У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 червня 2015 року м. Рівне

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Рівненської області в складі: головуючого судді - Ковальчук Н.М.,

суддів - Григоренка М.П., Максимчук З.М.,

секретар судового засідання - Демчук Ю.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Володимирецького районного суду від 22 квітня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання неповнолітніх дітей,

в с т а н о в и л а :

Рішенням Володимирецького районного суду від 22 квітня 2015 року у задоволенні позову відмовлено за безпідставністю вимог. Вирішено питання про судові витрати.

Вважаючи рішення суду необґрунтованим, необ'єктивним та незаконним, ухваленим без надання оцінки наявним доказам, ОСОБА_1 оскаржила його в апеляційному порядку. В поданій апеляційній скарзі вказує, що місцевий суд, відмовивши у задоволенні позову, фактично знівелював право на аліменти та обов'язок батька утримувати своїх дітей. Зазначає, що суд не врахував матеріального становища сторін, а також відсутність роботи у відповідача та фінансову неможливість утримувати дітей. З наведених підстав просить рішення суду скасувати, ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог в повному обсязі.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів прийшла до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Судом встановлено, що 26 лютого 2002 року між сторонами було зареєстровано шлюб Степангородською сільською радою Володимирецького району Рівненської області (а.с.6), від якого мають неповнолітніх дітей: дочку ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, та сина ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с. 6, 7)

Ухвалюючи рішення про відмову в позові суд першої інстанції керувався ст. 180 СК України, відповідно до якої батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття і не перекладати свої обов'язки на державу, а також врахував, що позивачка ОСОБА_1 з відповідачем ОСОБА_2 проживають спільно, ведуть господарство та утримують дітей, що проживають разом з ними.

На підтвердження даного висновку в рішенні наведені відповідні мотиви і докази, з якими погоджується і апеляційний суд.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789ХІІ від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини.

Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

________________________________________________________________________________________________________________________

Справа № 556/504/15-ц Головуючий у 1 інстанції - Поровський В.А.

Провадження № 22-ц 787/1286/2015 Доповідач - Ковальчук Н.М.

За змістом ст. 180 СК України батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Доводами апеляційної скарги не доведено про наявність спору між сторонами щодо витрат батька та матері по утриманню неповнолітніх дітей.

Колегія суддів виходить з приписів, закладених в ст.ст. 15, 16 ЦК України щодо виникнення права кожної особи за захистом свого цивільного права, у разі його порушення, невизнання або оспорювання, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства, шляхом звернення до суду при виникненні спору між сторонами цивільно-правових відносин.

З довідки про склад сім'ї від 12.03.2015 року № 509 вбачається, що шлюб між сторонами не розірвано, вони проживають разом, ведуть спільне господарство (а.с. 8).

Відсутність спору між сторонами та спільна згода на понесення витрат на утримання дітей підтверджується матеріалами справи. Так, з позовної заяви та із заяви відповідача в суді першої інстанції про часткове підтримання позову, та відповідно його визнання, свідчить про відсутність спору між сторонами щодо стягнення витрат на утримання дітей.

Дана обставина також підтверджується і визнанням відповідачем позову в поданій ним заяві(а.с.14).

Відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 22 лютого 2006 року №189 «Про затвердження Порядку призначення та виплати тимчасової державної допомоги дітям, батьки яких ухиляються від сплати аліментів, не мають можливості утримувати дитину або місце проживання їх невідоме» саме до компетенції органу праці та соціального захисту населення входить прийняття рішення про призначення або відмову в призначенні тимчасової допомоги.

Відхиляючи доводи апеляційної скарги, колегія суддів виходить з того, що згідно з ч. 1 ст. 181 СК України способи виконання батьками обов'язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними.

Частиною 1 ст. 189 цього Кодексу батькам надано право укласти договір про сплату аліментів на дитину, умови якого (про розмір аліментів, строки їх виплати тощо) не повинні порушувати її права. При цьому розмір аліментів сторони визначають за домовленістю між собою, але за жодних обставин він не може бути меншим від передбаченого у ч. 2 ст. 182 СК України. Якщо розмір аліментів визначено у твердій грошовій сумі, до договору треба включати умови про індексацію, як вимагає ч. 2 ст. 184 того ж Кодексу.

Договір має бути укладений письмово та підлягає нотаріальному посвідченню. У разі невиконання батьком (матір'ю) свого обов'язку за договором стягнення аліментів здійснюється не за судовим рішенням, а на підставі виконавчого напису нотаріуса органом державної виконавчої служби.

З урахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено без порушень норм матеріального і процесуального права, судом з'ясовано обставини, що мають значення для справи, в повній мірі, апеляційна скарга не містить посилань на закон, з порушенням якого ухвалено рішення, та не спростовує правильності висновків суду, а тому відсутні підстави для його скасування.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313, 314, 315, 317 ЦПК України колегія суддів

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Володимирецького районного суду від 22 квітня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня її проголошення.

Головуючий суддя Ковальчук Н.М.

Судді: Григоренко М.П.

Максимчук З.М.