальним страхуванням, за останній календарний рік (за відрахуванням частки, яка припадала на померлого і працездатних осіб, та суми пенсій, виплачених утриманцям внаслідок втрати годувальника) шляхом ділення частини неотриманих доходів померлого годувальника, що припадає на зазначених осіб, на кількість цих осіб.

Визначаючи розмір відшкодування на підставі вказаного вище Порядку та довідок про отримання ОСОБА_11 державної соціальної допомоги на дітей, суди дійшли висновку про те, що саме вказані виплати: державна соціальна допомога при народженні дитини 866,67 грн/міс. та допомога по догляду за дитиною до 3 років 130 грн/міс. є неотриманим доходом померлого годувальника ОСОБА_11 (п. 2 Порядку). Однак зробивши такий висновок , суди у порушення ст. ст. 60, 212 ЦПК України не прийняли до уваги та не перевірили належним чином заперечень відповідача про те, що в даному випадку державна допомога була призначена на дітей і вона не може вважатися персональною допомогою ОСОБА_11 Крім того, не можна вважати її і неотриманою, оскільки після смерті ОСОБА_11 вказану допомогу переоформив на себе ОСОБА_6 і продовжував її отримувати.

Встановлення вказаних обставин має суттєве значення для вирішення даного спору, оскільки при визначенні розміру страхових виплат слід врахувати, що допомога на дітей є неотриманим доходом матері у розумінні виплат, які зазначені у п. 2 вказаного вище Порядку, а також слід вирахувати допомогу, яку отримує позивач, як одинокий батько.

Крім того, суди не звернули увагу, що п. 27.6 ст. 27 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», яка діяла на момент дорожньо-транспортної пригоди було передбачено, за умовами договору або за поданням одержувачів страхового відшкодування та за погодженням із страховиком таке відшкодування може бути виплачено у вигляді одноразової

компенсації.

Стягуючи на користь позивача одноразову компенсацію, суди не звернули увагу на відсутність погодження на таке відшкодування, страховика.

Отже, ухвалюючи оскаржувані судові рішення, суди залишили поза увагою вищенаведене, а тому оскільки неповнота з'ясування обставин у справі та порушення зазначених норм процесуального права унеможливили встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення спору, і ці порушення були допущені як місцевим, так і апеляційним судами, то рішення місцевого суду та ухвала апеляційного суду підлягають скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338, 344, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу приватного акціонерного товариства «Українська транспортна страхова компанія», поданою представником Мезецьким М.С., задовольнити частково.

Рішення Костопільського районного суду Рівненської області від 24 грудня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Рівненської області від 5 березня 2015 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий М.Є. Червинська Судді: Т.П. Дербенцева В.І. Журавель А.О. Леванчук І.М. Фаловська