Справа №642/3668/15-ц
Провадження №2/642/1069/15
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 червня 2015 р. Ленінський районний суд м. Харкова

у складі:

головуючого Лазарєва А.В.,

секретаря Клименко О.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Ленінського районного суду м. Харкова справу за позовом фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості, -

ВСТАНОВИВ:

5 березня 2013р. до Ленінського районного суду м. Харкова звернувся ФО-П ОСОБА_1 з позовною заявою з проханням стягнути з відповідачки ОСОБА_2 на його користь кошти в сумі 121353 гр., мотивуючи тим, що він в період часу з

26 листопада 2012 р. по 12 грудня 2012 р. поставив відповідачці товар на зазначену суму, за який відповідачка до теперішнього часу не розрахувалась. Просить також стягнути з відповідачки три відсотка річних від простроченої суми у розмірі 59 гр. 85 коп., а також сплачений ним при зверненні до суду судовий збір в сумі 1214 гр..

Заочним рішенням від 08 серпня 2013 р. позовні вимоги були задоволені повністю.

26 березня 2015 р. представник ОСОБА_2 звернувся з заявою про перегляд заочного рішення, оскільки ОСОБА_2 не була належним чином повідомлена і не брала участь в розгляді справи.

Ухвалою суду від 15 квітня 2015 р. заява представника ОСОБА_2 була задоволена повністю, заочне рішення скасовано і був призначений судовий розгляд справи.

Представник позивача надав уточнену позовну заяву в якій просив стягнути з відповідачки суму основного боргу 121353 гр., три проценти річних від простроченої суми в розмірі 8019,27 гр., інфляційні нарахування у розмірі 61647,32 гр., а всього 191019,59 гр., а також судовий збір 1314 гр..

Під час розгляду справи представник позивачки позовні вимоги підтримав і дав пояснення аналогічні позовній заяві. Він також пояснив, що розмір нарахування 3% річних і інфляційних нарахувань збільшився у зв»язку із збільшенням періоду прострочення.

Представник відповідача проти задоволення позову заперечував. Він пояснив, що у листопаді 2012 р. між відповідачкою та позивачем був укладений усний договір, який полягав у співробітництві направленому на реалізацію товарів позивача на торговому майданчику ТЦ «Барабашово». У зв»язку з цим позивач взяв на себе обов»язки по оренді торгівельного майданчика та наданні товару для реалізації відповідачу. Відповідачка зобов»язалася реалізовувати товар на користь позивача за плату. Дані договірні відносини передбачені договором комісії ( ст.1011 ЦК України), а не договором поставки, як зазначено у позові. На виконання умов усного договору комісії відповідачка щоденно передавала кошти позивачу, що підтверджується прибутковими касовими ордерами наявними в матеріалах справи від 03.12.2012 р., 05.12.2012 р., 07.12.2012 р., 09.12.2012 р., 11.12.2012 р., 12.12.2012 р., 13.12.2012 р., 21.12.2012 р..

21.12.2012 р. позивач зі своїм сином приїхав до торгівельного майданчику з метою отримати виручку від реалізації товару. Після отримання виручки позивач оголосив відповідачу, що вони більше не співпрацюють, завантажив залишки товару до свого автомобілю та змінив замки в магазині. При завантаженні залишку товару Акт приймання-передання товару не складався, тому визначити кількість та вартість товару на даний момент не можливо. Таким чином, заборгованість, яку позивач просить стягнути з відповідача є необґрунтованою та безпідставною.

Вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню повністю з наступних підстав.

Згідно ст. 10, 60 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, що мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Відповідно до ст.712 ЦК України за договором поставки ( постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобовязується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницької діяльності або в інших цілях, не повязаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобовязується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не впливає з характеру відносин сторін.

Згідно ст. 655 ЦК України за договором купівлі продажу одна сторона (продавець) передає або зобовязується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобовязується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

У відповідності до ст. 1011 ЦК України за договором комісії сторона (комісіонер) зобовязується за дорученням другої сторони (комітента) за плату вчинити один або кілька правочинів від свого імені, але за рахунок комітента.

Із наданих позивачем розхідних накладних і прибуткових касових ордерів вбачається, що розхідними накладними фізична особа підприємець ОСОБА_1 передавав різний товар фізичній особі ОСОБА_2. яка прибутковими ордерами здійснювала оплату ФОП ОСОБА_1 за поставлений товар.

Виходячи з викладеного суд вважає, що у даному випадку, між позивачем і відповідачкою мав місце договір поставки, за яким позивач продавав відповідачці оптом товар, а відповідачка перепродувала цей товар покупцям на ринку «Барабашово».

Так за розхідною накладною №VV-0000502 від 26 листопада відповідачці була поставлена партія товару вартістю 209060 гр., яка була оплачена на суму 121766 гр. ( а. с. 8 15).

Інший поставлений товар був поставлений за видатковими накладними: №000000122 від 28 листопада 2012 р. на суму 4970 гр.; № 000000120 від 3 грудня 2012 р. на суму 3270 гр.; №000000122 від 6 грудня 2012 р. на суму 5750 гр.; №000000124 від 10 грудня 2012 р. на суму 16624 гр.; №000000125 від 12 грудня 2012 р. на суму 3510 гр., всього на суму 34124 гр. ( а. с. 17 21). Дані про оплату цього товар відсутні.

Таким чином, відповідно до перелічених накладних і розрахунку позивача відповідачка не оплатила позивачу за поставлений товар 121353 гр.

30 січня 2013 р. позивачем було направлено відповідачці вимогу здійснити оплату за поставлений товар у розмірі 121353 гр. упродовж 7 днів, але дану вимогу відповідачка не виконала.

Згідно ст.. ст.. 525, 526 ЦК України зобов»язання повинно бути виконано належним чином у встановлений договором чи законом строк. Одностороння відмова від виконання зобов»язання не допускається.

Відповідно до ст.. 530 ч. 2 ЦК України якщо строк виконання боржником обов»язку не встановлений або визначений моментом пред»явлення вимоги, кредитор має право виконати такий обов»язок у семиденний строк від дня пред»явлення вимоги, якщо обов»язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

У відповідності до ст.. 625 ч.2 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов»язання, на вимогу кредитора зобов»язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3% річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Вимоги позивача підтверджуються наявними у справі доказами ( а. с. 84 85).

За розрахунками позивача загальна сума трьох відсотків річних від простроченої суми за період з 22.02.2013 р. по 06.05.2015 р., тобто за 804 дні складає 8019,27 гр. ( а. с. 84 85).

Інфляційні нарахування за період з 01.03.2013 р. по 31.03.2015 р. дорівнюють 61647,32 гр. ( а. с.84-85).

Суд вважає проведені розрахунки позивачем правильними, а тому стягує з відповідачки на користь позивача несплачені нею кошти за поставлений товар у розмірі 121353 гр., 3% річних в сумі 8091,27 гр. і інфляційні витрати в сумі 61647,32 гр..

Приймаючи до уваги, що рішення про стягнення вказаної суми винесене на користь позивача суд на підставі ст..88 ЦПК України стягує з відповідачки на користь позивача сплачений ним судовий збір у відповідності до заявлених позивачем вимог про стягнення судового збору в сумі 1314 гр. 00 коп. (а. с. 3, 71, 81).

Оскільки справа розглянута по суті суд вважає необхідним у відповідності до ст. 154, 214 ЦПК України скасувати заходи забезпечення позову.

Керуючись ст.. ст.. 88, 212 215 ЦПК України, ст.. ст.. 525, 526, 530 ч.2, 625 ч.2, 655, 712 ЦК України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 задовольнити повністю.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 заборгованість в сумі 121353 гр., 3% річних від простроченої суми в розмірі 8019 гр. 27 коп., інфляційні нарахування в сумі 61647 гр. 32 коп., судовий збір в сумі 1314 гр., а всього 192333 гр. 59 коп..

Ухвалу Ленінського районного суду м. Харкова від 30 квітня 2015 р., якою з метою забезпечення позову був накладений арешт на ? частку квартири АДРЕСА_1, що належить ОСОБА_2

РНОКПП НОМЕР_1 скасувати.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Харківської області через Ленінський районний суд м. Харкова протягом 10 днів з дня його проголошення.

Суддя А.В. Лазарєв