Миколаївський районний суд Миколаївської області
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 травня 2015року Миколаївський районний суд Миколаївської області

в складі головуючого: судді - Войнарівського М.М.

при секретарі: Шилан Д.О.

позивача ОСОБА_1

представника позивача ОСОБА_2

відповідача ОСОБА_3

представника третьої особи

Миколаївської райдержадміністрації

як орган опіки та піклування ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Миколаєві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3, третя особа - служба у справах дітей адміністрації Центрального району Миколаївської міської ради про визначення місця проживання малолітньої дитини,та за зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1,третя особа Миколаївська райдержадміністрація як орган опіки та піклування про відібрання дитини без позбавлення його батьківських прав та стягнення аліментів

В С Т А Н О В И В :

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідачки про визначення місця проживання дитини посилаючись на те, що в період з 2006 до 2012 року сторони проживали однією сім'єю без укладання шлюбу та мають спільну дитину - ОСОБА_5, 24.05.2008року народження який після припинення сімейних відносин залишився жити разом з Відповідачем. До теперішнього часу позивач та Відповідач не дійшли згоди щодо місця проживання сина. Зараз дитина мешкає разом з Відповідачем, яка виховує його самостійно. Позивач не погоджуючись з тим, наполягає на визначенні місця проживання ОСОБА_5 разом з ним. Згідно рішення Центрального суду м. Миколаєва від 24.10.2013р. було задоволено вимоги позивача щодо усунення перешкод у спілкуванні та вихованні дитини - ОСОБА_5. ОСОБА_6 відмовляється виконувати вказане рішення і чинить перешкоди у спілкуванні та вихованні дитини в зв'язку з чим державний виконавець Центрального ВДВС ММУЮ ОСОБА_7 звернулася з поданням до Центрального РВ ММУ УМВС України в Миколаївській області щодо порушення кримінального провадження у відношенні відповідачки ОСОБА_3 за умисне невиконання судового рішення. На думку позивача дитина повинна проживати саме з ним,оскільки він має власний бізнес, свій робочий день планує сам, тому має час відводити дитину до школи, займатися із ним вечорами, гуляти та іншим чином піклуватися про нього. Має стабільний самостійний не малий дохід, яким може у повному обсязі створити всі необхідні умови для проживання та нормального розвитку дитини задовольнити гармонійний розвиток її особистості в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості. В той час як Відповідач не має достатнього постійного доходу для матеріального забезпечення умов проживання дитини, мешкає у домі який не облаштований у повному обсязі всім необхідним для розвитку дитини, не може забезпечувати умови для нормального розвитку дитини його навчання, дитина постійно скаржиться на стан здоров'я коли приїжджає до позивача, одягнута дитина погано, через що у нього погані стосунки з оточуючими його дітьми. Зі слів сина ОСОБА_6 більше уваги приділяє своєму особистому життю ніж йому, в їх сім'ї постійно бракує грошей навіть коли ОСОБА_6 здає квартиру під найм для проживання незнайомих осіб. Також позивач посилається на те,що з самого дитинства постійно піклується про дитину, допомагає матеріально, був змушений звертатися до органу опіки та піклування і суду для визначення порядку зустрічей з сином через постійне перепони з боку Відповідача на зустрічі з сином. Таким чином, проживання дитини разом з позивачем на його думку відповідає його інтересам так як має можливість забезпечити йому належні умови проживання, повною мірою займатися вихованням дитини, чого Відповідач забезпечити не взмозі. Спиртними напоями не зловживає,за місцем роботи і проживання характеризуюся позитивно, добре відноситься до сина. Вважає, що перебування сина в сім'ї Відповідача негативно впливає на його виховання та здоров'я На підставі вищенаведеного просить визначити місце проживання сина разом з ним.

26.01.2015року ОСОБА_3 був поданий зустрічний позов до ОСОБА_1 про відібрання дитини без позбавлення останнього батьківських прав та стягнення аліментів. В якому ОСОБА_3 зазначила,що з2006 по 2012рік перебувала з відповідачем, ОСОБА_1 у незареєстрованому шлюбі. В період спільного мешкання народився син ОСОБА_5, який після припинення сімейних відносин залишився жити разом з нею. На теперішній час не працює, але не має матеріальних труднощів, так як знаходиться на утриманні свого чоловіка, ОСОБА_8, тому має час відводити дитину до школи на підготовчі заняття, займатися із ним вечорами, гуляти та іншим чином піклуватися про нього. Має стабільний не малий дохід, яким може у повному обсязі створити всі необхідні умови для проживання та нормального розвитку сина, задовольнити гармонійний розвиток його особистості в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості. У дитини є окрема кімната з необхідними меблями, книжками, іграшками. В той же час відповідач не допомагає матеріально, навіть не повернув речі дитини, які залишились в його помешканні після відвідування дитиною позивача. Відповідач за місцем проживання характеризується негативно, офіційно не працює, зловживає спиртними напоями, спілкується з сумнівними компаніями, які ведуть аморальний спосіб життя. Крім того, ОСОБА_1 має значне кримінальне минуле: з 1998 по 2005 рік відбував покарання за скоєння злочину, передбаченого статтею 93 п. «а.» КК України від 1961 р.(умисне вбивство з корисливих мотивів); декілька разів притягувався до адміністративної відповідальності за скоєння правопорушень у нетверезому стані. Такий спосіб життя не міг не вплинути на характер відповідача,він часто буває агресивним, схильний до влаштування скандалів,бійок,нецензурної лайки на очах у дитини. Така поведінка батька призвела до певних психологічних та неврологічних розладів у дитини, що підтверджується виписками з його медичної картки та висновками психолога. Відповідач при зустрічах із сином постійно налаштовує його проти позивачки, переконує його в тому, шо позивачка погана матір, не люблю його та ін. Після такого «спілкування» дитина постійно нервує. плаче, боїться, погано спить. Крім того, відповідач проживає разом зі співмешканкою, ОСОБА_9, яка негативно ставиться до дитини (з його слів) і не бажає бачити його в своїй сім'ї. В родині позивачки, окрім її чоловіка, їй допомагають опікуватись сином її батьки, з якими у хлопчика теплі, дружні стосунки. Постійні намагання відповідача розлучити позивачку з дитиною змусили її звернутись до органу опіки та піклування Миколаївської райдержадміністрації, який на засіданні Комісії з питань захисту прав дитини вирішив про можливість та необхідність проживання Нікіти з позивачкою за зустрічним позовом. Після обмеження спілкування сина з батьком , як результат, дитина стала спокійною, припинився невроз, хлопчик з великою любов'ю ставиться до позивачки. І лише нагадування про батька змушують його нервувати. На підставі вищенаведеного вважає, що тривале розлучення з батьком надасть змогу дитині повністю ' відновити свій психологічний стан, фізичне здоров'я та дозволить в подальшому спілкуватись із батьком без значних стресів. Таким чином вважає за потрібне відібрати малолітнього ОСОБА_5,у його батька,відповідача за зустрічним позовом ОСОБА_1 терміном на один рік без позбавлення останнього батьківських прав. Також стягнути аліменти на утримання сина.

Позивач за первісним позовом та його представник адвокат ОСОБА_2,що діє на підставі договору про надання правових послуг від 28.10.2014року, в судовому засіданні первісний позов підтримали в повному обсязі, просили його задовольнити та заперечували проти задоволення зустрічного позову, вважаючи його безпідставним.

Відповідач за первісним позовом ОСОБА_3 в судовому засіданні позовні вимоги не визнала просила відмовити в їх задоволенні також підтримала позовні вимоги за зустрічним позовом та наполягала на їх задоволенні.

Представник третьої особи Миколаївської райдержадміністрації,як орган опіки та піклування в судовому засіданні вважала, первісний позов необґрунтованим і таким,що не підлягає задоволенню оскільки дитина доглянута і їй нічого не загрожує. Щодо позовних вимог за зустрічним позовом стосовно відібрання дитини вважає за необхідним відібрати дитину у ОСОБА_1 у зв'язку з невиконанням своїх батьківських обов'язків.

