Справа № 127/2238/15-ц Провадження № 22-ц/772/2021/2015Головуючий в суді першої інстанції ОСОБА_1
Категорія 39Доповідач Сало Т. Б.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"23" липня 2015 р. м. Вінниця

Колегія суддів судової палати з цивільних справ апеляційного суду Вінницької області в складі: головуючого Сала Т.Б., суддів Луценко В.В., Денишенко Т.О., при секретарі Торбасюк О.І., за участю представника ОСОБА_2, ОСОБА_3 та її представника, розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 27.05.2015 року ухвалене у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання права власності в порядку спадкування та за зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про встановлення факту постійного проживання із спадкодавцем на час відкриття спадщини,

встановила:

До суду звернулась ОСОБА_2 з позовом до ОСОБА_3 про визнання права власності в порядку спадкування на 1/6 частку квартири та на 1/2 частку грошових вкладів з нарахованими відсотками на рахунках банків.

Позовні вимоги мотивовані тим, що вона є дочкою ОСОБА_4, який помер 22 січня 2007 року. У власності ОСОБА_4 перебувала 1/3 частка квартири за адресою: АДРЕСА_1, а також на його імя було відкрито рахунки в АТ «ОСОБА_5 Аваль». В шестимісячний термін ОСОБА_2 звернулась до державної нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини. ОСОБА_3 в свою чергу із такою заявою не зверталась. Державним нотаріусом було відмовлено у вчиненні нотаріальної дії з тих підстав, що після смерті ОСОБА_4 є дочка спадкоємиця за заповітом - ОСОБА_3, яка не зверталась до нотаріальної контори про прийняття спадщини, та дружина, яка проживала на день смерті з померлим і фактично прийняла спадщину.

В звязку з тим, що донька померлого ОСОБА_3 пропустила строк на подання заяви про прийняття спадщини, а її позов про визначення додаткового строку для прийняття спадщини залишено без розгляду, вважає, що ОСОБА_3 втратила право на спадкування після смерті ОСОБА_3, тому спадкоємцями є ОСОБА_6 та ОСОБА_2

В ході судового розгляду відповідач ОСОБА_3 звернулась до суду із зустрічним позовом про встановлення факту проживання із спадкодавцем на час відкриття спадщини.

Зустрічний позов мотивований тим, що батько ОСОБА_3 - ОСОБА_4, який помер 22 січня 2007 року, склав на її імя заповіт, який був посвідчений приватним нотаріусом ОСОБА_7

ОСОБА_3 зазначила, що на момент смерті батька вона постійно проживала з ним в квартирі АДРЕСА_2, яка була приватизована, і їй належить 1/3 частки цієї квартири. В квартирі АДРЕСА_3, яка належить їй на праві приватної власності, за адресою якої вона була зареєстрована, ОСОБА_3 здавала в найм, і в 2013 році ця квартира була продана.

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області позовні вимоги ОСОБА_2 задоволено. Визнано право власності в порядку спадкування за ОСОБА_2Л після смерті ОСОБА_4 на 1/6 частки квартири по вул. П.Тичини, 4а кв.5 та на 1/2 частку грошових вкладів з нарахованими відсотками на рахунках у АТ «ОСОБА_5 Аваль». Вирішено питання судових витрат.

В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про встановлення фату постійного проживання із спадкодавцем на час відкриття спадщини відмовлено.

ОСОБА_3, вважаючи дане рішення незаконним, подала апеляційну скаргу, в якій просила скасувати рішення суду першої інстанції повністю, та ухвалити нове, яким задовольнити її позовні вимоги.

Апеляційна скарга мотивована тим, що висновки суду першої інстанції не відповідають дійсним обставинам справи та не підтвердженні належними доказами та є надуманими. Підстави для задоволення апеляційної скарги аналогічні підставам зустрічної позовної заяви.

Судом першої інстанції встановлено, що відповідно до свідоцтва про право власності на житло № 247 від 02 листопада 2009 року співвласниками квартири АДРЕСА_4 в рівних частках (по 1/3) є ОСОБА_4, ОСОБА_6 та ОСОБА_3.

