ДАРНИЦЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД М.КИЄВА
справа № 753/7524/15-ц
провадження № 2/753/4406/15
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"21" липня 2015 р. Дарницький районний суд м. Києва в складі:

головуючого - судді Цимбал І.К.

при секретарі - Черленюк В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві цивільну справу за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «Рада» до ОСОБА_2, про стягнення заборгованості,

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача, про стягнення заборгованості за житлово - комунальні послуги, посилаючись на те, що сторони уклали договір про управління будинком, надання послуг з утримання будинку, споруд та прибудинкових територій. Предметом договору є надання комплексу житлово - комунальних послуг. Договір є чинними, позивачем надаються житлово - комунальні послуги, проте відповідач припинив здійснювати оплату останніх, у зв'язку з чим виникла заборгованість, яку відповідач добровільно відмовляється погасити, тому позивач вимушений був звернутися до суду з даним позовом.

В судовому засіданні представник позивача позов підтримала, просила задовольнити.

Представник відповідача позовні вимоги не визнав та пояснив, що позивач не є особою, яка в розумінні чинного законодавства, яке регулює відповідні правовідносини, може надавати відповідні послуги, а отже договір укладений сторонами є нікчемним. Крім того, у будинку створено об'єднання співвласників багатоквартирного будинку, яке своїм рішенням прийняло на баланс будинок і стало балансоутримувачем останнього, уклало договори з організаціями, що надають житлово - комунальні послуги і з цього часу відповідач припинила сплачувати за такі послуги позивачу, який в свою чергу фактично останні не надає. Крім того, відповідач зверталась до відповідача з листом, де повідомила, що договір, укладений сторонами, у зв'язку з наведеними обставинами, а також неякісним обслуговуванням, до створення об'єднання будинку, товариством є припиненим. Таким чином, відповідач вважає, що заборгованість нарахована позивачем є необґрунтованою та незаконною.

Вислухавши пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи, суд вважає встановленими наступні факти та відповідні їм правовідносини.

Згідно актів приймання в експлуатацію закінченого будівництвом об'єкту, а саме комплексів житлових будинків за адресою: АДРЕСА_1 за 2003-2004 р.р., замовник (забудовник) є ЗАТ «Позняки-Жил-Буд», а експлуатуючою організацією позивач /а.с. 64-69/.

06.08.2008 року відповідач набула право власності на квартиру АДРЕСА_1 /а.с. 14, 15/.

Згідно ст. 322 ЦК України, власник зобов'язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом.

27.08.2008 року сторони уклали договір, предметом якого є утримання будинку та прибудинкової території надання житлово - комунальних послуг (далі - договір) /а.с. 7-13/.

Відповідно до п. 19 договору, останній укладений на 5 років та набирає чинності з дня укладення цього договору, а в частині виконання грошових зобов'язань до їх виконання. Договір вважається продовженим на той самий строк, на тих самих умовах, якщо за місяць до закінчення його строку хоча б однією із сторін не буде письмово заявлено про розірвання або необхідність перегляду.

Відповідно до п. 20 договору одностороннє розірвання договору або відмова від його виконання забороняється.

Відповідно до п. 21 договору, останній може бути розірваний достроково у разі: переходу права власності (користування) на квартиру до іншої особи; невиконання умов договору сторонами договору.

Згідно ч. ч. ч. 1, 3, 5 ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов'язками наділені обидві сторони договору. Договір є відплатним, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає із суті договору.

Представниками сторін визнано, що договір виконувався належним чином з часу укладення останнього до жовтня 2014 року, у зв'язку з чим дана обставина згідно ч. 1 ст. 61 ЦПК України доказуванню не підлягає.

Враховуючи те, що жодна із сторін договору згідно п. 19 останнього письмово не заявила про розірвання договору, останній продовжив свою дію з 27.08.2013 року на п'ять років, тобто термін закінчення дії договору 27.08.2018 рік.

Згідно ст. 629 ЦК України, договір є обов'язковим для виконання сторонами.

03.12.2014 року відповідач звернулась до відповідача із заявою з вимогою вважати договір, укладений сторонами, припиненим з 01.11.2014 року, у зв'язку з тим, що останній не відповідає вимогам чинного законодавства, а також неналежного виконання позивачем предмету договору /а.с. 58/.