Допитана в судовому засіданні в якості свідка на стороні позивача за первісним позовом ОСОБА_9 суду повідомила,що вона мешкає разом з позивачем без реєстрації шлюбу. Позивач ОСОБА_1 дуже добре ставиться до дитини,надає матеріальну допомогу на його утримання,приділяє достатньо уваги. Після спілкування з позивачем дитина не має бажання повертатися до відповідачки. ОСОБА_6 чинить різні перешкоди у спілкуванні позивача з дитиною.

Допитана в судовому засіданні в якості свідка на стороні відповідача за первісним позовом ОСОБА_10 суду повідомила,що вона є знайомою позивача та відповідача по справі. Після спілкування позивача з сином,той стає дратівливий та емоційний. Під час відпочинку в Криму позивач у нічний час залишав дитину без догляду на тривалий час.

Заслухавши пояснення сторін,свідків та дослідивши матеріали справи суд приходить до висновку, що первісний позов не обґрунтований і не підлягає задоволенню виходячи з наступного.

За період проживання у сторін з 2006року до 2012рік народився син ОСОБА_11,24.05.2008року народження, який на даний час є малолітнім.

За правилами ч. 1 ст. 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися судом. При вирішенні спору щодо місця проживання дитини суд бере до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення.

Відповідно до ст. 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, дата ратифікації 27.02.1991, дитина не повинна розлучатися з батьками всупереч їхньому бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Згідно рішення комісії з питань захисту прав дитини при Миколаївській райдержадміністрації комісією зроблений висновок про необхідність та можливість спілкування батька ОСОБА_1 з дитиною ОСОБА_1 Нікітою не більше ніж 2-3години на тиждень у присутності матері на території її проживання та в присутності фахівця з соціальної роботи РЦСССДМ.

Як вбачається з висновку органу опіки та піклування райдержадміністрації №50/23-02/19 від 09.02.2015року позивачка ОСОБА_3 створила всі необхідні умови для утримання,виховання та розвитку дитини. Відповідач ОСОБА_1 навпаки,маючи значне кримінальне минуле постійно проявляв агресію,поводив себе неадекватно по відношенню до позивачки на очах у сина. Така поведінка батька призвела до певних психологічних та неврологічних розладів у дитини,що підтверджується виписками з його медичної картки та висновками психолога.

Статтею 150 Сімейного Кодексу України передбачено,що батьки зобовязані піклуватися про здоров`я дитини,її фізичний,духовний та моральний розвиток,також забов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти,готувати її до самостійного життя.

За принципом 6 Декларації прав дитини, за яким малолітня дитина може бути розлучена зі своєю матір'ю лише у винятковій ситуації не можна тлумачити таким чином, що у матері малолітньої дитини мається перевага перед батьком при вирішенні питання щодо визначення місця проживання дитини, приймаючи до уваги рівність прав обох батьків щодо дитини, що витікає як зі ст. 141 СК України, так зі змісту Конвенції про права дитини.

Тим більш, що поняття "розлучення" не співпадає з поняттям "визначення місця проживання", оскільки батько дитини у разі визначення місця проживання дитини з матір'ю не обмежений у своєму праві на спілкування з дитиною, турботу відносно дитини та участь у вихованні дитини і може реалізувати свої права шляхом домовленості з матір'ю дитини щодо встановлення часу спілкування або за рішенням органу опіки та піклування, або за судовим рішенням. Обмеження у цьому разі стосується тільки місця проживання дитини до досягнення нею віку 14 років.

Крім того, сімейне законодавство не виключає визначення місця проживання малолітньої дитини з батьком незалежно від віку дитини, якщо маються обставини, з яких дитині краще проживати з батьком ніж з матір'ю.

Позивач за первісним позовом наполягаючи на визначенні місця проживання дитини з позовом не надав суду достатніх доказів того, що за умовами його проживання з урахуванням саме його доходів, його особистих якостей,обставин його життя, особливостями його відносин з дитиною саме він має перевагу перед матір'ю дитини при визначенні місця її проживання.

Між тим, за положеннями ст. ст. 10, 11, 60 ЦПК України, які встановлюють принципи цивільного процесу, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень; сторона особисто визначає коло доказів, які вона надає суду; доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Аналізуючи докази, надані позивачем, суд приходить до висновку, що основні доводи позивача щодо його переваги при вирішенні питання про визначення місця проживання дитини зводяться до того, що його як батька дитини не повинні розлучати з малолітньою дитиною, яку він любить і якій потрібний батько, між тим, оцінці насамперед підлягають об'єктивні обставини життя, які б свідчили про те, що позивач може створити кращі умови життя дитини ніж мати. Однак таких об'єктивних даних позивач не надав.

Враховуючи викладене та приписи визначених положень закону суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позовних вимог за первісним позовом в повному обсязі.

Стосовно позовних вимог позивача за зустрічним позовом ОСОБА_12 про відібрання дитини без позбавлення батьківських прав, суд зазначає наступне.

Відповідно ч.1 ст.57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів.

Статтею 58 ЦПК України встановлено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Як вбачається з матеріалів справи дитина вже проживає разом з позивачкою за зустрічним позовом та знаходиться на повному її утриманні. Як вбачається з пояснень позивачки ОСОБА_3 за зустрічним позовом наданих в судовому засіданні, вона чинить перешкоди у спілкуванні сина з батьком та забороняє бачитися з ним більше одного року,що позбавляє відповідача ОСОБА_1 виконувати свої батьківські обов'язки належним чином відповідно до діючого законодавства.

Статтею 150 Сімейного Кодексу України передбачено,що батьки зобовязані піклуватися про здоров`я дитини,її фізичний,духовний та моральний розвиток,також забов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти,готувати її до самостійного життя.

Рішенням Центрального суду м.Миколаєва ОСОБА_3 зобов'язано усунути перешкоди ОСОБА_1 відповідачу за зустрічним позовом у спілкуванні з сином та його вихованні,шляхом його систематичних побачень. В 2014році державним виконавцем Центрального ВДВС ММУЮ винесенно подання про порушення кримінального провадження у відношенні ОСОБА_3 за умисне не виконання вищезазначеного судового рішення.

Відповідно до ч.3 ст.10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

У зв'язку з наведеним вище, Суд приходить до висновку, про те, що підстав для відібрання дитини від батька без позбавлення його батьківських прав не виявлено, а тому позовні вимоги в частині відібрання дитини не підлягають до задоволення.

Стосовно позовних вимог в частині стягнення аліментів. В судовому засіданні встановлено,що відповідач є батьком неповнолітньої дитини, яка знаходиться на утриманні позивачки в справі. З урахуванням матеріального забезпечення сторін, суд вважає необхідним визначити міру потреби позивача і міру можливості відповідача сплачувати аліменти на утримання дитини в розмірі 1/4 частини усіх видів його заробітку, доходу до досягнення дитиною повноліття.

Приймаючи до уваги викладене та, керуючись ст. ст. 209, 213, 214, 215, 224, 225, 226 ЦПК України, ст.ст.160, 161, 162 СК України, суд -

В И Р І Ш И В:

В задоволені первісного позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3,третя особа - служба у справах дітей адміністрації Центрального району Миколаївської міської ради про визначення місця проживання малолітньої дитини - відмовити.

Зустрічний позов ОСОБА_3 до ОСОБА_1, третя особа Миколаївська райдержадміністрація як орган опіки та піклування про відібрання дитини без позбавлення його батьківських прав та стягнення аліментів задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 аліменти на утримання сина ОСОБА_11 24.05.2008року народження в розмірі 1/4 частини всіх видів заробітку (доходів), але не менше 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно на дитину, починаючи з 26.01.2015року до досягнення дитиною повноліття.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь держави судовий збір в сумі 243грн.60 коп.

В частині позову про відібрання дитини без позбавлення батьківських прав -відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Апеляційного суду Миколаївської області через Миколаївський районний суд шляхом подачі в десятиденний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги.

Суддя ОСОБА_13

20.05.2015