Провадження №22-ц/784/1327/15
Головуючий першої інстанції: Кузьменко В.В.
Категорія-57 Доповідач апеляційного суду: ОСОБА_1І
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

15 червня 2015 р. м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Миколаївської області в складі:

головуючого: Галущенка О.І.

суддів: Самчишиної Н.В.

ОСОБА_2

із секретарем: Богуславською О.М.

з участю:

відповідачки - ОСОБА_3

представників - ОСОБА_4, ОСОБА_5

ОСОБА_6

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Миколаєві цивільну справу за

апеляційною скаргою

ОСОБА_7 на рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 22.04.2015 р. у справі за

позовом

ОСОБА_7 та ОСОБА_8 до ОСОБА_3 про стягнення збитків,

встановила:

28..10.2014 р. ОСОБА_7 та ОСОБА_8 звернулися з позовом до ОСОБА_3 про відшкодування збитків, повязаних з витратами на невідокремлювані поліпшення майна.

Позивачі зазначали, що маючи намір придбати житловий будинок № 79 по вул. Набережна с. Мішково-Погорілове Жовтневого району Миколаївської області, який належить відповідачці, уклали з нею 21.01.2013 р. договір про наміри щодо його купівлі-продажу не пізніше 30.03.2013 р. зі сплатою завдатку у розмірі 5000 дол. США.

Оскільки не були виготовлені усі необхідні для відчуження документи, то 01.05.2013 р. вони уклали з відповідачкою договір оренди, за умовами якого отримали право користування будинком на протязі чотирьох місяців та згоду орендодавця про здійснення ними за свій рахунок його капітального ремонту на суму, що не перевищує 80.000 грн.

Підчас правомірного користування будинком вони здійснили поліпшення будинку шляхом його капітального ремонту, вартість якого складає 28468 грн. 85 коп.

Посилаючись на те, що угода про наміри розірвана в односторонньому порядку відповідачкою та на те, що поліпшення є невідокремлюваними, позивачі просили про відшкодування понесених витрат, а також витрат на повне відновлення стану будинку у розмірі 50.445 грн..

Рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 22.04.2015 р. постановлено про відмову у задоволенні позову.

В апеляційній скарзі позивачка ставить питання про скасування рішення та ухвалення нового про задоволеня позову у повному обсязі, посилаючись на необгрунтованність висновків суду щодо відсутності правових підстав для відшкодування вартості витрат на невідокремлені поліпшення будинку та здійснення ремонту.

Перевіряючи законність та обгрунтованність рішення в межах, визначених ст. 303 ЦПК України, колегія суддів приходить висновку про те, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково з таких підстав.

Вирішуючи спір з ухваленням рішення, суд виходив з того, що ОСОБА_9, як орендарем було порушено обовязок, передбачений п. 2.2.5 договору про приведення орендованого будинку в належний стан.

Саме ця обставина на думку суду є підставою для відмови у задоволенні позову.

Але з таким висновком суду погодитись не можливо, оскільки він не відповідає дійсним обставинам справи, умовам договорів, укладених сторанами та вимогам закону.

Відповідно до приписів ч. 2 ст. 11 ЦПК України підставою виникнення обовязань зокрема, є договори та інші правочини.

Сторони, згідно з положеннями ст. 627 ЦК є вільними в укладенні договору та визначення його умов.

При цьому, зобовязання, які передбачаються договором мають ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості (ст. 609 ЦК)

В тому випадку, коли умови договору про наслідки порушення зобовязання не діють, підлягають застосуванню норми матеріального права, якими врегульовані спірні відносини.

Відповідно до вимог статтей 1212-1213 ЦК України особа, яка набула майно, або зберегла його у себе за рахунок іншої особи без достатньої правової підстави, зобовязана повернути це майно потерпілому.

Такий же обовязок у цієї особи виникає і тоді, коли підстава на якій було набуте майно, згодом відпала.

При цьому, набувач повинен повернути безпідставно набуте майно в натурі, а коли це неможливо, повернути його вартість, яка визначається на час розгляду справи про повернення майна.

Відповідно до приписів ч.2 ст. 1213 ЦК у тому випадку, коли набувачем зроблені поліпшення, які не можуть бути відокремлені, потерпілий має відшкодувати вартість цих поліпшень.

Такого ж змісту обовязок орендодавця передбачений і положеннями ст. 778 ЦК України.

Із змісту позовної заяви видно, що саме на такі обставини посилалася позивачі, як на підставу своїх вимог.

З матеріалів справи вбачається, що в період правомірного володіння будинком на підставі договору оренди, укладеного ОСОБА_9 з ОСОБА_3 01.05.2013 р., позивачі на виконання обовязку, передбаченого цим договором ( п. 1.3; 2.2.5 договору) здійснили поліпшення будинку шляхом здійснення його часткового капітального ремонту.

Вартість такого ремонту згідно з висновком експерта складає 16845 грн. 00 коп. (а.с. -21-24, 62-67)

Зазначені поліпшення не можуть бути відокремлені.

Із змісту договору оренди та договору про наміри вбачається, що вони повязані спільним наміром сторін про купівлю-продаж будинку до 30.03.2013 р. Саме до цієї дати діють умови договору про наміри (п. 5.1).

В той же час, остання угода, крім умов щодо повернення гарантійної суми ( завдатку), не містить інших застережень щодо правових наслідків її розірвання.

При цьому жодна із сторін не робила заяв про розірвання договору про наміри, відмовившись фактично спільно від укладення договору купівлі-продажу будинку.

Ні судом першої інстанції ні судами, які розглядали спір між цими ж сторонами про відшкодування вартості будівельних робіт для відновлення житлового будинку ( ас. 36-39), не встановлено вини жодної із сторін в розірванні договору про наміри.

За таких обставин, передбачені п. 5.5.2 договору оренди наслідки розірвання угоди про наміри не діють, а мають застосовуватися приписи ст. 778 ЦК України щодо відшкодування власником будинку, зроблених орендарем невідокремлюваних поліпшень.

Оскільки суд не врахував належним чином цих обставин справи, прийшовши до висновків, які не відповідають дійсним обставинам справи та вимогам закону, то рішення в силу ч.1 ст. 309 ЦПК України підлягає скасуванню в частині вимог заявлених ОСОБА_9, з ухваленням в цій частині нового рішення про задоволення його вимог частково.

Ухвалюючи нове рішення колегія суддів виходить з таких установлених фактів та вимог закону.

Належними доказами у справі встановлено, що орендарем ОСОБА_9 зроблені невідокремлювані поліпшення будинку, що належить відповідачці, вартістю 16845 грн.

Саме така сума підлягає відшкодуванню власником будинку, адже за обставинами справи вартість поліпшень має визначатися судом відповідно до правил ст. 143, 147, 189 ЦПК України, оскільки інші докази, зокрема накладні, не доводять того факту, що зазначені матеріали були використані саме для капітального ремонту будинку.

Відповідальними особами за договором оренди є орендодавець та орендар. Саме останній має право вимоги, передбачене ч. 3 ст. 778 ЦК

Тому, саме на користь ОСОБА_8 має бути відшкодована вартість ремонту.

Оскільки ОСОБА_7 не є стороною договору оренди, то вона не має права вимоги щодо відшкодування вартості невідокремлюваних поліпшень. І за таких обставин в задоволенні її позовних вимог до ОСОБА_3 слід відмовити.

Що стосується вимог ОСОБА_9 про відшкодування за рахунок відповідачки 50445 грн., які складають вартість робіт на відновлення стану будинку, то в цій частині судом першої інстанції зроблено вірний висновок про їх безпідставність, адже рішення у спорі щодо відшкодування цієї суми на користь ОСОБА_3 набрало законної сили після його апеляційного перегляду, а підстави щодо стягнення цієї суми на користь позивачів відсутні, адже належними доказами не доведено, що зазначені кошти отримані відповідачкою внаслідок обману.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 309, 316 ЦПК України, судова колегія

вирішила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_7 задовольнити частково.

Рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 22.04.2015 р. скасувати в частині відмови у задоволенні позову ОСОБА_9

Постановити в цій частині нове рішення.

Позовні вимоги ОСОБА_9 задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_9 - 16875 грн.00 коп.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_9 243 грн. 60 коп. у відшкодування судового збору.

В іншій частині рішення місцевого суду залишити без зміни.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення, але з цього часу на протязі двадцяти днів може бути оскаржене у касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ.

Головуючий: О.І. Галущенко

Судді: Н.В. Самчишина

ОСОБА_2