АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
провадження №22-ц/796/4041/2015 Головуючий у 1-й інстанції: Маринченко М.М.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 червня 2015 року Колегія суддів Судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м.Києва в складі:

Головуючого - судді Поліщук Н.В.

суддів Білич І.М., Болотова Є.В.

при секретарі Задорожному А.Г.

за участю позивача ОСОБА_1

представника відповідача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Києві в залі суду справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Оболонського районного суду м.Києва від 21 січня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Перший інвестиційний банк», треті особи - ОСОБА_3, Товариство з обмеженою відповідальністю «Атланта» про відшкодування збитків,-

ВСТАНОВИЛА:

У вересні 2014 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом про стягнення з ПАТ «Перший інвестиційний банк» 1 298 759,50 доларів США, що за курсом НБУ (12,951794 за 1 долар США) станом на дату подання позову складає 16 829 247,67 грн.

Позовні вимоги обґрунтовує тим, що позивач є учасником ТОВ «Атланта» та йому належить частка у розмірі 90 % статутного капіталу.

11 серпня 2003 року між ПАТ «Перший інвестиційний банк» (банк) та ТОВ «Атланта» (позичальник) укладено кредитний договір №83/0311-КЮ, згідно із умовами якого позичальнику надані кредитні кошти у сумі 433000 доларів США, які він зобов»язався повернути до серпня 2006 року.

Проте, частина отриманих коштів за вимогою банку була одразу направлена на погашення процентів по кредиту, у зв»язку із чим позичальник просив збільшити суму кредиту. На це прохання банк висунув вимогу про надання додаткових забезпечень або повернути кредит.

Не маючи змоги повернути кошти за кредитом, товариство погодилось передати у забезпечення належне йому майно, про що сторони 09 жовтня 2003 року уклали угоду.

У 2005 році товариство знайшло покупця на належне йому майно, яке перебувало у заставі банку, та мало на меті за рахунок його продажу задовольнити вимоги кредитора у сумі 547745 доларів США. Проте банк відмовився надавати згоду на продаж заставленого майна та на свій розсуд визначився із способом його реалізації без попередження товариства, на підставі виконавчого напису нотаріуса.

20 квітня 2005 року ВДВС Солом»янського районного управління юстиції відкрито виконавче провадження з виконавчого напису нотаріуса про стягнення заборгованості у розмірі 577717,36 доларів США.

15 листопада 2005 року банк звернувся до нотаріуса про вчинення іншого виконавчого напису на інший об»єкт застави та 06 грудня 2005 року відкрито виконавче провадження по виконанню виконавчого напису та стягнення з товариства ще 619911,67 доларів США.

У січні 2012 року відбулись прилюдні торги з реалізації заставленого майна, за наслідком проведення яких майно продано за ціною 1 164 000 грн. (145864 долари США), хоча товариство мало змогу у 2005 році продати це майно за 583000 доларів США.

У вересні 2012 року відбулись прилюдні торги з реалізації іншого заставленого майна, за наслідком проведення яких майно продано за ціною 1 510 000 грн. (180 000 доларів США), хоча товариство мало змогу у 2005 році продати це майно за ціною 625000 доларів США.

12 листопада 2013 року Вищим господарським суду України винесено постанову, якою зазначено, що правовідносини між банком та позичальником були врегульовані Законом України «Про забезпечення вимог кредитора та реєстрацію обтяжень», яким не передбачено звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження на підставі виконавчого напису нотаріуса.

Виходячи із цього, позивач вважає, що звернення банку до нотаріуса про вчинення виконавчих написів було незаконним, створило необґрунтовані ускладнення для діяльності товариства та нанесення йому збитків від продажу майна у сумі 882136 доларів США (882136 доларів США = запропонована ціна - ціна від фактичної реалізації).

Також, посилаючись на вище викладені обставини правовідносин, зазначає про те, що у 2005 році товариство мало змогу отримувати дохід від здачі в оренду належного майна площею 228,6 кв.м за ціною 25 доларів за 1 кв.м. Таким чином зазначає про упущену вигоду у сумі 462915 доларів США за період з квітня 2005 року по січень 2012 року.

Рішенням Оболонського районного суду м.Києва від 21 січня 2015 року у задоволенні позовних вимог відмовлено.

Не погодившись з ухваленим рішенням, ОСОБА_1 подано апеляційну скаргу, у якій просить рішення скасувати та ухвалити нове про задоволення позову.

Апеляційну скаргу обґрунтовує доводами позовної заяви, посилаючись на неповне з»ясування обставин правовідносин товариства та банка, незаконність дій останнього, якими спричинено шкоду.

В судовому засіданні позивач доводи апеляційної скарги підтримав, просив її задовольнити.

Представник відповідача заперечував проти задоволення апеляційної скарги, посилаючись на законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції.

Інші учасники процесу в судове засідання не з»явились, про час і місце розгляду справи повідомлялись належним чином.

Колегія суддів ухвалила розглядати справу за відсутності нез»явившихся осіб на підставі ст.305 ЦПК України.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення сторін, розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого по справі рішення, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає відхиленню, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.1 ст.303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам рішення суду відповідає.

Судом першої інстанції установлено, що відповідного до Установчого договору ТОВ «Атланта» учасниками вказаного товариства є позивач ОСОБА_4, внесок якого до статутного фонду товариства становить 90%, та ОСОБА_3, внесок якої до статутного фонду товариства становить 10%.

Відповідно до п.п.4.1 та 4.3 Статуту ТОВ «Атланта» товариство є власником майна, джерелами створення якого є: грошові та майнові вклади Учасників; доходи від господарської діяльності; кредити банків та інших кредиторів; доходи від цінних паперів, а також інші джерела, не заборонені законодавством. Чистий прибуток знаходиться у повному розпорядженні товариства. Порядок його використання визначається зборами Учасників.

11 серпня 2003 року між Акціонерним банком «Перший інвестиційний банк» та ТОВ «Атланта» укладено кредитний договір №89/0311-КЮ, за яким банк відкрив товариству кредитну лінію у розмірі 433000 дол. США для поповнення обігових коштів та придбання автозаправної станції. Кінцевий термін повернення кредитних коштів встановлено до 07 серпня 2006 року.

Для забезпечення виконання зобов'язань за вказаним кредитним договором між банком та ТОВ «Атланта» укладено договір застави від 11 серпня 2003 року, за умовами якою товариство передало в заставу банку нежилі адміністративно-офісні приміщення площею 228,60 кв.м, розташовані у м.Києві по пул. Тополева, 4-8 (літера А), та договір застави від 13 серпня 2003 року, за умовами якою товариство передало в заставу банку автозаправну станцію, що знаходиться на автомобільній дорозі Київ-Одеса.

У зв'язку з невиконанням ТОВ «Атланта» зобов'язань за кредитним договором 22 березня 2005 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бичковою Т.Д. вчинено виконавчий напис, яким запропоновано для погашення заборгованості за кредитним договором звернути стягнення на адміністративно-офісні нежилі приміщення.

15 листопада 2005 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Занудіною О.І. вчинено виконавчий напис, яким запропоновано для погашення заборгованості за кредитним договором звернути стягнення на автозаправну станцію.

В ході виконавчого провадження 05 вересня 2012 року проведено прилюдні торги з реалізації АЗС, яку продано за 1 510 000 грн. без ПДВ. 24 січня 2012 року проведено прилюдні торги з реалізації адміністративно-офісних нежилих приміщень, які продано за 1 164 000 грн. без ПДВ.

Також судом установлено, що ТОВ «Атланта» та його учасники неодноразово зверталися до судів з позовами про визнання виконавчих написів такими, що не підлягають виконанню, визнання недійсними прилюдних торгів, визнання недійсним кредитного договору, розірвання кредитного договору, припинення зобов'язань за кредитним договором, проте вказані позови залишено без задоволення.

Постановою Господарського суду м.Києві від 20 березня 2014 року за заявою ДП «Державний резервний насіннєвий фонд України» ТОВ «Атланта» визнано банкрутом та відкрито ліквідаційну процедуру.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не надано суду будь-яких доказів вчинення відповідачем неправомірних дій чи бездіяльності, які б порушили цивільне право позивача (в тому числі й право позивача, як засновника товариства, на одержання частини прибутку товариства), та доказів заподіяння позивачу збитків. Окрім того, вчинені виконавчі написи такими, що не підлягають виконанню, судовим рішенням не визнавалися. Прилюдні торги з реалізації заставного майна також не визнані недійсними в судовому порядку.

Звертаючись з вимогами до суду, позивач просив стягнути грошові кошти на відшкодування збитків, обґрунтовуючи свої вимоги, зокрема, ст.ст. 22, 1166 ЦК України.

При цьому, посилається на те, що звернення банку до нотаріуса про вчинення виконавчих написів було незаконним, створило необґрунтовані ускладнення для діяльності товариства та нанесення йому збитків від продажу майна у сумі 882136 доларів США .

Окрім того, зазначає про те, що у 2005 році товариство мало змогу отримувати дохід від здачі в оренду належного майна площею 228,6 кв.м за ціною 25 доларів за 1 кв.м. Відтак вказує про упущену вигоду у сумі 462915 доларів США за період з квітня 2005 року по січень 2012 року.

Відповідно до вимог ч.1 ст.22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

Відповідно до частини другої цієї статті збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Відповідно до частин 1 та 2 ст.1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

Для застосування такої міри відповідальності, як відшкодування збитків, необхідна наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення: протиправна поведінка боржника, яка проявляється у невиконанні або неналежному виконанні зобов»язання; наявність збитків; причинний зв»язок між протиправною поведінкою та завданими збитками; вина боржника.

При цьому неправомірною слід вважати поведінку (дії) яка прямо заборонена законом або виходячи із загальноприйнятих правил поведінки можна стверджувати, що її неприйнятний прояв може заподіяти шкоди.

Між діями та негативними наслідками цих дій, які дають підстави для покладення відповідальності, має бути причинний зв"язок.

Відповідальність є наслідком вини та означає засноване на законі зобов»язання фізичної або юридичної особи відшкодувати завдані збитки іншій фізичній або юридичній особі згідно із певними правовими принципами та правилами.

Звертаючись до нотаріуса про вчинення виконавчого напису, банк реалізував своє право у господарському правовідношенні як його прямий учасник. При цьому, реалізація банком такого права (звернення до нотаріуса) у спосіб, який позивач вважає неправомірним, не дає підстав для висновків, що воно вчинено у незаконний спосіб, оскільки фактична реалізація права банку не є прямою, тобто фактичних юридичних наслідків не породжується. Дії нотаріуса щодо вчинення виконавчого напису, які мали відповідні юридичні наслідки та які позивач вважає для себе негативними, у встановленому порядку незаконними не визнавались.

Посилання апеляційної скарги на висновки, викладені в постанові Вищого господарського суду України від 12 листопада 2013 року, не свідчать про вчинення банком неправомірних дій, які мали б наслідком завдання збитків позивачу.

Окрім того, обов»язок доведення наявності і обґрунтованості розміру упущеної вигоди покладається на позивача, який повинен довести, що він міг і повинен був отримати визначені доходи і тільки неправомірні дії відповідача стали єдиною і достатньою причиною, яка позбавила його можливості отримати дохід.

За змістом частини четвертої ст.623 ЦК України при визначенні неодержаних доходів (упущеної вигоди) враховуються заходи, вжиті кредитором щодо їх одержання.

З огляду на зазначені норми законодавства, позивачем не доведено факту наявності упущеної вигоди та обґрунтування розміру в розумінні вказаних вимог закону.

Окрім того, колегія суддів зазначає, що законодавство виділяє господарське товариство як самостійного учасника цивільних та господарських відносин, яке наділяється цивільними правами та обов"язками, є суб"єктом майнових відносин та відносин з права власності (розділ ІІІ глава 14 ГК України).

Право учасника господарського товариства на захист його інтересів як фізичної особи-учасника господарського товариства, що має на меті отримання прибутку від господарської діяльності, є похідним та залежним від виникнення певного права у самого господарського товариства.

При цьому, право учасника господарського товариства на отримання прибутку від діяльності товариства, а також право на передачу йому залишкового майна у разі ліквідації юридичної особи, не є безумовним, оскільки в процесі здійснення господарської діяльності у товариства виникають приватні зобов"язання.

Відтак, є помилковими твердження позивача про заподіяння йому шкоди як учаснику товариства у оціненому ним розмірі та доводами апеляційної скарги висновки суду першої інстанції не спростовуються.

Порушень норм процесуального права, які призвели б до неправильного вирішення справи, колегією суддів не установлено.

Відповідно до ст.308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

З огляду на наведене, колегія суддів дійшла висновку про відхилення апеляційної скарги та залишення без змін рішення суду першої інстанції.

Керуючись ст.ст. 218, 303, 307, 308, 313, 314, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Оболонського районного суду м.Києва від 21 січня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий - суддя Н.В. Поліщук

Судді І.М. Білич

Є.В.Болотов