Відповідно до довідки АТ «ОСОБА_5 Аваль» від 07.07.2014 року на ОСОБА_8, який мешкав за адресою: м. Вінниця, ОСОБА_9, 4-а, кв. 5, у Замостянському відділенні банку відкрито: депозитний рахунок № 7, залишок коштів на якому станом на 04.07.2014 року складає 3000 Євро та депозитний рахунок № 7, залишок на якому станом на 04.07.2014 року складає 2870 Євро. Суми коштів по депозитам виплачуються з поточного рахунку для виплат № 6, залишок коштів на якому станом на 04.07.2014 року складає 1863,92 Євро.

А також відкритий поточний рахунок №9 на якому залишок коштів відсутній та рахунок № 37, залишок коштів на якому станом на 04.07.2014 року складає 3887,42 грн. Заповідальні розпорядження по рахункам відсутні.

ОСОБА_4 помер 22 січня 2007 року (свідоцтво про смерть від 02 лютого 2007 року серії I-АМ № 069715).

ОСОБА_4 за життя склав заповіт (від 27 лютого 2005 року) згідно якого, на випадок його смерті усе майно, де б воно не знаходилось і з чого б воно не складалось, у тому числі все те, що буде належати на день смерті і на що матиме право за законом, заповів ОСОБА_3 (а. с. 62).

В матеріалах спадкової справи померлого ОСОБА_4 міститься заява ОСОБА_2 від 04.07.2007 року про прийняття спадщини. В даній заяві остання повідомляє про наявність ще спадкоємців ОСОБА_3 та ОСОБА_6

Ні ОСОБА_3, яка теж є дочкою покійного ОСОБА_4, ні ОСОБА_6 дружина покійного, заяви про прийняття спадщини після його смерті не писали.

11.09.2014 року Першою Вінницькою державною нотаріальною конторою винесено постанову № 3046/02-31, якою ОСОБА_2 відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом.

Постанова мотивована тим, що після смерті ОСОБА_4 є дочка спадкоємиця за заповітом - ОСОБА_3, яка не зверталась до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини, та дружина, яка проживала на день смерті з померлим (а. с.10)

Постановою державного нотаріуса від 18 березня 2015 року № 1010/02-31 відмовлено ОСОБА_3 у видачі на її імя свідоцтва про право на спадщину за заповітом на частку спірної квартири. Постанова мотивована наступним: згідно матеріалів спадкової справи, заведеної до майна померлого ОСОБА_4, ОСОБА_3 не подала заяву до державної нотаріальної контори про прийняття спадщини.

Також в цій постанові державного нотаріуса вказано, що згідно відомостей довідки, виданої ЖЕК № 26 в м. Вінниці 11.03.2015 року за № 220, ОСОБА_3 була зареєстрована за адресою спірної квартири з 27.06.2000 року по 12.07.2002 року.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції прийшов до висновку, що ОСОБА_2 має право на 1/6 частини квартири та на 1/2 частини коштів на рахунках банку в порядку спадкування після померлого батька, оскільки після його смерті спадщину прийняли саме ОСОБА_2, яка написала заяву про прийняття спадщини та ОСОБА_6 дружина покійного, яка на час смерті постійно проживала за адресою спірної квартири.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, так як під час розгляду справи були вірно встановлені обставини у справі, та правильно надано їм правова оцінка.

Так, відповідно до ст. 1261 ЦК України, ОСОБА_2, яка є дитиною спадкодавця, є спадкоємицею першої черги.

Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини (ч. 1 ст. 1269 ЦК України).

В ч. 1 ст. 1270 ЦК України встановлений строк для прийняття спадщини шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини.

Відповідно до ч. 3 ст. 1268 ЦК спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого ст. 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.

За змістом зазначених норм прийняття особою спадщини обумовлюється або постійним проживанням спадкоємця із спадкодавцем на час відкриття спадщини, або, в разі відсутності наведених вище обставин - поданням до нотаріальної контори заяви про прийняття спадщини у визначений ч. 1 ст. 1270 ЦК України строк.

ОСОБА_2 протягом шести місяців (04 липня 2007 року) після відкриття спадщини (22.01.2007 року), подала до державної нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини, тим самим скористалась своїм правом, передбаченим ст. 1268 ЦК України, та виконала обовязок, передбачений ст. 1269 ЦК України.

В свою чергу ОСОБА_3, на імя якої був складений заповіт на все майно, в т.ч. на частину спірної квартири, протягом шести місяців не подала відповідної заяви про прийняття спадщини.

За змістом ст. 1272 ЦК України, якщо спадкоємець протягом строку, встановленого ст. 1270 ЦК України, не подав заяву про прийняття спадщини, він вважається таким, що не прийняв її.

Наявність самого заповіту не звільняє особу, яка має намір прийняти спадщину, від обовязку написання відповідної заяви, отже, ОСОБА_3 вважається такою, що не прийняла спадщину померлого батька.

Згідно з вимогами ч. 2 ст. 1223 ЦК України у разі неприйняття спадщини спадкоємцями за заповітом, а також в разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом мають особи, визначені в ст. ст. 1261 - 1265 ЦК України, відповідно до черговості спадкування.

Встановлено, що на час відкриття спадщини, за адресою спірної квартири, була зареєстрована та постійно проживала дружина спадкодавця ОСОБА_6, яка фактично вважається такою, що прийняла спадщину після померлого ОСОБА_4

Згідно ст. 1228 ЦК України, вкладник має право розпорядитися правом на вклад у банку на випадок своєї смерті, склавши заповіт. Право на вклад входить до складу спадщини незалежно від способу розпорядження ним.

Отже, спадкоємцями на 1/3 частку спірної квартири та коштів на вказаних рахунках в банку є ОСОБА_2 та ОСОБА_6

Судом встановлено, що ОСОБА_3 03.08.2009 року подала до Ленінського районного суду м. Вінниці позов про визначення додаткового строку для прийняття спадщини (а. с. 96). В подальшому ухвалою цього суду від 17 листопада 2009 року дану позовну заявою, за заявою ОСОБА_3 про залишення позову без розгляду, залишено без розгляду. Ухвала набрала законної сили 24.11.2009 року (а. с. 99).

Про відсутність підстав для прийняття ОСОБА_3 спадщини після смерті батька, стверджує постанова державного нотаріуса Першої Вінницької державної нотаріальної контори від 18 березня 2015 року про відмову у видачі ОСОБА_3 свідоцтва про право на спадщину за заповітом на частку квартири.

Відповідно до норм ч. 5 ст. 1268 ЦК незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини та згідно із ч. 3 ст. 1296 ЦК відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину.

Відповідно до ч. 1 ст. 1298 ЦК свідоцтво про право на спадщину видається спадкоємцям після закінчення шести місяців із часу відкриття спадщини, тому спір про спадкування може бути вирішений лише після закінчення цього строку.

Даний спір виник після спливу строку для прийняття спадщини.

Відмовляючи в задоволенні позову ОСОБА_3 про встановлення факту проживання із спадкодавцем на час відкриття спадщини, суд першої інстанції, виходив з того, що вимоги останньої не доведені, а обставини викладені в ньому спростовуються доказами у справі.

Зокрема, ОСОБА_3, для того, щоб скористатись можливістю застосування ст. 1268 ЦК України стверджує, що постійно проживала разом з батьком в спірній квартирі.

Доказами, якими обґрунтовуються вимоги зустрічного позову є показання свідків.

Суд першої інстанції, виклавши в мотивувальній частині рішення показання свідків, не надав оцінку їм.

Колегія суддів, прослухавши технічний запис судового засідання, під час якого допитувались свідки ОСОБА_10, свідок ОСОБА_11, свідок ОСОБА_12 та свідок ОСОБА_13, вважає, що їх показання не можуть братись до уваги при вирішенні спору з наступних підстав.

