Номер провадження: 22-ц/785/1456/15
Головуючий у першій інстанції Кравчук Т. С. Доповідач Варикаша О. Д.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22.06.2015 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі:

головуючого - судді - Варикаші О.Д.

суддів - Станкевича В.А.

- Бабія А.П.

при секретарі - Стадніченко А.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі цивільну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_3, приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Качур Оксани Миколаївни, ОСОБА_5 на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 14.07.2014 року по справі за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_7, ОСОБА_3, треті особи без самостійних вимог: приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Качур Оксана Миколаївна та ТОВ «Руніком Стройінвест» про визнання договору дарування недійсним, за зустрічним позовом ОСОБА_7 до ОСОБА_6, ОСОБА_3, ОСОБА_8, ОСОБА_9, треті особи без самостійних вимог: приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Качур Оксана Миколаївна, ТОВ «Руніком Стройінвест» про розподіл спадкового майна, переведення прав та обов'язків покупця, визнання права власності, за зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_6, ОСОБА_7, третя особа без самостійних вимог - приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Качур Оксана Миколаївна про визнання права власності на майно в порядку спадкування,-

встановила:

Позивачка ОСОБА_6 звернулася з вказаним позовом до суду (а. с. 4-5 т. 1), в якому просила визнати недійсним договір дарування квартири за адресою: АДРЕСА_1, укладений нею та ОСОБА_10 25.01.2013 року, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Качур О. М. за номером в реєстрі № 166.

Свої позовні вимоги ОСОБА_6, як зазначено в рішенні суду та вбачається з її позовної заяви, обґрунтовувала тим, що ІНФОРМАЦІЯ_2 року помер її онук ОСОБА_10, який за життя у січні 2011 року запропонував укласти з нею, позивачкою, договір, за умовами якого доглядав би за нею, піклувався б та допомагав би матеріально до моменту її смерті, а вона б в свою чергу передала б йому у власність після смерті належну їй, на праві власності квартиру АДРЕСА_1. Позивачка зазначила, що при підписанні 25.01.2011 року договору, який посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Качур О. М., їй не було надано можливості прочитати текст договору самотужки, та не було оголошено його вголос, однак при його підписанні, вона була запевнена, що відповідно до його умов їй буде надаватися матеріальна та інша допомога, а право власності на квартиру відповідач зможе належним чином зареєструвати у відповідності з чинним законодавством тільки після її смерті. Позивачка стверджувала, що ОСОБА_10 умови укладеного договору не виконував, не піклувався про неї, матеріальної та іншої допомоги не надавав, з причин чого вона, звернулася до нього з пропозицією розірвати договір, проте домовленості між ними досягнуто не було, і лише після смерті ОСОБА_10 їй стало відомо, що між нею та померлим було укладено договір дарування, а не довічного утримання.

З огляду на вищевикладені обставини та те, що квартира за адресою: АДРЕСА_1 є єдиним місцем її проживання, іншого нерухомого майна та місця для проживання вона не має, ОСОБА_6 посилаючись на ст. 229 ЦК України вважала спірний договір дарування недійсним, звернувшись з вказаним позовом до спадкоємців померлого ОСОБА_10 - ОСОБА_12 та ОСОБА_3

Як зазначено в рішенні суду, у судовому засіданні позивачка та її представник позов підтримали, в доповнення до викладених в позові обставин позивачка пояснила, що вона має поганий зір і на момент укладення спірного договору проходила курс лікування у окуліста, що унеможливлювало читати текст спірного договору від 25.01.2011 року. Крім того, ОСОБА_6 пояснила, що в день укладення договору дарування не була в нотаріальній конторі приватного нотаріуса Качур О.М., документи, які необхідно було підписати, принесла додому відповідачка ОСОБА_3, яка працювала помічником нотаріуса Качур О.М., і вона, ОСОБА_6, підписала їх, не розуміючи тексту в цих документах, при цьому відповідачка ОСОБА_3 завірила її, що цими документами змінюється раніше складений нею заповіт на квартиру. Позивачка ОСОБА_6 зазначила, що в цей час її онука ОСОБА_10, також не міг відвідувати нотаріальну контору приватного нотаріуса Качур О.М., так як знаходився на стаціонарному лікуванні у тубдиспансері.

Відповідачка ОСОБА_12 позов ОСОБА_6 не визнала, проте підтвердила факти того, що її мати ОСОБА_6 має поганий зір, мала наміри передати свою квартиру АДРЕСА_1 своєму онуку ОСОБА_10 лише після смерті, і що на час укладення договору дарування її син ОСОБА_10 перебував на стаціонарному лікуванні в тубдиспансері.

Крім того, відповідачка ОСОБА_12 звернулася до суду із вищевказаним зустрічним позовом (а. с. 31-34 т. 1), в якому просила: визнати за нею право власності на 1/2 ідеальну частину квартири за адресою: АДРЕСА_1 у порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_10, померлого, ІНФОРМАЦІЯ_2 року; визнати частково недійсним додаткову угоду про відступку за договором купівлі-продажу майнових прав № 665/557/Н від 27.07.2009 року, укладену 13.12.2012 року, за якою ОСОБА_10 набув права та обов'язки первинного покупця та став стороною договору купівлі-продажу майнових прав № 665/557/Н від 27.07.2009 року, укладеного між ТОВ «Руніком Стройінвест», ОСОБА_5, ОСОБА_13, зазначивши покупцем майнових прав ОСОБА_12; перевести на неї права та обов'язки первинного покупця на майнові права на квартиру (АДРЕСА_3, загальною площею 41,29 кв. м., за додатковою угодою про відступку за договором купівлі-продажу майнових прав № 665/557/Н від 27.07.2009 року, укладеної 13.12.2012 року, за якою ОСОБА_10 набув права та обов'язки первинного покупця та став стороною договору купівлі-продажу майнових прав № 665/557/Н від 27.07.2009 року, укладеного між ТОВ «Руніком Стройінвест» та ОСОБА_5, ОСОБА_13; визнати за нею право власності на майнові права на майнові права на квартиру (АДРЕСА_3, загальною площею 41, 29 кв. м., за додатковою угодою про відступку за договором купівлі-продажу майнових прав № 665/557/Н від 27.07.2009 року, укладеної 13.12.2012 року, за якою ОСОБА_10 набув права та обов'язки первинного покупця та став стороною договору купівлі-продажу майнових прав № 665/557/Н від 27.07.2009 року, укладеного між ТОВ «Руніком Стройінвест» та ОСОБА_5, ОСОБА_13; визнати частково недійсним договір купівлі-продажу від 11.10.2011 року, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Качур О.М. за номером в реєстрі № 2027, укладений між ОСОБА_10 та ОСОБА_8, зазначивши покупцем майнових прав ОСОБА_12; перевести на неї права та обов'язки первинного покупця на квартиру за адресою: АДРЕСА_2, за договором купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Качур О. М. за номером в реєстрі № 2027; визнати за нею право власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_2, за договором купівлі-продажу від 11.10.2011 року, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Качур О. М. за номером в реєстрі № 2027, укладеного між ОСОБА_10 та ОСОБА_8

Свої позовні вимоги ОСОБА_12, як зазначено в рішенні суду, обгрунтовувала тим, що після смерті її сина ОСОБА_10, що сталася ІНФОРМАЦІЯ_2 року, окрім квартири АДРЕСА_1 відкрилася спадщина на інше майно, а саме: квартиру за адресою: АДРЕСА_2, яку померлий ОСОБА_10 оформив на своє ім'я 11.10.2011 року за договором купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Качур О.М. за номером в реєстрі № 2027; майнові права на квартиру АДРЕСА_3, загальною площею 41,29 кв. м., якій в подальшому було присвоєно номер № 115, які померлий ОСОБА_10 оформив на своє ім'я за Додатковою угодою про відступку за договором купівлі-продажу майнових прав № 665/557/Н від 27.07.2009 року, що була укладена 13 грудня 2012 року, та за якою ОСОБА_10 набув права та обов'язки первинного покупця і став стороною договору купівлі-продажу майнових прав № 665/557/Н від 27.07.2009 року, укладеного між ТОВ «Руніком Стройінвест» та ОСОБА_5 і ОСОБА_13. Вищенаведене нерухоме майно та майнові права на квартиру набувалися на її, ОСОБА_12, особисті грошові кошти, а тому є її особистою власністю. Позивачка стверджувала, що вона доручила сину ОСОБА_10 оформити необхідні документи для укладення договорів і отримати правовстановлюючі документи на нерухоме майно, проте ОСОБА_10, як повірений, не виконав покладені на нього обов'язки, й оформив право власності на майно, за яке вона особисто сплатила кошти, як свою особисту власність. При цьому, вона вказала на те, що ОСОБА_10 на момент укладення договорів був непрацездатним, його єдиним доходом була мінімальна пенсія по інвалідності, що свідчить про матеріальну неможливість набувати спірне майно за особисті кошти, а вона, отримала кошти на придбання спірного майна за договорами позики. ОСОБА_12 вважала, що договір купівлі-продажу квартири від 11.10.2011 року, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Качур О.М. за номером в реєстрі № 2027, укладений в порушення ст. 209 ЦК України, ч. 4 ст. 203 ЦК України, п. 3 ст. 38 Інструкції вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої Наказом Міністерства юстиції України № 20/5 від 03.03.2004 року, в редакції, що діяла на час укладення договору, а тому відповідно до приписів ст. 219 ЦК України є нікчемним, тобто не породжує правових наслідків для ОСОБА_10 ОСОБА_12 обґрунтовувала позовні вимоги положеннями ч. 1 ст. 215 ЦК України, згідно яких підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу; положеннями ст. 235 ЦК України, згідно яких удаваною є угода, яка вчинена сторонами для приховання іншої угоди, яку вони насправді вчинили; Якщо буде встановлено, що угода була вчинена сторонами для приховання іншої угоди, яку вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо угоди, яку сторони насправді вчинили; положеннями ст. 237 ЦК України, згідно яких представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов'язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє; положеннями ст. 238 ЦК України, згідно яких представник може бути уповноважений на вчинення лише тих правочинів, право на вчинення яких має особа, яку він представляє.

Як зазначено в рішенні суду, відповідачка за первісним позовом ОСОБА_3 позов ОСОБА_6 та зустрічний позов ОСОБА_12 не визнала, просила відмовити у задоволені їх позовних вимог, зазначивши, що договір дарування квартири АДРЕСА_1, посвідчений 25.01.2011 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Качур О. М., відповідає за формою і змістом вимогам закону; волевиявлення сторін при його укладенні було вільним і направленим саме на укладення договору дарування, а не будь-якого іншого договору. Крім того, право власності на ОСОБА_10 за договором дарування було зареєстровано в КП «ОМБТІ та РОН» 14.02.2011 року і відповідно до ч. ч. 1, 4 ст. 722 ЦК України з моменту прийняття дарунку він набув право власності на вказану квартиру.

Крім того, відповідачка за первісним позовом ОСОБА_3 звернулася до суду із вищевказаним зустрічним позовом (а. с. 197 т. 1), в якому просила: визнати за нею в порядку спадкування за законом після смерті її чоловіка ОСОБА_10 право власності на 1/2 частку квартири АДРЕСА_1, яка в цілому складається з двох житлових кімнат житловою площею 28,0 кв. м., загальною площею 44,3 кв. м.

Свої позовні вимоги ОСОБА_3 відповідно до її позовної заяви обґрунтовувала тим, що після смерті її чоловіка ОСОБА_10 відкрилася спадщина, до складу якої поряд з іншим майном увійшла квартири АДРЕСА_1. Спадкоємцями першої черги за законом є вона, дружина померлого та його мати - ОСОБА_12, що підтверджується наданими сторонами суду письмовими доказами. У встановлені ст. ст. 1269, 1270 ЦК України строк і порядку, вона прийняла спадщину, шляхом подання до нотаріуса за місцем відкриття спадщини заяви про прийняття спадщини. Однак, у зв'язку з оспорюванням після смерті ОСОБА_10 його бабусею - ОСОБА_6 договору дарування від 25.01.2011 року у судовому порядку і, відповідно не визнання нею її прав на спадщину, вона позбавлена можливості оформити свої спадкові права на вищевказану квартиру у нотаріальному порядку.

Як зазначено в рішенні суду, відповідачка за зустрічним позовом ОСОБА_12 - ОСОБА_13 надала до суду заяву про розгляд справи за її відсутності, просила суд прийняти рішення на розсуд суду. ОСОБА_5, який ухвалою суду від 12.02.2014 року був залучений за зустрічним позовом ОСОБА_12 у якості співвідповідача, надав заяву про розгляд справи за його відсутності із прийняттям рішення на розсуд суду. ОСОБА_8 надав заяву про розгляд справи за його відсутності із прийняттям рішення на розсуд суду. Третя особа - ТОВ «Руніком Стройінвест» надала до суду заяву про розгляд справи за відсутності представника ТОВ «Руніком Стройінвест». Третя особа - приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Качур О.М. первісний позов ОСОБА_6 та зустрічний позов ОСОБА_12 не визнала, пояснила, що договір дарування квартири АДРЕСА_1 від 25.01.2011 року та договір купівлі-продажу квартири за адресою: АДРЕСА_2, від 11.10.2011 року були нею посвідчені у відповідності з чинним законодавством, відповідають вимогам закону.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 14.07.2014 року позовну заяву ОСОБА_6 задоволено. Визнано недійсним договір дарування квартири за адресою: АДРЕСА_1, укладений ОСОБА_6 та ОСОБА_10 від 25 січня 2011 року, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Качур О. М. в реєстрі за № 166.

Зустрічну позовну заяву ОСОБА_12 задоволено частково. Визнано частково недійсним додаткову угоду про відступку за договором купівлі-продажу майнових прав № 665/557/Н від 27.07.2009 року, укладеної 13 грудня 2012 року, за якою ОСОБА_10 набув права та обов'язки первинного покупця та став стороною договору купівлі-продажу майнових прав № 665/557/Н від 27.07.2009 року, укладеного між ТОВ «Руніком Стройінвест» та ОСОБА_5, ОСОБА_13, зазначивши покупцем майнових прав ОСОБА_12. Переведено на ОСОБА_12 права та обов'язки первинного покупця на майнові права на квартиру (АДРЕСА_3, загальною площею 41, 29 кв. м., за додатковою угодою про відступку за договором купівлі-продажу майнових прав № 665/557/Н від 27.07.2009 року, укладеної 13 грудня 2012 року, за якою ОСОБА_10 набув права та обов'язки первинного покупця та став стороною договору купівлі-продажу майнових прав № 665/557/Н від 27.07.2009 року, укладеного між ТОВ «Руніком Стройінвест» та ОСОБА_5, ОСОБА_13. Визнано за ОСОБА_12 право власності на майнові права на квартиру (АДРЕСА_3, загальною площею 41, 29 кв. м., за додатковою угодою про відступку за договором купівлі-продажу майнових прав № 665/557/Н від 27.07.2009 року, укладеної 13 грудня 2012 року, за якою ОСОБА_10 набув права та обов'язки первинного покупця та став стороною договору купівлі-продажу майнових прав № 665/557/Н від 27.07.2009 року, укладеного між ТОВ «Руніком Стройінвест» та ОСОБА_5, ОСОБА_13. Визнано частково недійсним договір купівлі-продажу від 11.10.2011 року, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Качур О. М., зареєстрований в реєстрі за № 2027, укладеного між ОСОБА_10 та ОСОБА_8, зазначивши покупцем майнових прав ОСОБА_12. Переведено на ОСОБА_12 права та обов'язки первинного покупця на квартиру за адресою: АДРЕСА_2, договір посвідчено приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Качур О. М., зареєстрований в реєстрі за № 2027. Визнано за ОСОБА_12 право власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_2, за договором купівлі-продажу від 11.10.2011 року, посвідчено приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Качур О. М., зареєстрований в реєстрі за № 2027, укладеного між ОСОБА_10 та ОСОБА_8.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3 відмовлено повністю.

Не погодившись з рішенням суду, ОСОБА_3, приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Качур О. М., ОСОБА_5 подали апеляційні скарги на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 14.07.2014 року, в яких просять: ОСОБА_3 - скасувати рішення суду від 14.07.2014 року та ухвалити нове рішення по суті позовних вимог, яким: відмовити ОСОБА_6 в задоволенні позову в повному обсязі, позов ОСОБА_12 задовольнити частково - визнати за нею право власності на 1/2 ідеальну частку квартири за адресою: АДРЕСА_1 у порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_10, в задоволенні решти позовних вимог їй відмовити, задовольнити її (ОСОБА_3.) позов, посилаючись на те, що вважає оскаржуване рішення суду незаконним, необґрунтованим, таким, що підлягає скасуванню у зв'язку з порушенням судом норм цивільного-процесуального і матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи; приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Качур О. М. - скасувати рішення суду від 14.07.2014 року в оскаржуваній частині, ухвалити нове рішення в цій частині, яким відмовити в задоволенні позовної заяви ОСОБА_6 та зустрічної позовної заяви ОСОБА_7 в оскаржуваній частині, посилаючись на те, що вважає оскаржуване рішення суду, в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_6 та позовних вимог ОСОБА_12, ухваленим з порушенням норм матеріального і процесуального права; ОСОБА_5 - скасувати рішення суду від 14.07.2014 року в оскаржуваній частині та ухвалити нове рішення, яким відмовити ОСОБА_12 в задоволенні позовних вимог про: визнання частково недійсною додаткової угоди про відступку за договором купівлі-продажу майнових прав № 665/557/Н від 27.07.2009 року, укладеної 13.12.2012 року, переведення на ОСОБА_12 прав та обов'язків первинного покупця на майнові права на квартиру, що знаходиться в АДРЕСА_3, визнання за ОСОБА_12 права власності на майнові права на вказану квартиру, посилаючись на те, що вважає рішення суду в оскаржуваній частині незаконним, необґрунтованим, постановленим з порушенням норм цивільного процесуального і матеріального права.

Іншими учасниками процесу рішення суду не оскаржується.

В судовому засіданні приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Качур О. М., ОСОБА_14, правонаступник померлої ОСОБА_3 (а. с. 213-214 т. 2) та її представник підтримали апеляційні скарги. Інші учасники процесу в судове засідання не з'явилися, про час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином, в установленому законом порядку, причини неявки суду не повідомили, клопотання про відкладення розгляду справи від них на адресу суду не надходили, за виключенням представників ОСОБА_12 та ОСОБА_6

Від представника ОСОБА_12 на адресу суду надійшло клопотання про оголошення перерви в слуханні справи у зв'язку із хворобою ОСОБА_12 та зайнятістю представника ОСОБА_12 - ОСОБА_15 в Печерському районному суді м. Києва по справі № 757/11578/15-ц. Проте, судова колегія вважає, що відсутні підстави для оголошення перерви та відкладення розгляду справи у зв'язку з неявкою в судове засідання ОСОБА_12 та її представника, оскільки від самої ОСОБА_12, як передбачено ч. 1 ст. 305 ЦПК України, клопотання про відкладення розгляду справи, в зв'язку з її хворобою, на адресу суду не надходило, а з копії судової повістки із веб порталу «Судова влада», яку додану представником ОСОБА_12 до клопотання на підтвердження зайнятості в іншому процесі (а. с. 288, 290 т. 2) не вбачається, що саме представник ОСОБА_12 - ОСОБА_15 приймає участь у справі, на яку посилається.

Від представника ОСОБА_6 на адресу суду надійшла заява про відкладення розгляду справи у зв'язку з його хворобою та неможливістю прийняти участь у судовому засіданні з посиланням на те, що довідку про проходження лікування ним буде надано вранці 22.06.2015 року, тобто в день судового розгляду справи. Однак, така довідка представником ОСОБА_6 суду не представлена, а тому судова колегія вважає, що причини неявки представника ОСОБА_6 в судове засідання 22.06.2015 року не є поважними, так як докази цьому в матеріалах справи відсутні.

При цьому, судова колегія звертає увагу на те, що справа перебуває в провадженні на протязі тривалого часу, за клопотанням ОСОБА_12 (а. с. 240 т. 2) та представника ОСОБА_16 розгляд справи неодноразово відкладався, в тому числі з метою укладення мирової угоди, яку не було укладено сторонами, а тому враховуючи розумність строків розгляду апеляційних скарг, передбачених процесуальним законодавством та те, що неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час та місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи (ч. 2 ст. 305 ЦПК України), судова колегія вирішила продовжувати розгляд справи у відсутність, зокрема ОСОБА_12, її представника та представника ОСОБА_6

Від ОСОБА_5 на адресу суду надійшла заява (а. с. 286 т. 2), в якій він підтримує свою апеляційну скаргу та просить проводити судове засідання призначене на 22.06.2015 року за його відсутності.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення осіб, які з'явилися в судове засідання, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційних скарг, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду в межах позовних вимог, доводів апеляційних скарг та наданих доказів, судова колегія приходить до висновку, що апеляційні скарги підлягають частковому задоволенню, а рішення суду скасуванню в частині часткового задоволення зустрічного позову ОСОБА_12, з ухваленням нового рішення в цій частині, та зміні, в частині зміни мотивувальної частини рішення щодо задоволення позовних вимог ОСОБА_6, з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 309 ЦПК України, підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є зокрема: неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими; невідповідність висновків суду обставинам справи; порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права.

Відповідно до ч. 3 ст. 303 ЦПК України, апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_6, задовольняючи частково зустрічні позовні вимоги ОСОБА_12 та відмовляючи в задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3, суд першої інстанції виходив з наступного.

Судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_2 року помер ОСОБА_10, що підтверджується свідоцтвом про смерть, виданим 22.08.2013 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Одесі реєстраційної служби Одеського міського управління юстиції м. Одеси (актовий запис № 6943).

Судом з'ясовано, що за життя ОСОБА_10 заповіту не склав, а відтак - спадкоємцями першої черги за законом є ОСОБА_12, як мати померлого, що підтверджується свідоцтвом про народження ОСОБА_10, виданого 17.01.1975 року Ленінським відділом ЗАГСу м. Одеси та ОСОБА_3, як дружина померлого, про що свідчить свідоцтво про одруження, видане 02.10.1999 року виконкомом Приморської сільради Білгорода-Дністровського району Одеської області.

Як вбачається зі спадкової справи після померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 року ОСОБА_10, заведеної приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_17, до нотаріальної контори із заявами про прийняття спадщини звернулися ОСОБА_3 та ОСОБА_12.

Після смерті ОСОБА_10 відкрилася спадщина у вигляді: квартири АДРЕСА_1, що належала померлому на підставі договору дарування, укладеного 25.01.2011 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_10, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Качур О. М. за номером в реєстрі № 166; квартири за адресою: АДРЕСА_2, що належала померлому на підставі договору купівлі-продажу, укладеного 11.10.2011 року ОСОБА_8 та ОСОБА_10, посвідченим приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Качур О.М. за номером в реєстрі № 2027; майнових прав на квартиру (АДРЕСА_3, загальною площею 41,29 кв. м., що належали померлому на підставі додаткової угоди про відступку за договором купівлі-продажу майнових прав № 665/557/Н від 27.07.2009 року, укладеної 13.12.2012 року, за якою ОСОБА_10 набув права та обов'язки первинного покупця і став стороною договору купівлі-продажу майнових прав № 665/557/Н від 27.07.2009 року, укладеного між ТОВ «Руніком Стройінвест», ОСОБА_5 та ОСОБА_13.

Судом з'ясовано, що позивачка за первісним позовом ОСОБА_6, укладаючи 25.01.2011 року з онуком ОСОБА_10 договір дарування квартири АДРЕСА_1, мала на меті укладення договору довічного утримання чи зміну заповіту, та перехід права власності на житло на онука після її смерті, розраховувала від нього отримувати матеріальну допомогу, оскільки в силу похилого віку та за станом здоров'я потребує сторонньої допомоги і догляду, й при цьому із-за поганого зору та проходження відповідного лікування з цього приводу не мала можливості самостійно прочитати текст договору, й крім того приміщення нотаріальної контори з приводу укладення договору не відвідувала, так як відповідачка ОСОБА_3 - дружина померлого онука, працювала помічником приватного нотаріуса Качур О.М., що посвідчувала договір дарування, й документи для підпису принесла до неї додому в спірну квартиру. Як вбачається з медичної картки амбулаторного хворого ОСОБА_6 20.01.2011 року, тобто за 5 днів до укладення спірного договору дарування, вона зверталася до окуліста з причин поганого зору і проходила відповідне лікування (а. с. 127); згідно рішення ВКК № 237 від 16.09.2013 року ОСОБА_6 за станом здоров'я потребує стороннього догляду (а. с. 122).

Допитані в судовому засіданні свідки ОСОБА_18, ОСОБА_19 пояснили, що ОСОБА_6 до смерті свого онука мешкала в спірній квартирі АДРЕСА_1, проте після його смерті жінка онуки ОСОБА_3 вигнала її з квартири; свідки пояснили, що ОСОБА_6 протягом тривалого часу має поганий зір та слабке здоров'я, потребувала та потребує стороннього догляду, проте їй допомагали лише сусіди та донька ОСОБА_12

Крім того, з матеріалів справи вбачається, що на день укладення договору дарування, а саме з 21.12.2010 року по 25.02.2011 року, обдарований ОСОБА_10 знаходився на стаціонарному лікуванні в Обласному тубдиспансері, що на думку суду першої інстанції виключає можливість відвідування нотаріальної контори приватного нотаріуса Качур О.М. в день укладення договору дарування 25.01.2011 року, в той час як в тексті договору відсутні посилання на його посвідчення за межами приміщення нотаріальної контори.

Згідно із ч. 3 ст. 203 ЦК України, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Згідно ст. 230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним.

Згідно ч. 1 ст. 229 ЦК України, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом.

З роз'яснень, які викладені в п. 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними», убачається, що правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення.

Відповідно до ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Виходячи зі змісту статей 203, 717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повну уяву не лише про предмет договору, а й досягли згоди про всі його істотні умови.

З огляду на вищевикладені норми матеріального права та вищенаведені обставини суд першої інстанції дійшов висновку, що при підписанні договору дарування від 25.01.2011 року позивачка ОСОБА_6 була введена в оману щодо істотних умов договору, вважала, що підписує угоду про перехід права власності на житло після її смерті та можливість отримання від онука ОСОБА_10 матеріального догляду, а відтак - суд вважав, що її позовні вимоги слід задовольнити та визнати недійсним договір дарування квартири за адресою: АДРЕСА_1, укладений між нею та ОСОБА_10 від 25.01.2011 року, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Качур О. М. в реєстрі за № 166.

Крім того, померлим ОСОБА_10 за життя, а саме 11.10.2011 року, був укладений договір купівлі-продажу, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Качур О. М. в реєстрі за № 2027, за яким ОСОБА_8 продав, а ОСОБА_10 купив квартиру за адресою: АДРЕСА_2.

Згідно п. 3.1. та п. 3.2. цього договору продаж майна було вчинено за 155 000,00 гривень, сторони провели повний розрахунок за продажною вартістю квартири.

Також, померлим ОСОБА_10 за життя, а саме 13 грудня 2012 року, була укладена Додаткова угода про відступку за Договором купівлі-продажу майнових прав № 665/557/Н від 27.07.2009 року, за якою ОСОБА_10 набув права та обов'язки первинного покупця і став стороною договору купівлі-продажу майнових прав № 665/557/Н від 27.07.2009 року, укладеного між ТОВ «Руніком Стройінвест» та ОСОБА_5 і ОСОБА_13.

Згідно цієї Додаткової угоди до ОСОБА_10 перейшло право власності на майнові права на новозбудовану квартиру за адресою: АДРЕСА_3, загальною площею 41, 29 кв. м., якій в подальшому було присвоєно НОМЕР_1.

Вартість майнових прав на вищенаведену квартиру склала 239 482,00 гривень. Згідно довідки ТОВ «Руніком Стройінвест» фінансової заборгованості по договору купівлі-продажу майнових прав № 665/557/Н від 27.07.2009 року ОСОБА_10 не має (а. с. 173-174).

Судом встановлено, що ОСОБА_10 був інвалідом 2-ї групи, не працював, знаходився на обліку УПФУ в Приморському районі м. Одеси, отримував пенсію по інвалідності. В той же час його мати ОСОБА_12, з метою придбання у свою особисту власність вищенаведених квартир за адресою: АДРЕСА_2, та за адресою: АДРЕСА_3, загальною площею 41, 29 кв. м., квартира НОМЕР_1, взяла в борг кошти у розмірі 48 000,00 доларів США та 53 000,00 доларів США у ОСОБА_20, що підтверджується розпискою від 09.10.2011 року строком повернення до 09.10.2016 року та розпискою від 13.12.2012 року строком повернення боргу 13.12.2019 року.

Вищенаведені обставини підтвердили у судовому засіданні свідки ОСОБА_21, ОСОБА_22, які пояснили, що ОСОБА_10 був на повному утриманні своєї матері ОСОБА_12, не працював, тривалий час лікувався; ОСОБА_12 свого житла не мала, наймала житло, так як не могла мешкати разом із сином та невісткою, з якою у неї склалися неприязнені відносини; ОСОБА_12 звернулася до свого брата ОСОБА_20 для укладення договору позики з метою придбання власного житла для себе та для своєї матері і вони були присутні при укладенні договорів позики та передачі коштів. Крім того, свідок ОСОБА_23 пояснив, що проводив ремонти в спірних квартирах і з ним погоджувала кошториси та розраховувалася ОСОБА_12

Свідки з боку дружини померлого ОСОБА_3 - ОСОБА_24, ОСОБА_25 підтвердили, що квартири в масиві «Радужний» набувалися для бабки та матері померлого ОСОБА_10, при цьому померлий був інвалідом, лікувався, не працював.

Згідно ч. 1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Як вже зазначалося вище статтею 203 ЦК України визначені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, і відповідно до частин 1, 3, 5 зазначеної статті зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно ч. 1 ст. 235 ЦК України, удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. За ч. 2 ст. 235 ЦК України, якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.

Аналізуючи надані сторонами докази в їх сукупності, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що заявлені позивачкою ОСОБА_12 позовні вимоги щодо недійсності правочинів та переведення прав та обов'язків покупця, а відповідно - і про визнання права власності на спірні квартири, є доведеними та обґрунтованими. Суд вважав, що договір купівлі-продажу від 11.10.2011 року на квартиру за адресою: АДРЕСА_2, та Додаткова угода про відступку за Договором купівлі-продажу майнових прав № 665/557/Н від 27.07.2009 року на квартиру за адресою: АДРЕСА_3, загальною площею 41, 29 кв. м., квартира НОМЕР_1, є частково недійсним в частині покупця - ОСОБА_10, так як покупцем за даними угодами є мати померлого ОСОБА_10 - позивачка за зустрічним позовом ОСОБА_12.

Враховуючи вищенаведені встановлені судом обставини і надані суду докази у їх сукупності, суд дійшов висновку, що зустрічний позов позивачки ОСОБА_3 до ОСОБА_6, ОСОБА_12 про визнання права власності на майно в порядку спадкування задоволенню не підлягає.

За таких обставин, суд першої інстанції задовольнив позов ОСОБА_6, задовольнив частково зустрічний позов ОСОБА_12 та відмовив у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3

Однак, судова колегія не погоджується з висновками суду першої інстанції, що позовні вимоги ОСОБА_12 щодо часткової недійсності спірних правочинів та переведення прав і обов'язків покупця, а відповідно - і про визнання права власності на спірні квартири, є доведеними та обґрунтованими, оскільки висновки суду першої інстанції в цій частині ґрунтуються на недоведених обставинах, що мають значення для справи та суд першої інстанції дійшов таких висновків з порушенням норм матеріального і процесуального права.

Так в судовому засіданні встановлено і підтверджується матеріалами справи, що ІНФОРМАЦІЯ_2 року помер ОСОБА_10 (а. с. 9 т. 1) та його спадкоємцями за законом першої черги є його мати - ОСОБА_12 (а. с. 42 т. 1) і його дружина - ОСОБА_3 (а. с. 69 т. 1), які звернулися із відповідними заявами до нотаріальної контори та прийняли спадщину після померлого ОСОБА_10 (а. с. 60, 79 т. 1).

За життя померлим ОСОБА_10, а саме 11.10.2011 року, був укладений нотаріально посвідчений договір купівлі-продажу (а. с. 53 т. 1), відповідно до якого ОСОБА_8 продав, а ОСОБА_10 купив квартиру за адресою: АДРЕСА_2 за 155 000 грн. та сторони договору підтвердили факт повного розрахунку за цим договором п. п. 3.1., 3.2. договору).

Також, померлим ОСОБА_10 за життя, а саме 13.12.2012 року, була укладена додаткова угода про відступку за договором купівлі-продажу майнових прав № 665/557/Н від 27.07.2009 року (а. с. 44-48 т. 1, 17 т. 2), відповідно до якої ОСОБА_10 набув права та обов'язки первинного покупця і став стороною договору купівлі-продажу майнових прав № 665/557/Н від 27.07.2009 року, укладеного між ТОВ «Руніком Стройінвест» та ОСОБА_5 і ОСОБА_13 на квартиру, повністю розрахувавшись за вказаним договором і отримавши акт приймання- передачі квартирі в натурі (а. с. 173-174 т. 1) та в подальшому одержав свідоцтво про право власності на нерухоме майно - квартиру за адресою: АДРЕСА_2 (а. с. 73 т.1).

Тобто, за життя ОСОБА_10 набув права власності на вказані квартири.

Відповідно до ст. ст. 10, 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Однак, позивачкою за зустрічним позовом ОСОБА_12 не доведено ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог, зокрема, що саме вона була набувачем зазначеного нерухомого майна та майнових прав за вказаними спірними договорами, а ОСОБА_10 діяв як повірений в її інтересах, однак не виконав обов'язки покладені на нього договором повіреного, внаслідок чого оформив майно, за яке вона особисто сплачувала грошові кошти, як свою особисту власність.

Оскільки, в матеріалах справи відсутні та суду апеляційної інстанції не надані докази існування між ОСОБА_12 та ОСОБА_10 договору доручення та видачі ОСОБА_12 останньому довіреності, в установленому законом порядку (ст. ст. 207, 208, ч. 1 ст. 245, 1000, 1003 ЦК України), на укладення спірних договорів від її імені, що не вбачається також і з спірних договорів.

Посилання ОСОБА_12, як на підтвердження своїх позовних вимог, на розписки про взяття в борг коштів у розмірі 48 000 дол. США та 53 000 дол. США (а. с. 101-102 т. 1) ніби то з метою придбання у свою особисту власність вищевказаних квартир та на те, що на момент укладення спірних договорів ОСОБА_10 був непрацездатним, його єдиним доходом була пенсія, що підтверджує, на її думку, що він матеріально не мав можливості набути спірне майно за особисті кошти, на що посилався в рішенні і суд першої інстанції, не можуть бути взяті до уваги.

Оскільки, із вказаних розписок не вбачається, що ОСОБА_12 кошти бралися в борг з метою купівлі спірного майна та майнових прав, а вказані розписки підтверджують лише отримання ОСОБА_12 в борг грошових коштів. Крім того, придбання однією особою майна за грошові кошти, отримані від іншої особи, не породжує у останньої в силу закону права власності на придбане майно, вона лише має право вимагати повернення коштів. Як вбачається з апеляційної скарги ОСОБА_3, її чоловік ОСОБА_10 постійно працював, періодично виїжджав до м. Москви, щоб заробити кошти на придбання житла, що підтвердили допитані в судовому засіданні свідки ОСОБА_25 ОСОБА_24, ОСОБА_26, що не спростовується іншими доказами по справі.

Також не можуть братися до уваги і покази свідків, допитаних судом першої інстанції за клопотанням ОСОБА_10, на які посилався суд першої інстанції щодо мети запозичення нею коштів.

Оскільки, відповідно до ч. 1 ст. 218 ЦК України, заперечення однією із сторін факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами. Рішення суду не може грунтуватися на свідченнях свідків.

Разом з тим, доводи позивачки за зустрічним позовом ОСОБА_12 спростовуються доказами по справі, які підтверджують, що саме померлий ОСОБА_10 за життя був стороною спірних договорів та саме він набув у власність спірне майно і майнові права за вказаними договорами, що підтверджується самими спірними договорами (а. с. 53 т. 1, 17 т. 2), технічним паспортом від 16.11.2011 року (а. с. 49-52 т. 1)., довідками ТОВ «Руніком Стройінвест» від 19.12.2012 року та від 11.06.2013 року (а. с. 173-174 т. 1), свідоцтвом про право власності на нерухоме майно від 03.07.2013 року (а. с. 73 т. 1), витягом з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 03.07.2013 року № 5622081 (а. с. 78 т. 1), показами відповідача ОСОБА_5, допитаного в якості свідка (а. с. 205 т. 1), який підтвердив, що додаткову угоду від 13.12.2012 року з ним і ОСОБА_9 уклав саме ОСОБА_10, а з ОСОБА_12 він знайомий не був, що вбачається також з апеляційної скарги ОСОБА_5 (а. с. 138-144 т. 2).

Крім того, судова колегія звертає увагу на те, що ОСОБА_12, обгруновуючи свої позовні вимоги, посилалася на норми закону, які передбачають підстави недійсності правочину і правові наслідки удаваного правочину, з чого виходив і суд першої інстанції в рішенні, не звернувши увагу на те, що недійсність та удаваність правочину є взамовиключними підставами та не роз'яснив позивачці ОСОБА_12 відповідно до ч. 4 ст. 10 ЦПК України зазначеного.

Разом з тим, враховуючи вище наведене в матеріалах справи відсутні докази як недійсності так і удаваності спірних правочинів, а доводи позивачки ОСОБА_12 спростовуються доказами по справі та не ґрунтуються на законі.

Також судова колегія звертає увагу на те, що ухвалюючи рішення про переведення на ОСОБА_12 права та обов'язки первинного покупця на майнові права на квартиру (АДРЕСА_3, загальною площею 41, 29 кв. м., за додатковою угодою про відступку за договором купівлі-продажу майнових прав № 665/557/Н від 27.07.2009 року, укладеної 13 грудня 2012 року, за якою ОСОБА_10 набув права та обов'язки первинного покупця та став стороною договору купівлі-продажу майнових прав № 665/557/Н від 27.07.2009 року, укладеного між ТОВ «Руніком Стройінвест» та ОСОБА_5, ОСОБА_13 і визнаючи за ОСОБА_12 право власності на майнові права на вказану квартиру, суд першої інстанції не звернув уваги на те, що на вказану квартиру уже видано свідоцтво про право власності ОСОБА_10, яке ОСОБА_12 не оспорює.

На підставі наведеного, судова колегія вважає, що зустрічні позовні вимоги ОСОБА_10, які задоволені судом першої інстанції не доведені та не грунтуються на законі, в зв'язку з чим не підлягають задоволенню. Тому судова колегія погоджується з доводами апеляційних скарг в цій частині.

Разом з тим, судова колегія погоджується з висновками суду першої інстанції щодо задоволення позову ОСОБА_6

Однак, судова колегія не погоджується в повній мірі з мотивувальною частиною рішення суду, в цій частині з наступних підстав.

В судовому засіданні встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 25.01.2011 року між позивачкою - ОСОБА_6 та її онуком - ОСОБА_10 було укладено спірний договір дарування, згідно якого ОСОБА_6 подарувала, передала безоплатно у власність ОСОБА_10 квартиру АДРЕСА_1, яка в цілому складається з двох жилих кімнат, житловою площею 28,0 кв. м., загальною площею 44,3 кв. м. (а. с. 74 т. 1).

Обгрунтовуючи свої позовні вимоги, в частині визнання вказаного договору недійсним, позивачка ОСОБА_6 згідно її позовної заяви (а. с. 4-5 т. 1) посилалася на ст. 229 ЦК України, зазначаючи, що у січні 2011 року її онук ОСОБА_10 звернувся до неї з пропозицією про укладення договору, згідно до умов якого він зобов'язувався доглядати її до моменту смерті, допомагати матеріально, ліками, продуктами харчування, піклуватися про її здоров'я, а вона в свою чергу зобов'язувалася передати йому у власність після смерті належну їй на праві власності квартиру за адресою: АДРЕСА_1, у зв'язку з чим нотаріусом було оформлено вказаний договір (а. с. 74 т. 1).

Тобто, позивачка вказувала на укладення спірного договору дарування внаслідок помилки, оскільки, при укладенні спірного договору, її воля була направлена на отримання від онука утримання, враховуючи свій вік та стан здоров'я.

В судовому засіданні встановлено та підтверджується матеріалами справи, що позивачка ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1 (а. с. 6 т. 1) є людиною похилого віку, має поганий зір (а. с. 127 т. 1) та згідно рішення ВКК № 237 від 16.09.2013 року за станом здоров'я потребує стороннього догляду, не здатна до самообслуговування (а. с. 122 т. 1).

Після укладення спірного договору позивачка зареєстрована та залишилася проживати в спірній квартирі АДРЕСА_1, (а. с. 7 т. 1 ), що підтвердили і допитані в судовому засіданні в суді першої інстанції свідки ОСОБА_18, ОСОБА_19, як вбачається з рішення суду першої інстанції, вказана квартира є єдиним місцем проживання позивачки, іншого нерухомого майна та місця для проживання вона не має, як зазначає позивачка в позовній заяві та, що не спростовується доказами по справі.

Як вказувала позивачка ОСОБА_6 в позовній заяві (а. с. 4 т. 1), ОСОБА_10 умови укладеного між ними договору не виконав, з початку 2013 року не піклувався про неї, не надавав її матеріальної та іншої допомоги, у зв'язку з чим вона звернулася до нього з пропозицією про розірвання договору, однак домовленості між ними досягнуто не було, а ІНФОРМАЦІЯ_2 року ОСОБА_10 помер та після йог смерті у вересні 2013 року їй стало відомо, що договір укладений між ними є договором дарування, а не довічного утримання, а спадкоємцями померлого ОСОБА_10 є його мати - ОСОБА_12 та його дружина - ОСОБА_3

Відповідно до ч. 1 ст. 229 ЦК України, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом.

Як роз'яснено в п. 19 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», відповідно до статті 229 ЦК правочин, вчинений під впливом помилки, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення.

Тобто, під помилкою у даному випадку слід розуміти таке неправильне сприйняття стороною обставин, які мають істотне значення, що вплинуло на її волевиявлення, при відсутності якого за обставинами справи можна вважати, що угода не була б укладена.

На підставі викладеного та встановлених обставин по справі, судова колегія дійшла висновку, що волевиявлення позивачки при укладенні спірного договору дарування було направлено не на безоплатне відчуження вказаної належної їй квартири, а на забезпечення свого утримання зі сторони свого онука, а спірний договір дарування укладено внаслідок помилки позивачки, що має істотне значення, стосовно природи договору, істотних умов договору (безоплатна передача квартири) та прав і обов'язків сторін щодо спірної квартири, а тому спірний договір дарування є недійсним, оскільки внутрішня воля позивачки при укладенні спірного договору дарування не відповідала її зовнішньому прояву - її волевиявленню, яке було сформоване під впливом помилки, неправильним сприйняттям спірного договору, при відсутності якого за обставинами справи можна вважати, що спірний договір не було б укладено.

Зазначене підтверджується тим, що позивачка, ІНФОРМАЦІЯ_1 (а. с. 6 т. 1) є людиною похилого віку, має поганий зір (а. с. 127 т. 1) та згідно рішення ВКК № 237 від 16.09.2013 року за станом здоров'я потребує стороннього догляду, не здатна до самообслуговування (а. с. 122 т. 1), реєстрацією позивачки в спірній квартирі та проживання її в ній без наміру її безоплатної передачі, тим, що вказана квартира є єдиним місцем проживання позивачки, іншого нерухомого майна та місця для проживання вона не має, а також заповітами (а. с. 299-300 т. 2), з яких вбачається, що волевиявлення позивачки ОСОБА_6 стосовно спірної квартири було направлено на передачу спірної квартири ОСОБА_10 після її смерті.

За таких обставин, позовні вимоги позивачки ОСОБА_6 щодо визнання недійсним спірного договору дарування від 25.01.2011 року є обґрунтованими та підлягають задоволенню, однак саме з вищевказаних підстав, враховуючи обґрунтування позовних вимог позивачкою з посиланням на ст. 229 ЦК України.

Також судова колегія звертає увагу на те, що судом першої інстанції безпідставно вказано в рішенні суду, що позивачка ОСОБА_6 приміщення нотаріальної контори з приводу укладення договору не відвідувала, так як відповідачка ОСОБА_3 - дружина померлого онука, працювала помічником приватного нотаріуса Качур О.М., що посвідчувала договір дарування, й документи для підпису принесла до неї додому в спірну квартиру, а також те, що на день укладення договору дарування, а саме з 21.12.2010 року по 25.02.2011 року, обдарований ОСОБА_10 знаходився на стаціонарному лікуванні в Обласному тубдиспансері, що на думку суду першої інстанції виключає можливість відвідування нотаріальної контори приватного нотаріуса Качур О.М. в день укладення договору дарування 25.01.2011 року, оскільки ці висновки суду ґрунтуються на припущеннях та невідвідування, як позивачкою ОСОБА_6 так і ОСОБА_10 приміщення нотаріальної контори при укладенні спірного договору дарування від 25.01.2011 року не підтверджуються доказами по справі, та в тексті договору відсутні посилання на його посвідчення за межами приміщення нотаріальної контори, відповідно до п. 11 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом Міністерства юстиції України 03.03.2004 N 20/5, чинної на час посвідчення спірного договору дарування, що вказано і судом першої інстанції в оскаржуваному рішенні.

Крі того, позивачкою ОСОБА_6 відповідно до її позовної заяви (а. с. 4-5 т. 1) не обґрунтовувалися позовні вимоги вказаними обставинами та не оспорюються підписи сторін в спірному договорі ні ОСОБА_6 ні іншими учасниками процесу відповідно до матеріалів справи, а тому суд першої інстанції вийшов за межі з'ясування обставин, що мають значення для справи.

Також, враховуючи доводи апеляційної скарги приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Качур О. М. стосовно визнання недійсним спірного договору дарування від 25.01.2011 року, судова колегія зазначає, що вчиняючи правочин під впливом помилки, сторона сама неправильно сприймає обставини, які мають істотне значення, що впливає на її волевиявлення, при відсутності якого за обставинами справи можна вважати, що угода не була б укладена, а не в результаті порушень іншою стороною договору чи нотаріусом.

На підставі наведеного, судова колегія частково погоджується з доводами апеляційних скарг ОСОБА_3 та приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Качур О. М. в цій частині та вважає, що мотивувальна частина рішення суду в цій частині підлягає зміні з вказаних підстав.

З висновками суду першої інстанції щодо відмови в задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3 судова колегія погоджується.

Оскільки, ОСОБА_3 в зустрічній позовній заяві (а. с. 197 т. 1) просила визнати за нею в порядку спадкування за законом після смерті її чоловіка ОСОБА_10 право власності на 1/2 частку квартири АДРЕСА_1, яка в цілому складається з двох житлових кімнат житловою площею 28,0 кв. м., загальною площею 44,3 кв. м.

Однак, враховуючи, що спірний договір дарування від 25.01.2011 року (а. с. 74 т. 1), відповідно до якого ОСОБА_10 набув квартиру АДРЕСА_1 визнано недійсним, а правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення (ч. 1 ст. 236 ЦК України), то відповідно до ст. 1218 ЦК України вказана квартра не ввійшла до складу спадщини померлого ОСОБА_10, а тому відсутні правові підстави для визнання на 1/2 частку вказаної квартири право власності в порядку спадкування за ОСОБА_3 з підстав, яких вона просила.

Також не підлягають задоволенню з цих самих підстав і позовні вимоги ОСОБА_12 щодо визнання за нею права власності на 1/2 ідеальну частку квартири АДРЕСА_1 в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_10

Інші доводи апеляційних скарг судова колегія не приймає до уваги, враховуючи вище викладене, підстави з яких оскаржуване рішення частково скасовано та зміну мотивувальної частини рішення суду, в частині позовних вимог ОСОБА_6 та не погоджується, в частині висновків суду, з якими судова колегія погодилася, з вищевказаних підстав.

Таким чином, на підставі наведеного, рішення Приморського районного суду м. Одеси від 14.07.2014 року необхідно скасувати, в частині часткового задоволення зустрічного позову ОСОБА_12, з ухваленням нового рішення в цій частині, про відмову в задоволенні цих позовних вимог ОСОБА_12 в повному обсязі та змінити мотивувальну частину рішення, в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_6 В іншій частині рішення підлягає залишенню без змін.

Керуючись ст. ст. 304, 307, 309, 313, 314, 316, 319 ЦПК України, колегія суддів,-

вирішила:

Апеляційні скарги ОСОБА_3, приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Качур Оксани Миколаївни, ОСОБА_5 задовольнити частково.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 14.07.2014 року по справі за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_7, ОСОБА_3, треті особи без самостійних вимог: приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Качур Оксана Миколаївна та ТОВ «Руніком Стройінвест» про визнання договору дарування недійсним, за зустрічним позовом ОСОБА_7 до ОСОБА_6, ОСОБА_3, ОСОБА_8, ОСОБА_9, треті особи без самостійних вимог: приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Качур Оксана Миколаївна, ТОВ «Руніком Стройінвест» про розподіл спадкового майна, переведення прав та обов'язків покупця, визнання права власності, за зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_6, ОСОБА_7, третя особа без самостійних вимог - приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Качур Оксана Миколаївна про визнання права власності на майно в порядку спадкування скасувати, в частині часткового задоволення зустрічної позовної заяви ОСОБА_12, а саме: визнання частково недійсною додаткову угоду про відступку за договором купівлі-продажу майнових прав № 665/557/Н від 27.07.2009 року, укладеної 13 грудня 2012 року, за якою ОСОБА_10 набув права та обов'язки первинного покупця та став стороною договору купівлі-продажу майнових прав № 665/557/Н від 27.07.2009 року, укладеного між ТОВ «Руніком Стройінвест» та ОСОБА_5, ОСОБА_13 із зазначенням покупцем майнових прав ОСОБА_7; переведення на ОСОБА_7 прав та обов'язків первинного покупця на майнові права на квартиру (АДРЕСА_3, загальною площею 41,29 кв. м., за додатковою угодою про відступку за договором купівлі-продажу майнових прав № 665/557/Н від 27.07.2009 року, укладеної 13 грудня 2012 року, за якою ОСОБА_10 набув права та обов'язки первинного покупця та став стороною договору купівлі-продажу майнових прав № 665/557/Н від 27.07.2009 року, укладеного між ТОВ «Руніком Стройінвест» та ОСОБА_5, ОСОБА_13; визнання за ОСОБА_12 права власності на майнові права на квартиру (АДРЕСА_3, загальною площею 41,29 кв. м., за додатковою угодою про відступку за договором купівлі-продажу майнових прав № 665/557/Н від 27.07.2009 року, укладеної 13 грудня 2012 року, за якою ОСОБА_10 набув права та обов'язки первинного покупця та став стороною договору купівлі-продажу майнових прав № 665/557/Н від 27.07.2009 року, укладеного між ТОВ «Руніком Стройінвест» та ОСОБА_5, ОСОБА_13; визнання частково недійсним договору купівлі-продажу від 11.10.2011 року, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Качур О.М., зареєстрованого в реєстрі за № 2027, укладеного між ОСОБА_10 та ОСОБА_8 із зазначенням покупцем майнових прав ОСОБА_7; переведення на ОСОБА_7 прав та обов'язків первинного покупця на квартиру за адресою: АДРЕСА_2, договір посвідчено приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Качур О.М., зареєстрований в реєстрі за № 2027; визнання за ОСОБА_7 права власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_2, за договором купівлі-продажу від 11.10.2011 року, посвідчено приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Качур О.М., зареєстрованого в реєстрі за № 2027, укладеного між ОСОБА_10 та ОСОБА_8.

Ухвалити нове рішення в цій частині, яким відмовити в задоволенні цих позовних вимог ОСОБА_7 в повному обсязі.

Змінити мотивувальну частину рішення Приморського районного суду м. Одеси від 14.07.2014 року, в частині визнання недійсним договору дарування квартири за адресою: АДРЕСА_1, укладеного ОСОБА_6 та ОСОБА_10 від 25 січня 2011 року, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Качур О.М. в реєстрі за № 166.

В іншій частині рішення залишити без змін.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення, однак може бути оскаржено шляхом подачі касаційної скарги протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили до суду касаційної інстанції.

Судді апеляційного суду Одеської області О.Д. Варикаша

В.А. Станкевич

А.П. Бабій