Згідно ч. 1 ст. 627 ЦК України, відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно ст. 525 ЦК України, одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

В свою чергу, 16.10.2014 року у будинку, де проживає відповідач, рішенням загальних зборів ОСББ «13-й квартал», яке діє з 13.01.2006 року, постановлено відмовитись від послуг позивача, укласти прямі договори з ПАТ «Київенерго» та ВАТ АК «Київводоканал» /а.с. 44/; всі договори власників квартир у вказаному будинку укладені із позивачем вважати такими, що втратили чинність; власникам рекомендовано особисто розірвати такі договори, прийняти будинок на баланс об'єднання, визначити останнього управителем та балансоутримувачем будинку, тощо /а.с. 44 з.с./.

Представник відповідача пояснив, що саме таке рішення стало підставою для припинення оплати житлово -комунальних послуг за договором укладеним сторонами, звернення з вимогою про припинення чинності договору, оскільки з часу прийняття вище вказаного рішення, відповідач почала оплачувати житлово - комунальні послуги об'єднанню, яке почало надавати послуги власникам квартир у будинку. В свою чергу позивач, припинив надавати відповідні послуги. Крім того, позивач не мав право на укладення договору з відповідачем, а отже останній є нікчемним.

Згідно листа Дарницької районної в м. Києві державної адміністрації від 18.12.2014 року балансоутримувач будинку АДРЕСА_1 відсутній /а.с. 46/.

Згідно листа Департаменту житлово - комунальної інфраструктури виконавчого органу Київської міської ради від 15.02.2015 року на виконання наказу Господарського суду м. Києва від 20.12.2006 року вказаний будинок відповідно до акту прийому - передачі від 27.09.2014 року прийнято на баланс ОСББ «13-й квартал» /а.с. 46/.

Представниками сторін визнано обставину, що наказ Господарського суду м. Києва від 20.12.2006 року на підставі якого був складений зазначений акт про передачу будинку на баланс скасований, згідно ч. 1 ст. 61 ЦПК України вказана обставина не підлягає доказуванню.

Основні засади організаційних, господарських відносин, що виникають у сфері надання та споживання житлово-комунальних послуг між їхніми виробниками, виконавцями і споживачами, а також їхні права та обов'язки, регулюються Законом України «Про житлово-комунальні послуги».

Суб'єктами цього Закону є органи виконавчої влади, місцевого cамоврядування, виробники, виконавці та споживачі житлово-комунальних послуг, а також власники приміщень або будинків та балансоутримувачі, які залежно від цивільно-правових угод можуть бути споживачем, виконавцем або виробником послуг (ч. 2 ст. 1, ст. ст. 3, 19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги»).

Відповідно до ч. 1 ст. 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» балансоутримувач будинку, споруди, житлового комплексу або комплексу будинків і споруд (далі - балансоутримувач) - власник або юридична особа, яка за договором з власником утримує на балансі відповідне майно, а також веде бухгалтерську, статистичну та іншу передбачену законодавством звітність, здійснює розрахунки коштів, необхідних для своєчасного проведення капітального і поточного ремонтів та утримання, а також забезпечує управління цим майном і несе відповідальність за його експлуатацію згідно з законом.

Разом із тим законодавче визначення терміну «балансоутримувач», дане в ст. 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», допускає можливість існування різних ситуацій, у тому числі таких, коли багатоквартирний будинок існує, а особи, що має права та несе обов'язки балансоутримувача, немає. За відсутності вирішення в цьому Законі питання про те, хто саме має ці права й обов'язки, застосуванню підлягає ч. 1 ст. 11 Закону України «Про об'єднання співвласників багатоквартирного будинку», зі змісту якої випливає, що функції балансоутримувача до приватизації квартир виконував попередній власник будинку. Він повинен на вимогу об'єднання власників багатоквартирного будинку передати житловий комплекс на баланс об'єднання. Якщо ж немає особи, якій будинок може бути переданий на баланс, попередній власник (територіальна громада та уповноважені нею юридичні особи) змушені продовжувати виконувати функції балансоутримувача.

Передача майна з балансу на баланс відбувається відповідно до Порядку передачі житлового комплексу або його частини з балансу на баланс, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 11.10.2002 року № 1521 (далі - порядок). Порядок регулює процедуру передачі житлового комплексу на баланс об'єднання співвласників багатоквартирного будинку, а також житлового комплексу або його частини на баланс іншої юридичної особи, статут якої передбачає можливість провадження такої діяльності, з балансу колишнього балансоутримувача.

Відповідно до Закону України від 29.11.2001 року «Про об'єднання співвласників багатоквартирного будинку», загальні збори об'єднання приймають рішення щодо приймання житлового комплексу на баланс об'єднання, яке оформляється протоколом загальних зборів». На підставі рішення голова об'єднання звертається до виконавчого комітету міської ради, забудовника чи управителя з проханням передати житловий комплекс на баланс об'єднанню.

Враховуючи те, що наказ Господарського суду м. Києва від 20.12.2006 року на підставі якого був складений акт приймання передачі будинку на баланс ОСББ від 27.09.2014 року /а.с. 46/ скасовано, суд вважає, що юридична сила такого акту є спірною, про що в свою чергу зазначала представник позивача, з чим також погоджується і суд. Представником відповідача вказаний акт суду не представлено, у зв'язку з чим в останнього відсутня можливість встановити чи відповідає вказаний акт вимогам порядку передачі житлового комплексу або його частини на баланс, тобто надати юридичну оцінку такому акту. Слід зазначити, що згідно ч. 1 ст. 60 ЦПК України, суд позбавлений можливості витребовувати докази з власної ініціативи.

Разом з тим, як зазначено вище, будинок АДРЕСА_1 не перебував на балансі позивача, а також забудовника будинку, останнім було визначено експлуатуючою організацію позивача, який на підставі договорів із власниками квартир у будинку АДРЕСА_1 здійснював надання житлово-комунальної послуг, забезпечував утримання та управління будинком, його належну експлуатацію.

Відповідач виконувала умови договору укладеного сторонами, після закінчення п'ятирічного строку дії останнього, вимог про припинення дії договору сторонами заявлено один до одного не було, договір було продовжено на той самий строк, відповідачем більше ніж наступний рік після продовження дії договору, як і до того часу належно виконувалися умови договору щодо здійснення оплати, що свідчить про виконання з боку позивача, умов договору. Вказані обставини учасниками судового процесу не спростовані.

Крім того, зважаючи на відсутність заборгованості у відповідача перед позивачем по сплаті за житлово - комунальні послуги до спірного періоду, коли відповідач в односторонньому порядку припинила виконувати договір, а також відсутність доказів про наявність претензій до позивача щодо якості наданих послуг, протягом часу дії договору, свідчить про те, що такі послуги надавались відповідачу позивачем у повному обсязі.

Враховуючи наведене позивач в розумінні ч. ч. 3, 4, 11 ст.1 Закону України «Про житлово - комунальні послуги», не маючи на балансі вказаний будинок, був визначений експлуатуючою організацію під час прийняття будинку в експлуатацію приймальною комісію в складі державних органів та єдиний здійснював функції, баланосутримувача, виконавця та управителя в одній особі, тобто надавав відповідні послуги.

Згідно зі ст. 13 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» залежно від функціонального призначення житлово-комунальні послуги поділяються на: комунальні послуги (централізоване постачання холодної та гарячої води, водовідведення, газо- та електропостачання, централізоване опалення, а також вивезення побутових відходів тощо); послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій (прибирання внутрішньобудинкових приміщень та прибудинкової території, санітарно-технічне обслуговування, обслуговування внутрішньобудинкових мереж, утримання ліфтів, освітлення місць загального користування, поточний ремонт, вивезення побутових відходів тощо); послуги з управління будинком, спорудою або групою будинків (балансоутримання, укладання договорів на виконання послуг, контроль виконання умов договору тощо); послуги з ремонту приміщень, будинків, споруд (заміна та підсилення елементів конструкцій та мереж, їх реконструкція, відновлення несучої спроможності несучих елементів конструкцій тощо).

Пунктом 1 ч.1 ст. 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» передбачене право споживача одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг, при цьому такому праву прямо відповідає визначений п. 5 ч. 3 ст. 20 цього Закону обов'язок споживача оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

Таким чином, згідно із зазначеними нормами закону споживачі зобов'язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. В свою чергу і відсутність договору на надання житлово-комунальних послуг сама по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі.

Відповідно до ч.1 ст. 1 ЦК України особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників, регулюються цивільним законодавством.

Як вбачається з Преамбули Закону України «Про житлово-комунальні послуги», цей Закон визначає лише основні засади організаційних, господарських відносин, що виникають у сфері надання та споживання житлово-комунальних послуг між їхніми виробниками, виконавцями і споживачами, а також їхні права та обов'язки.

За визначенням, наданим у ст. 1 Закону, житлово-комунальні послуги - це результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та перебування осіб у жилих і нежилих приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил.

Предметом регулювання цього Закону є правовідносини, що виникають між виробниками, виконавцями, споживачами у процесі створення, надання та споживання житлово-комунальних послуг. Суб'єктами цього Закону є органи виконавчої влади, органи місцевого самоврядування, власники, виробники, виконавці та споживачі житлово-комунальних послуг (ст. 3).

Відповідно до ч.1 ст. 4 зазначеного Закону законодавство України у сфері житлово-комунальних послуг базується на Конституції України і складається з нормативно-правових актів у галузі цивільного, житлового законодавства, цього Закону та інших нормативно-правових актів, що регулюють відносини у сфері житлово-комунальних послуг.

Згідно ч. 2 ст. 4 ЦК України основним актом цивільного законодавства України є Цивільний кодекс України. Актами цивільного законодавства є також інші закони України, які приймаються відповідно до Конституції України та цього Кодексу. Якщо суб'єкт права законодавчої ініціативи подав до Верховної Ради України проект закону, який регулює цивільні відносини інакше, ніж цей Кодекс, він зобов'язаний одночасно подати проект закону про внесення змін до Цивільного кодексу України. Поданий законопроект розглядається Верховною Радою України одночасно з відповідним проектом закону про внесення змін до Цивільного кодексу України.

З огляду на те, що в процесі прийняття спеціального закону - Закону України «Про житлово-комунальні послуги» - зміни до ЦК України Верховною Радою України не розглядалися та не приймалися, стосовно спірних правовідносин норми спеціального закону не можуть конкурувати з нормами основного акту цивільного законодавства.

Разом із тим відповідно до загальних умов виконання зобов'язання, установлених статтею 526 ЦК України, зобов'язання повинно виконуватись належним чином згідно з умовами договору та вимогами ЦК України, інших актів цивільного законодавства. Недотримання таких вимог призводить до порушення зобов'язань.

Згідно ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

За змістом ч. 1 ст. 901, ч.1 ст. 903 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов'язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.

Зобов'язання боржника сплатити певну грошову суму на користь кредитора відповідно до цивільно-правового договору або з інших підстав, визначених законом, є грошовим зобов'язанням.

Таким чином, правовідношення, в якому замовник зобов'язаний оплатити надану послугу в грошах, а виконавець має право вимагати від замовника відповідної оплати, тобто в якому передбачено передачу грошей як предмета договору або сплату їх як ціни договору, є грошовим зобов'язанням.

З огляду на викладене слід дійти висновку про те, що правовідносини, які склалися між сторонами, є грошовим зобов'язанням, в якому, серед інших прав і обов'язків сторін, на боржників покладено виключно певний цивільно-правовий обов'язок з оплати отриманих житлово-комунальних послуг, якому кореспондує право вимоги кредитора (ч.1 ст. 509 ЦК України) - вимагати сплату грошей за надані послуги.

Наведене відповідає правовим позиціям висловленим Верховним Судом України у прецедентних судових рішеннях: постанові від 10.10.2012 у справі № 6-110 цс 12; постанові від 30.10.2013 у справі № 6-59 цс 13; постанові від 25.11.2014 у справі № 3- 184гс 14.

Представником відповідача не надано належних та допустимих доказів згідно ст.ст. 57-60 ЦПК України про те, що позивач не виконував і не виконує умови договору щодо власних зобов'язань, що в свою чергу є підставою для розірвання останнього достроково на вимогу відповідача. За таких обставин, договір укладений сторонами є чинним і підлягає виконанню останніми.

Крім того, представником позивача надано акти надання послуг щодо утримання будинку з виконавцями /а.с. 69-78/ і представником відповідача не спростовано, що такі послуги були надані відповідачу, а також інші послуги за спірний період, за який позивач просить стягнути заборгованість. Наданий представником відповідача акт, /а.с. 53 з.с./ на підтвердження ненадання позивачем послуг за спірний період, суд вважає неспроможним і таким, що не підтверджує доводи відповідача та не спростовує вище наведені докази та висновки суду.

Представником відповідача надана довідка, про наявність обігу коштів на рахунку ОСББ, а також договори із виконавцями послуг, укладеними із ОСББ, актів прийому - передачі послуг між відповідачем та ОСББ, квитанції по оплаті відповідачем за такі послуги ОСББ /а.с. 46 - 49, 55 -57, 79/, проте надані докази свідчать про наявність відносин між відповідачем та об'єднанням і не спростовують того, що позивачем надавались відповідачу послуги відповідно до умов договору, укладеного сторонами за спірний період.

Отже, враховуючи, що відповідач не довела суду, що позивач не виконує умови договору, зокрема за спірний період, внаслідок чого договір можна вважати розірваним, договір на підставі судового рішення розірваний не був, а також те що відповідач фактично є споживачем послуг, які надаються і позивачем і об'єднанням не можуть слугувати підставою для звільнення відповідача від діючого договірного зобов'язання.

Згідно ч. 1 ст. 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Відповідно до п. 4 договору платежі за договором вносяться не пізніше 20 числа місяця, що настає за розрахунковим /а.с. 7/.

Згідно розрахунку заборгованості відповідача перед позивачем остання становить за житлово - комунальні послуги з листопада 2014 рік по 10.06.2015 рік в розмірі 1504 грн. 67 коп. /а.с. 36/.

Виходячи з юридичної природи правовідносин сторін як грошових зобов'язань на них поширюється дія ч.2 ст. 625 ЦК України як спеціальний вид цивільно-правової відповідальності за прострочення виконання зобов'язання.

Згідно ч. 2 ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Згідно розрахунку заборгованості інфляційні витрати становлять 476 грн. 60 коп., 3% річних 18 грн. 01 коп. /а.с. 36/.

Оцінюючи належність, допустимість, достовірність доказів окремо, а також достатність і взаємозв'язок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку про те, що вимоги позивача знайшли своє підтвердження в судовому засіданні є законними, обґрунтованими і такими, що підлягають задоволенню у повному обсязі.

Керуючись ст.ст. 10, 60, 79, 88, 208, 209, 212 - 218 ЦПК України, ст. ст. 1, 4, 6, 322,

ч. 1 ст. 509, ст.ст. 525, 526, ч. 1 ст. 612, ч. 2 ст. 625, ч. ч. ч. 1, 3, 5 ст. 626, ч. 1 ст. 627, ст. 629, ч. 1 ст. 901, ч.1 ст. 903 ЦК України,ч. ч. 1, 2, 4, 11 ст. 1, ст. 3, ч. 1 ст. 11 ст. ст., 13 19, п. 1 ч.1, п. 5 ч. 3 ст. 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», Законом України «Про об'єднання співвласників багатоквартирного будинку», ПКМУ від 11.10.2002 року № 1521, постановою ВСУ від 10.10.2012 у справі № 6-110 цс 12; постановою ВСУ від 30.10.2013 у справі № 6-59 цс 13; постановою ВСУ від 25.11.2014 у справі № 3- 184гс 14, суд -

ВИРІШИВ:

Позов товариства з обмеженою відповідальністю «Рада» до ОСОБА_2, про стягнення заборгованості задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_2, ідентифікаційний номер НОМЕР_1, проживає за адресою: АДРЕСА_1 на користь товариства з обмеженою відповідальністю «Рада», яке знаходиться за адресою: м. Київ, вул. Драгоманова, 17 заборгованість за житлово - комунальні послуги в розмірі 1504 грн. 67 коп., інфляційні витрати в розмірі 476 грн. 60 коп., три відсотки річних в сумі 18 грн. 01 коп., судові витрати в сумі 243 грн. 60 коп., а всього стягнути 2242 /дві тисячі двісті сорок дві/ грн. 48 коп.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до апеляційного суду

м. Києва через Дарницький районний суд м. Києва протягом десяти днів з дня його проголошення.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Головуючий: