Номер провадження: 22-ц/785/4403/15
Головуючий у першій інстанції Єршова Л. С.
Доповідач Погорєлова С. О.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23.06.2015 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати з цивільних справ апеляційного суду Одеської області у складі:

головуючого судді: Погорєлової С.О.

суддів: Цюри Т.В., Сидоренко І.П.

при секретарі Колмакові В.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 23 січня 2014 року у справі за позовом ОСОБА_2, ОСОБА_3 до Одеської міської ради про визнання права власності за набувальною власністю,-

встановила:

Позивачі звернулися із позовом до Одеської міської ради, про визнання права власності за набувальною давністю за ними по 1/10 частині квартири АДРЕСА_1, загальною площею 100,7 кв.м. (а. с. 3-5).

В обґрунтування позову посилалися на те, що вони є співвласниками 4/5 частин квартири АДРЕСА_1, інша 1/5 частина зазначеної квартири зареєстрована за ОСОБА_4, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1. ОСОБА_4 була рідною сестрою прадіда позивача ОСОБА_2 з боку батька. Після смерті ОСОБА_4 ніхто не вступив в права спадкування на її майно, оскільки за діючим на той час законодавством у неї не було родичів, які б входили до кола спадкоємців за законом, а заповіту ОСОБА_4 не залишила. Після смерті ОСОБА_4 на протязі понад 19 років позивачі мешкають та користуються квартирою. В 2013 році ОСОБА_3 звернулася до приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу з питання видачі свідоцтва про право на спадщину після смерті ОСОБА_4 У відповідь на цю заяву їй було роз'яснено щодо неможливості вступу у спадщину, у зв'язку з тим, що за ЦК України 1963 року, який був чинним на момент смерті спадкодавця, вона не входить до кола спадкоємців за законом та рекомендовано звернутися до суду. Таким чином, позивачі були змушені звернутися до суду з проханням визнати за ними право власності на вище зазначену квартиру за набувальною давністю.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 23 січня 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Одеської області від 20 травня 2014 року, у задоволенні позову ОСОБА_2, ОСОБА_3 відмовлено (а.с.64-66, 105-108).

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 04 березня 2015 року ухвалу апеляційного суду Одеської області від 20 травня 2014 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції (а. с. 143-144). Згідно вказівок суду касаційної інстанції, викладених у вказаній ухвалі, апеляційний суд не надав належної правової оцінки доводам апеляційної скарги щодо підстав та правового обґрунтування позову, не перевірив таких доводів належним чином, крім того, не звернув уваги на неправильне застосування районним судом норм матеріального права при вирішенні спору та ухвалив передчасне судове рішення про залишення без змін такого рішення суду.

Згідно ч.4 ст.338 ЦПК України висновки і мотиви, з яких скасовані рішення є обов'язковими для суду першої чи апеляційної інстанції при новому розгляді справи.

Не погоджуючись з рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 23 січня 2014 року, апелянт, у поданій апеляційній скарзі, посилалась набезпідставне незастосування районним судом положень ст. 344 ЦК України до спірних правовідносин, оскільки хоч володіння позивачів спірною нерухомістю почалося раніше, ніж за три роки до набрання чинності ЦК України, однак воно не припинилося, а навпаки продовжилося в період дії чинного ЦК України, володіння триває і на момент звернення до суду з даним позовом у 2014 році. Крім того, апелянт посилалася на те, що заволоділи позивачі спірним майном добросовісно, продовжують володіти ним відкрито i безперервно протягом строку, що перевищує установлений законом термін, тобто можуть набути права на це майно за набувальною давністю за рішенням суду (а.с. 74-78).

В судовому засіданні апелянт, її представник подану скаргу підтримали, просили рішення Приморського районного суду м.Одеси від 23 січня 2014 року скасувати і ухвалити нове, яким позов ОСОБА_2, ОСОБА_3 задовольнити у повному обсязі.

Представник Одеської міської ради у судове засідання не з'явились, про час та місце проведення судового засідання повідомлялись належним чином, про що свідчить повідомлення приєднане до матеріалів справи. На час розгляду справи в апеляційному суді не надали доказів того, що він не з'явився до суду з поважних причин. У відповідності з вимогами ч.2 ст.305 ЦПК України, неявка сторони, яка сповіщена про день і час розгляду справи не перешкоджає розглядові справи.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши суддю-доповідача, обговоривши доводи скарги, заслухавши пояснення учасників провадження, судова колегія дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню виходячи з наступного.

Судом встановлено, що 12 липня 1993 року ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_3, ОСОБА_7, ОСОБА_4 отримано свідоцтва про право власності на квартиру АДРЕСА_1 в порядку її приватизації (а.с.14-16).

ОСОБА_2 та ОСОБА_3 є співвласниками 4/5 частин цієї квартири, відповідно до свідоцтва про право власності на житло від 12.07.1993 р. та свідоцтв про право на спадщину за заповітом від 04.03.2005 р. та від 09.07.2013 р. (а.с.14-16, 20, 24)

Право власності на іншу 1/5 частину квартири АДРЕСА_1 зареєстровано за ОСОБА_4, яка ІНФОРМАЦІЯ_2 померла (а.с.14-16, 28).

Листом від 15.10.2013 р. за №291/02-14 приватний нотаріус Одеського нотаріального округу Одеської області Буракова О.І. на звернення ОСОБА_3 щодо видачі свідоцтва про право на спадщину за законом повідомила, що відповідно до ст.ст.529,530 ЦК УРСР 1963 року, чинного на момент відкриття спадщини, ОСОБА_3 не входить до кола спадкоємців за законом, заповіту ОСОБА_4 не залишила (а.с.38).

Згідно відповіді Першої Одеської державної нотаріальної контори №982/01-16 від 18.05.2015 р. спадкова справа до майна померлої ОСОБА_4 не відкривалась (а.с.162).

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 та ОСОБА_3 суд першої інстанції виходив з того, що до зазначених спірних правовідносин необхідно застосовувати положення законодавства України чинного на час смерті ОСОБА_4, а саме ст. 137 ЦК УРСР 1963 року. Вирішення судом питання про визнання права власності в порядку набувальної давності ЦК УРСР 1963 року не передбачено, а тому позовні вимоги ОСОБА_2 та ОСОБА_3 суд визнав безпідставними, з посиланням на можливість захисту свого права шляхом звернення до суду з позовом в порядку спадкування.

Проте погодитися із таким висновком суду не можна, оскільки до нього суд першої інстанції дійшов у зв'язку з неправильним застосуванням норм матеріального права, зокрема ст.344 ЦК України.

01 січня 2004 року набрав чинності ЦК України, разом з яким вступила в дію норма, передбачена ст. 344 ЦК України - про набувальну давність. Стаття 344 ЦК України запровадила до цивільного законодавства новий інститут - набуття права власності за давністю володіння. ЦК УРСР 1963 року не містив поняття «набувальна давність», воно набуло юридичного значення в день набрання чинності новим ЦК України. Проте, в п. 8 Прикінцевих та перехідних положень чинного ЦК України зазначається, що правила ст. 344 ЦК України про набувальну давність діють і тоді, коли володіння майном почалося за 3 роки до набрання чинності цим документом, тобто не раніше 01 січня 2001 року.

З наведеного вище вбачається, що позовні вимоги про визнання права власності за набувальною давністю на нерухоме майно можуть бути пред'явлені в судовому порядку починаючи з 01 січня 2011 року. Граничний час, з якого потрібно починати відлік набувальної давності на чуже майно - 01 січня 2001 року. При цьому, якщо строк давнісного володіння почався раніше 01 січня 2001 року, то до строку, який дає право на набуття права власності за набувальною давністю, зараховується лише строк після 01 січня 2001 року.

Отже, особа (особи) яка добросовісно заволоділа нерухомим майном в період до 01 січня 2001 року і продовжила ним відкрито користуватися протягом тривалого терміну, набуває права вимоги про визнання права власності на таке майно за набувальною давністю в судовому порядку з підстав, передбачених ст. 344 ЦК України, з 01 січня 2011 року, за умови доведеності необхідних для цього підстав.

Згідно ч.ч.1,2 ст.344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Особа, яка заявляє про давність володіння, може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є.

Надаючи оцінку доведеності позивачами підстав набуття права власності на спірну частину квартири з огляду на положення ст.344 ЦК України, судова колегія виходить з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_4, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2, приходилась рідною сестрою прадіда ОСОБА_2 з боку батька, що підтверджується свідоцтвами про народження позивача ОСОБА_2, її батька - ОСОБА_9, діда позивача - ОСОБА_10, а також архівними довідками Державного архіву Херсонської області № 05-14/624 від 14.08.2013 року та Державного архіву Одеської області № Б-1722 від 11.09.2013 року (а.с.30-35), тобто для позивача - ОСОБА_2, померла приходилась двоюрідною бабою чоловіка, а для ОСОБА_3 (дочки ОСОБА_2) двоюрідною прабабою відповідно.

Згідно з довідкою про склад сім'ї № 201 від 21.05.2013 року та довідкою № 371 від 18.09.2012 року, виданими ВП УЖКГСР ВАТ «Чорноморгідробуд», ОСОБА_4 була зареєстрована та мешкала разом із позивачами у якості члена сім'ї в квартирі АДРЕСА_1. (а.с.36-37).

Частиною п'ятою Прикінцевих та перехідних положень ЦК України передбачено, що правила книги шостої Цивільного кодексу України застосовуються також до спадщини, яка відкрилася, але не була прийнята ніким із спадкоємців до набрання чинності цим Кодексом.

Згідно ст.529 ЦК УРСР, в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин, при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. До числа спадкоємців першої черги належить також дитина померлого, яка народилася після його смерті. Онуки і правнуки спадкодавця є спадкоємцями за законом, якщо на час відкриття спадщини немає в живих того з їх батьків, хто був би спадкоємцем; вони успадковують порівну в тій частці, яка належала б при спадкоємстві за законом їх померлому родителю.

Відповідно до ст. 530 ЦК УРСР, в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин, при відсутності спадкоємців першої черги або при неприйнятті ними спадщини, а також в разі, коли всі спадкоємці першої черги не закликаються до спадкування, успадковують у рівних частках: брати і сестри померлого, а також дід та бабка померлого як з боку батька, так і з боку матері (друга черга).

Виходячи зі змісту зазначених статей, ні ОСОБА_2, ні ОСОБА_3 не входили до кола спадкоємців за законом, а тому підстав вважати що володіння ними майном здійснювалось на певній правовій основі (титулі), що може бути підставою виникнення права власності на спірну частку квартири в порядку спадкування немає.

Відповідно до роз'яснень викладених у листі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 24-150/0/4-13 від 28 січня 2013 року застосування набувальної давності передбачає відсутність титулу (підстави) для виникнення права власності в момент захоплення (заволодіння) чужою річчю. У разі якщо існує інша підстава для виникнення права власності у момент заволодіння (наприклад, спадкування), а сторона посилається на строк набувальної давності, слід визнати, що стороною вибрано невірний спосіб захисту, тобто такий, який не відповідає специфіці правовідносин, що виникли.

Суд першої інстанції зазначених положень не врахував та дійшов помилкового висновку про можливість захисту права позивачів шляхом звернення до суду з позовом в порядку спадкування.

Щодо інших підстав для застосування положень ст.344 ЦК України, зокрема добросовісності, відкритості та безперервності протягом десяти років, судова колегія виходить з наступного.

Як роз'яснив Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у Постанові «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 07 лютого 2014 року №5, особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено ЦК. При вирішенні спорів, пов'язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні; володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності.

З огляду на те, що ОСОБА_2 та ОСОБА_3 добросовісно заволоділи майном ОСОБА_4, безперервно протягом понад 19 років, 14 з яких можуть бути зараховані до строку набувальної давності (відповідно до п. 8 Прикінцевих та перехідних положень чинного ЦК України), володіють ним та будь-які відомості або рішення, які свідчили або встановлювали незаконність володіння ОСОБА_2 та ОСОБА_3 спірною частиною квартири, матеріали справи не містять та відповідачем не зазначались, судова колегія вважає, що позов в частині визнання права власності по 1/10 частині квартири АДРЕСА_1 за кожним позивачем підлягає задоволенню.

Позовні вимоги в частині роз'яснення порядку виконання рішення суду, задоволенню не підлягають, оскільки заявлення таких вимог є передчасним, що узгоджується з положеннями ст.221 ЦПК України, яким регламентований порядок та умови роз'яснення рішення суду, що не може здійснюватись одночасно з його ухваленням.

Керуючись п.2 ч.1 ст. 307, п.п.3,4 ст.309, 314,315,317,319 ЦПК України, -

вирішила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - задовольнити.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 23 січня 2014 року - скасувати.

Позов ОСОБА_2, ОСОБА_3 - задовольнити частково.

Визнати в порядку набувальної давності право власності на 1/10 частину квартири АДРЕСА_1 за ОСОБА_3, загальною площею 100,7 кв.м, житловою площею 69,2 кв.м.

Визнати в порядку набувальної давності право власності на 1/10 частину квартири АДРЕСА_1 за ОСОБА_2, загальною площею 100,7 кв.м, житловою площею 69,2 кв.м.

В решті позову відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржено в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили до суду касаційної інстанції.

Головуючий Погорєлова С.О.

Судді Цюра Т.В.

Сидоренко І.П.