Вказані свідки (крім гр. ОСОБА_13С.) були викликані та допитані за клопотанням представника ОСОБА_3

Показання цих свідків за своїм змістом розділялись на певні групи:

-свідчення про постійне проживання ОСОБА_3 в цій квартирі аж до смерті батька;

-допомога по господарству;

-підписання акту про постійне проживання ОСОБА_3, підписи яких засвідчив начальник Жеку;

-про організацію та проведення похорон ОСОБА_4;

-чи відома їх представлена в суді особа ОСОБА_2

Пояснення свідків, з самого початку їх допиту, починались з пояснень, що ОСОБА_3 постійно проживала в спірній квартирі, поралась по господарству, що саме ці свідки підписували Акт в присутності начальника ЖЕКу про постійне місце проживання, що похорони організовувала ОСОБА_3 з родичами, і що їм невідома гр. ОСОБА_2

Однак, їх пояснення були однотипними, давались як по шаблону, мали передбачуваний характер, та містили розбіжності. При поставленні свідкам уточнюючих питань з приводу співмешканця ОСОБА_3, з приводу організації похорон, з приводу інших, більш конкретних обставин, які б стверджували про постійне місце проживання, останні губились у відповідях, зазначали про нелогічні факти, їх показання різнились, а деколи за своїм характером були припущеннями.

Показання свідка ОСОБА_13 суд теж не буре до уваги, оскільки вони не є змістовними.

Показання свідків спростовуються іншими доказами у справі, в тому числі письмовими доказами, які по своїй суті є більш обєктивними та неупередженими, ніж показання свідків.

Натомість є докази того, що ОСОБА_3 була зареєстрована та проживала в ІНФОРМАЦІЯ_1, яка належала їй на праві приватної власності.

Також дана обставина спростовується мотивувальною частиною позовної заяви ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про визначення додаткового строку для прийняття спадщини, в якій нею вказано було, що вона не зверталась до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини після смерті батька, оскільки жила окремо від батьків.

Звертає увагу той факт, що дана позовна заява, в якій позивачка стверджує про свою обізнаність про наявність заповіту після смерті батька, і про наявність спадкоємців за законом після смерті батька, судом була залишена без розгляду на підставі поданої ОСОБА_3 заяви про залишення позову без розгляду, що свідчить по небажання ОСОБА_3 прийняти спадщину.

Свідчення свідків у справі спростовуються наявними в матеріалах справи довідками житлових організацій, які підтверджують період реєстрації ОСОБА_3 в спірній квартирі з 27.06.2000 року по 12.07.2002 року та про відсутність інформації про постійне місце проживання останньої в спірній квартирі (а. с.88).

ОСОБА_3 разом із дочкою зареєструвалась у спірній квартирі лише 08.10.2013 року (довідка ЖЕКу а. с. 47), після продажу квартири в будинку по вул. Папаніна (договір купівлі-продажу укладений в 2013 році) Це підтверджується копією паспорта ОСОБА_3, з якого вбачається, що ОСОБА_3 була зареєстрована в спірній квартирі з 08.10.2013 року. В період з 17.02.2002 року по 02.10.2013 року ОСОБА_3 була зареєстрована в квартирі по вул. Папаніна.

Проживання ОСОБА_3 не за адресою спірної квартири, а в квартирі будинку по вул. Папаніна, підтверджується заявою ОСОБА_3 до державної нотаріальної контори про прийняття спадщини після померлої ОСОБА_6 (а. с. 72), а саме в верхній часині заяви - «реквізити заявника» вказано адреса помешкання Папаніна, 3 кв.59.

Теж, доказом того, що ОСОБА_3 не проживала в спірній квартирі свідчить відмітка у заяві ОСОБА_2 про прийняття спадщини після смерті батька про наявність крім неї ще спадкоємців, місце проживання яких невідомо.

А від так, описані вище встановлені обставини, які є належними доказами у справі, стверджують про те, що ОСОБА_3 не проживала постійно за адресою спірної квартири, а отже, вона не може вважатись такою, що прийняла спадщину.

Все вищеописане спростовує всі доводи апеляційної скарги ОСОБА_3.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_2 та відмовляючи в задоволенні вимог ОСОБА_3 суд першої інстанції надав правильну оцінку встановленим обставинам у справі, а від так, вірно встановив спірні правовідносини та правильно застосував норми закону, які їх регламентують.

Апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 307, 308, 313, 315 ЦПК України, колегія суддів,

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 27.05.2015 року ухвалене у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання права власності в порядку спадкування та за зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про встановлення факту постійного проживання із спадкодавцем на час відкриття спадщини залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий: /підпис/

Судді: /підписи/

Згідно з оригіналом: