Справа № 368/618/14ц Головуючий у І інстанції Закаблук О.В.
Провадження № 22-ц/780/3467/15 Доповідач у 2 інстанції Березовенко Р. В.
Категорія 48 22.06.2015
РІШЕННЯ

Іменем України

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Київської області в складі:

головуючого:Березовенко Р.В.,
суддів:Воробйової Н.С., Білоконь О.В.,
при секретарі:Бобку О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_5 на рішення Кагарлицького районного суду Київської області від 29 квітня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_6 про поділ спільного майна подружжя, -

В С Т А Н О В И Л А:

У квітні 2014 року ОСОБА_5 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_6 про поділ спільного майна подружжя.

В обґрунтування позову зазначав, що 22.06.1970 р. між ОСОБА_5 та ОСОБА_6 було укладено шлюб, у зв'язку з чим Відділом реєстрації актів цивільного стану Яготинського районного управління юстиції Київської області було видано свідоцтво про укладання шлюбу.

Від спільного шлюбу мають повнолітніх дітей, ОСОБА_7 ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_2.

Подружнє життя з Відповідачем не склалося, оскільки як виявилось згодом їхні характери є зовсім різними, погляди на подружнє життя не співпадають, у зв'язку з чим між ними виникали конфлікти та вони не могли знайти порозуміння.

Майже шість років Позивач та Відповідач не підтримують шлюбних відносин та проживають окремо.

Просив провести поділ між ОСОБА_5 та ОСОБА_6 спільне майна, що належить до спільної сумісної власності та було набуте ними під час спільного шлюбу, а саме: житловий будинок, господарські будівлі і споруди, що розташований за адресою АДРЕСА_1.

Рішенням Кагарлицького районного суду Київської області від 29 квітня 2015 року позовні вимоги задоволено частково.

Визнано спільною сумісною власністю подружжя житловий будинок, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1.

Визнано за ОСОБА_5 52/100 частки права власності на будинок, який розміщено за адресою: АДРЕСА_1, та виділено йому: житлову (1-4) пл. 9,80 кв.м.; житлову (1-5) пл. 8,30 кв.м.; житлову (1-6) пл. 17,90 кв.м.; 1/2 Погріб з шийкою б2; 1/2 колодязь питний №1; вимощення №2; огорожа № 8; 1/2 ворота з хвірткою №6; гараж Г; стінка підпірна № 9.

Визнано за ОСОБА_6 48/100 частки права власності на будинок, який розміщено за адресою: АДРЕСА_1, та виділено їй: веранда (1-1) пл. 24,70 кв.м.; кухня (1-2) пл. 7,00 кв.м.; туалет (1-8) пл. 0,80 кв.м.; ванна (1-9) пл. 2,90 кв.м.; їдальня (1-3) пл. 9,60 кв.м.; житлова (1-7) пл. 16,20 кв.м.; ганок а1; сарай - літня кухня Б; навіс б1; сарай б3; убиральня б; 1/2 погріб з шийкою б2; 1/2 колодязь питний №1; 1/2 вимощення №2; огорожа №5; 1/2 ворота з хвірткою №6.

В решті позову відмовлено.

Вирішено питання щодо судових витрат.

ОСОБА_5 не погоджуючись із рішенням суду, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення та неправильне застосування норм матеріального та процесуального права, просив скасувати рішення та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції не відповідає вказаним вимогам закону.

Задовольняючи позовні вимоги частково, суд першої інстанції виходив із того, що за час спільного шлюбу Позивачем та Відповідачем було набуто майно, у вигляді житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами, яке відповідно до норм Сімейного кодексу України належить їм на праві спільної сумісної власності.

При вирішенні питання про поділ майна в натурі суд вважав за можливе обрати перший варіант поділу будинку (який обрали сторони), проте першим співвласником суд вважав за доцільне обрати відповідачку по справі, - ОСОБА_6, врахувавши про цьому, що її хвороби є суттєвишими, вона є інвалідом 3 групи довічно, хворіє на онкологічне захворювання, що вимагає значних затрат коштів, і тому буде не взмозі зробити необхідні переобладнання у будинку.

Колегія суддів не погоджується із вказаними висновками суду першої інстанції, так як вони не в повній мірі відповідають відповідають обставинам справи і вимогам закону.

Судом першої інстанції встановлено та вбачається із матеріалів справи, що 22.06.1970 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_6 було укладено шлюб, у зв'язку з чим Відділом реєстрації актів цивільного стану Яготинського районного управління юстиції Київської області було видано свідоцтво про укладання шлюбу, серії НОМЕР_1 від 24 лютого 2014 року, ( а.с., 7).

Від спільного шлюбу мають двох повнолітніх дітей.

Подружнє життя сторін, в силу суб'єктивних причин не склалося, внаслідок чого вони припинили шлюбні відносини.

За час спільного подружнього життя сторонами було придбано житловий будинок, що підтверджується: свідоцтвом про право власності на нерухоме майно від 16.02.2004 року, де зазначено, що власником житлового будинку, який розміщено за адресою: АДРЕСА_1 є ОСОБА_5 ( а.с. 21), витягом з реєстру про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 16.02.2004 року власником вищевказаного житлового будинку є ОСОБА_5 ( а.с. 22).

Також місцевим судом встановлено, що Позивач та Відповідачка вже майже шість років не підтримують шлюбних відносин, проживають окремо і між ними склався порядок конкретного користування спірним будинком.

Вказані обставини підтверджуються наявними у справі доказами та самими сторонами під час розгляду справи судом апеляційної інстанції.

Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Згідно ч. 1 ст. 60 Сімейного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Також згідно ч. 3 ст. 368 Цивільного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно ч. 1 ст. 61 Сімейного кодексу України об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Згідно п. 23 Постанови Пленуму Верховного суду України №11 від 21.12.2007 р. «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов'язальними правовідносинами, тощо.

Отже, за час спільного шлюбу Позивачем та Відповідачем було набуто майно, яке відповідно до вищезазначених норм Сімейного кодексу України належить Позивачу та Відповідачу на праві спільної сумісної власності.

Згідно ч. 1 ст. 69 Сімейного кодексу України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Згідно ч. 1 ст. 70 Сімейного кодексу України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між: ними або шлюбним договором.

Відповідно ч. 1 ст. 71 Сімейного кодексу України майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі.

Згідно ч. 3 ст. 358 Цивільного кодексу України кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності.

В судовій практиці зазначається, що при поділі жилого будинку суд зобов'язаний зазначити в рішенні, яка відокремлена (ізольована після переобладнання) частина будинку конкретно виділяється і яку частку в будинку вона складає, а також які підсобні будівлі передаються власнику.

Отже, визнаючи спірний житловий будинок спільним майном подружжя та обираючи перший варіант поділу будинку в натурі (обраний самими сторонами), суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що в цій частині позовні вимоги є доведеними та обгрунтованими.

Що ж стосується безпосередньо приміщень, які були виділені судом сторонами за цим варіантом, то з таким поділом колегія суддів погодитися не може, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 66 СК України подружжя має право домовитися між собою про порядок користування майном, що йому належить на праві спільної сумісної власності. Якщо такий договір укладено усно, він може бути взятий до уваги судом в майбутньому у разі поділу будинку.

Під час розгляду справи колегією суддів встановлено, що сторони більше шести років проживають окремо. З позивачем у будинку проживає донька ОСОБА_7 зі своєю сімєю, і позивач займає і користується фактично тими приміщеннями, які і просив виділити собі, як першому співвласнику за обраним варіантом поділу будинку, що практично відповідає його 1/2 частці у спільній сумісній власності (з урахуванням компенсації 2/100 частин).

Відповідачка претензій до позивача з приводу визначеного порядку користування будинком не пред»являла, а отже, на думку колегії суддів погоджувалася з ним.

При цьому, проводячи поділ будинку в натурі, суд першої інстанції, на зазначене не звернув уваги і не врахував ту обставину, що між сторонами, відповідно до усної домовленості (ст.66 СК України), фактично склався порядок користування спірним будинком, та що саме позивач, протягом тривалого часу користується приміщеннями, які суд виділив відповідачу, прийнявши до уваги лише гірший стан її здоров»я ніж у позивача.

Також, суд першої інстанції не звернув уваги на те, що фактично своїм рішенням відмовив позивачу в задоволенні його позовних вимог в цій частині (щодо виділення конкретних приміщень), задовольнивши при цьому, вимоги відповідача, які останньою не заявлялися, оскільки будь-якого зустрічного позову нею не пред»являлося.

Що ж стосується заперечень відповідачки з приводу відсутності у неї можливості проведення необхідних переобладнань у будинку, то колегія суддів їх розцінює критично, враховуючи при цьому, що відповідачка фактично не проживає у спірному будинку протягом тривалого часу, а проживає у сусідньому будинку, який розташований на тому ж подвір»ї з іншою донькою ОСОБА_8 (обставина безспірно встановлена судом), і при необхідності має змогу продовжувати ним користуватися (кухня, ванна, туалет), тоді, як позивач іншого місця для проживання не має, і тому проведення переобладнань у будинку йому слід було б робити терміново, оскільки судом йому було виділено лише три житлові кімнати.

Виходячи з вищенаведеного, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції ухвалив рішення з порушенням норм матеріального та процесуального права, його висновки не відповідають фактичним обставинам справи, а тому рішення підлягає скасуванню, з підстав викладених в апеляційній скарзі, з ухваленням нового рішення про задоволення позову в повному обсязі.

Керуючись ст.ст. 309, 314, 315 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах,-

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_5 задовольнити.

Рішення Кагарлицького районного суду Київської області від 29 квітня 2015 року скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги.

Визнати спільною сумісною власністю подружжя житловий будинок, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1.

Визнати за ОСОБА_5 право влісності на 48/100 частин будинку, який розміщено за адресою: АДРЕСА_1, загальною вартістю 137 578 грн., виділивши йому в натурі приміщення: веранду (1-1) пл. 24,70 кв.м.; кухню (1-2) пл. 7,00 кв.м.; туалет (1-8) пл. 0,80 кв.м.; ванну (1-9) пл. 2,90 кв.м.; їдальню (1-3) пл. 9,60 кв.м.; житлову кімнату (1-7) пл. 16,20 кв.м.; ганок а1; сарай - літня кухня Б; навіс б1; сарай б3; убиральню б; 1/2 погріб з шийкою б2; 1/2 колодязь питний №1; 1/2 вимощення №2; огорожа №5; 1/2 ворота з хвірткою №6.

Визнати за ОСОБА_6 право власності на 52/100 частини будинку, який розміщено за адресою: АДРЕСА_1, загальною вартістю 151 454 грн. та виділити їй в натурі приміщення: житлову кімнату(1-4) пл. 9,80 кв.м.; житлову кімнату (1-5) пл. 8,30 кв.м.; житлову кімнату(1-6) пл. 17,90 кв.м.; 1/2 Погріб з шийкою б2; 1/2 колодязь питний №1; вимощення №2; огорожа № 8; 1/2 ворота з хвірткою №6; гараж Г; стінка підпірна № 9.

Зобов"язати ОСОБА_5 провести наступні переобладняння в будинку: закласти цеглою дверний проріз між приміщеннями житлової кімнати (1-7) площею 16,20 кв.м. та житловою кімнатою (1-6) площею 17,90 кв.м.; закласти цеглою дверний проріз між приміщеннями житлової кімнати (1-7) площею 16,20 кв.м. та житловою кімнатою (1-4) площею 9,80 кв.м.;

Зобов"язати ОСОБА_6 провести наступні переобладняння в будинку: в приміщенні житлової кімнати (1-5) площею 8,30 кв.м. влащтувати кухню та подвійні вхідні двері, демонтувавши вікно; влаштувати дверний проріз між приміщенням житлової кімнати (1-4) площею 9,80 кв.м. та житлової кімнати (1-5) площею 8,30 кв.м.

Стягнути з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_5 6 938 грн., в якості компенсації 2/100 частин вартості будинку за відступ від ідеальних часток при поділі будинку.

Стягнути з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_5 судові витрати по справі в розмірі 5 407,30 грн.

Рішенння набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ з моменту набрання законної сили.

Головуючий: Р.В.Березовенко

Судді: Н.С.Воробйова

О.В.Білоконь