Справа № 441/1983/14 Головуючий у 1 інстанції: Яворська Н.І.
Провадження № 22-ц/783/3827/15 Доповідач в 2-й інстанції: Левик Я. А.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 червня 2015 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого-судді: Левика Я.А.,

суддів: Бакуса В.Я., Гірник Т.А.,

секретар: Глинський О.А.,

за участі позивачів ОСОБА_2, ОСОБА_3, представника позивача ОСОБА_3 ОСОБА_4, представників відповідача ПАТ «ДАК «Автомобільні дороги України» Цимбали І.З., Гадзала С.М., представника третьої особи ОСОБА_7,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2, ОСОБА_3 на рішення Городоцького районного суду Львівської області від 17 квітня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_2 та ОСОБА_3 до Городоцької міської ради Львівської області, Публічного акціонерного товариства «Державна акціонерна компанія «Автомобільні дороги України», третя особа Філія «Городоцький райавтодор» ДП Львівський облавтодор» про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю,

в с т а н о в и л а :

рішенням Городоцького районного суду Львівської області від 17 квітня 2015 року в задоволенні позову ОСОБА_2 та ОСОБА_3 до Городоцької міської ради Львівської області, Публічного акціонерного товариства «Державна акціонерна компанія «Автомобільні дороги України», третя особа Філія «Городоцький райавтодор» ДП Львівський облавтодор» про визнання права власності за набувальною давністю на квартиру АДРЕСА_1 відмовлено.

Дане рішення оскаржили позивачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3

В своїй апеляційній скарзі просять рішення скасувати та винести нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити повністю. Вважають рішення незаконним та необґрунтованим. Зазначають, що судом не розглянуто клопотання представника позивача про неналежність письмових доказів, що ніби-то підтверджують право власності на будинок АДРЕСА_1 за ПАТ «ДАК «Автомобільні дороги України». Також, судом не було оцінено письмові докази у їх сукупності, не встановлено які обставини ними підтверджуються або спростовуються, не відображено мотиви суду для їх відхилення при винесенні судового рішення. Крім цього зазначають, що судом неповно зясовано обставини справи щодо добросовісності володільців спірним нерухомим майном. Висновки суду щодо відсутності підстав у апелянтів для набуття права власності на спірне нерухоме майно обставинам справи не відповідають. Судом порушені норми матеріального права, а саме суд неправильно витлумачив ст.ст. 328, 344 ЦК України.

Представник відповідача Городоцької міської ради Львівської області у судове засідання не зявився, однак суд вважав за можливе проводити розгляд справи у його відсутності, зважаючи на те, що вказана особа повідомлялась про час та місце судового розгляду належним чином, клопотань про відкладення розгляду справи від них до суду не надходило, доказів поважності причин неявки суду представлено не було та зважаючи на вимоги ч.2 ст. 305 ЦПК України.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення позивачів та представника позивача ОСОБА_3 ОСОБА_4 на підтримання апеляційної скарги, представників відповідача ПАТ «ДАК «Автомобільні дороги України» та представника третьої особи в заперечення апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга до задоволення не підлягає з таких підстав.

Як вбачається із змісту оскаржуваного рішення суд першої інстанції відмовляючи в задоволенні позову виходив з того, що необхідною умовою визнання права власності на нерухоме майно є факт добросовісного заволодіння чужим майном. Давнісний володілець повинен довести факт добросовісності, відкритості, безперервності, тривалості свого володіння. Позивач, як незаконний володілець, протягом усього часу володіння майном повинен бути впевнений, що на це майно не претендують інші особи, він отримав майно з підстав достатніх для того, щоб мати право власності на нього. Проте позивачі доказів на підтвердження зазначеного не надали, а наявними в матеріалах справи доказами стверджується зворотне. Так, документів наданих позивачами суду, які підтверджують факт їх тривалого проживання, (понад 10 років) у спірній будівлі та посилань на факт сплати комунальних послуг і здійснення ремонтів у будівлі не є достатньо як доказів для визнання за ними права власності на цю будівлю або її частину.

Колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги вірного рішення суду першої інстанції не спростовують та підстав для його скасування немає.

Так, відповідно до ст. 344 ЦК України 1. Особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Набуття права власності на земельну ділянку за набувальною давністю регулюється законом. Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації. 2. Особа, яка заявляє про давність володіння, може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є. 3. Якщо особа заволоділа майном на підставі договору з його власником, який після закінчення строку договору не пред'явив вимоги про його повернення, вона набуває право власності за набувальною давністю на нерухоме майно через п'ятнадцять, а на рухоме майно - через п'ять років з часу спливу позовної давності. Втрата не з своєї волі майна його володільцем не перериває набувальної давності у разі повернення майна протягом одного року або пред'явлення протягом цього строку позову про його витребування. 4. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду.

Згідно п.8 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України правила статті 344 Цивільного кодексу України про набувальну давність поширюються також на випадки, коли володіння майном почалося за три роки до набрання чинності цим Кодексом.

Згідно п.9 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» №5 від 7.02.2014 року відповідно до частини першої статті 344 ЦК особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено ЦК. При вирішенні спорів, пов'язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: - володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; - володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна; - володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. У разі втрати не із своєї волі майна його давнісним володільцем та повернення цього майна протягом одного року або пред'явлення протягом цього строку позову про його витребування набувальна давність не переривається (частина третя статті 344 ЦК). Не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є сингулярним чи універсальним правонаступником, оскільки в цьому разі вона може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (частина друга статті 344 ЦК). Набуття права власності на земельну ділянку за набувальною давністю регулюється Земельним кодексом України (далі - ЗК), зокрема статтею 119.

П. 11 вказаної Постанови передбачає, що враховуючи положення статей 335 і 344 ЦК, право власності за набувальною давністю може бути набуто на майно, яке належить на праві власності іншій особі (а не особі, яка заявляє про давність володіння), а також на безхазяйну річ. Отже, встановлення власника майна або безхазяйності речі є однією з обставин, що має юридичне значення, і підлягає доведенню під час ухвалення рішення суду (стаття 214 ЦПК).

Виходячи зі змісту статей 335 і 344 ЦК, взяття безхазяйної нерухомої речі на облік органом, що здійснює державну реєстрацію прав на нерухоме майно, за заявою органу місцевого самоврядування, на території якого вона розміщена, і наступна відмова суду в переданні цієї нерухомої речі у комунальну власність не є необхідною умовою для набуття права власності на цей об'єкт третіми особами за набувальною давністю. Ураховуючи положення пункту 8 Прикінцевих та перехідних положень ЦК про те, що правила статті 344 ЦК про набувальну давність поширюються також на випадки, коли володіння майном почалося за три роки до набрання чинності цим Кодексом, та беручи до уваги, що ЦК набрав чинності з 1 січня 2004 року, положення статті 344 ЦК поширюються на правовідносини, що виникли з 1 січня 2001 року. Отже, визнання судом права власності на нерухоме майно за набувальною давністю може мати місце не раніше 1 січня 2011 року. При цьому суди мають виходити з того, що коли строк давнісного володіння почався раніше 1 січня 2001 року, то до строку, який дає право на набуття права власності за набувальною давністю, зараховується лише строк з 1 січня 2001 року. Разом із тим, якщо перебіг строку володіння за давністю почався після цієї дати, то до строку набувальної давності цей період зараховується повністю.

Крім цього, згідно п. 13 цієї ж Постанови можливість пред'явлення до суду позову про визнання права власності за набувальною давністю випливає з положень статей 15, 16 ЦК, а також частини четвертої статті 344 ЦК, згідно з якими захист цивільних прав здійснюється судом шляхом визнання права. У зв'язку з цим особа, яка заявляє про давність володіння і вважає, що у неї є всі законні підстави бути визнаною власником майна за набувальною давністю, має право звернутися до суду з позовом про визнання за нею права власності. Відповідачем за позовом про визнання права власності за набувальною давністю є попередній власник майна або його правонаступник. У разі якщо попередній власник нерухомого майна не був і не міг бути відомим давнісному володільцю, то відповідачем є орган, уповноважений управляти майном відповідної територіальної громади.

При цьому слід враховувати, що відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК до правомочностей власника належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Під правомочністю володіння розуміється передбачена законом (тобто юридично забезпечена) можливість мати (утримувати) у себе певне майно (фактично панувати над ним, зараховувати на свій баланс і под.).

Правовомочності користування означають передбачену законом можливість використовувати, експлуатувати майно, отримувати від нього корисні властивості, його споживання.

Правомочності розпорядження означають юридично забезпечену можливість визначення і вирішення юридичної долі майна шляхом зміни його належності, стану або призначення (відчуження за договором, передача у спадщину, знищення, переробка і т. ін.).

Зважаючи на наведене та заявлені позовні вимоги (про визнання за позивачами права власності на квартиру НОМЕР_2 загальною площею 37 кв.м., що розташована на АДРЕСА_1 за набувальною давністю в рівних частках), позивачам у даному випадку слід було б довести факт існування спірного нерухомого майна, а саме квартири, факт заволодіння такою квартирою ними, та інші необхідні, наведені вище умови (передбачені ст. 344 ЦК України), за наявності яких, в судовому порядку за ними може бути визнано право власності.

Однак вказаних обставин позивачами не доведено.

Так, як вбачається із матеріалів справи квартири, про визнання права власності на яку подано позов не існує. Навпаки будівля, про визнання права власності на квартиру у якій подано позов, значиться як контора одноповерхова та належить на праві власності відповідачу ПАТ «ДАК «Автомобільні дороги України» та така ніколи із володіння вказаного відповідача та його попередніх власників не вибувала та не перебувала у володінні позивачів (Інвентаризаційні описи основних засобів філії «Городоцький райавтодор» а.с. 31, 58-64, 127-130, Листи відповідача ПАТ ДАК позивачам а.с. 76, 95, 96, 139, Акт передачі майна до статутного фонду ДАК «Автомобільні дороги України», акт майна і фінансових ресурсів згідно з результатами інвентаризаційного балансу Городоцького райавтодору, зведений акт інвентаризації майна Городоцького райавтодору а.с. 123-126, довідка філії «Городоцький райавтодор» а.с. 140, статут ПАТ ДАК, свідоцтво про державну реєстрацію та довідки з ЄДРЮОФОП а.с. 111-122). Про те, що спірна частина приміщення не є квартирою свідчить і те, що у такій відсутні санвузол, було відсутнє водопостачання, яке влаштовано лише недавно позивачами (технічний паспорт а.с. 4-6), така будівля (чи її частина) не перебувала у Городоцькій міській раді на обліку як житлова, позивачі ніколи не оплачувати послуг з утримання будинку чи квартири та прибудинкової території.

Крім цього, з пояснень позивачів, представників відповідачів та третьої особи вбачається, що позивачі лише користувались вказаним спірним приміщенням з усного дозволу колишнього керівництва управителя майном без прийняття жодних рішень щодо цього уповноваженими органами. Користування відбувалось у період роботи позивача ОСОБА_2 у структурному підрозділі колишнього власника майна, правонаступником якого є відповідач ПАТ «ДАК «Автомобільні дороги України» (копія трудової книжки позивача а.с. 88-94). Після звільнення позивача з роботи (14.05.2013 року) представники відповідача ПАТ ДАК спочатку в усному порядку, а потім шляхом звернення до суду з позовом поставили до позивачів вимогу про звільнення спірного приміщення шляхом виселення.

Крім цього, слід вказати, що і земельна ділянка на якій розташована спірна будівля перебуває у користуванні відповідача (його структурного підрозділу) згідно рішення виконавчого комітету Городоцької районної ради народних депутатів Львівської області №323 від 6.09.1991 року та державного акту на право користування землею НОМЕР_1 від 1991 року (а.с. 141, 239-243).

Докази, на які посилаються позивачі жодним чином не свідчать про заволодіння позивачами спірним приміщенням та такі це самі заперечують, стверджуючи лише про користування таким.

Так, листи та довідки Городоцької міської ради про проживання позивачів у спірному приміщенні будинку; наявність на такому таблички №29 та технічні висновки ДП «ДНДПВІ «НДІ ПРОЕКТРЕКОНСТРУКЦІЯ» Львівського філіалу про те, що обємно-планувальна структура спірного будинку та технічний стан основних несучих конструкцій дозволяє використовувати його як житловий, жодним чином не спростовують того факту, що спірна частина будинку не є житловим приміщенням (квартирою), того факту, що позивачі ним не володіли, а лише користувались.

Зважаючи на вказане підстав для задоволення їх позову про визнання за ними права власності на спірне приміщення як квартиру в рівних частках за набувальною давністю немає, а тому судом першої інстанції у задоволенні такого було вірно відмовлено.

Враховуючи вказане, оскаржуване рішення суду першої інстанції слід залишити без змін, а апеляційну скаргу як необґрунтовану відхилити.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307 ч.1 п.1, 308, 313, 314 ч.1 п.1, 315, 317, 319 ЦПК України, -

у х в а л и л а :

апеляційну скаргу ОСОБА_2, ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Городоцького районного суду Львівської області від 17 квітня 2015 року залишити без змін.

Виключити з резолютивної частини рішення речення про розяснення позивачам права вимоги повернення затрачених коштів.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги протягом двадцяти днів з дня набрання ухвалою законної сили безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий : Я.А. Левик

Судді: В.Я. Бакус

Т.А. Гірник