АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІВЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 червня 2015 року м. Чернівці

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Чернівецької області у складі:

головуючого-судді Кулянди М. І.

суддів: Винту Ю.М., Одинака О.О.

секретар: Паучек І.І.

за участю позивача ОСОБА_1, представника позивача ОСОБА_2, відповідача ОСОБА_3

розглянувши апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 20 березня 2015 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» в особі філії Чернівецького обласного управління АТ «Державний ощадний банк України» про визнання недійсною окремої частини правочину, -

В С Т А Н О В И Л А:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» (далі по тексту ПАТ «Державний ощадний банк України») в особі філії ЧОУ АТ «Державний ощадний банк України» про визнання недійсною окремої частини правочину.

В обґрунтування позовних вимог посилався на те, що 28 серпня 2009 року між ним та відповідачем був укладений договір про іпотечний кредит № 1091, відповідно до п. 1.1, 1.2 якого він взяв кредит у розмірі 600 000 грн. 00 коп. під 12,5 % річних строком на 240 місяців до 27 серпня 2029 року, із щомісячним платежем 6 816 грн. 84 коп.

Зазначав, що в якості забезпечення зобовязань за вказаним договором між банком та ОСОБА_4 та ОСОБА_5 було укладено договір поруки № 1970 та № 1971 від 28 серпня 2009 року.

У подальшому, 18 квітня 2011 року між ним та банком було укладено додаткову угоду № 1 до договору про іпотечний кредит № 1091 від 28 серпня 2009 року, відповідно до п. 1 якої процентна ставка за користування кредитом змінюється на 11 % річних до 18 квітня 2014 року, та на 18,5 % річних з 19

№ 22ц-641/15 головуючий по 1 інстанції Літвінова О.Г.

Категорія: 19/27 доповідач Кулянда М.І.

квітня 2014 року по 27 серпня 2029 року.

Вказував, що при укладенні вказаної додаткової угоди він зазначив, що не

погоджується із ставкою 18,5 % річних, а тому відмовляється від підпису. Натомість, банк запевнив, що вказану ставку він сплачувати взагалі не буде, оскільки укладається новий графік платежів, як окремий додаток до договору № 1091 від 28 серпня 2009 року, у якому процентна ставка до кінця погашення кредиту становитиме 11 % річних із щомісячним платежем 6 180 грн. 00 коп. За таких умов ним і був підписаний новий графік платежів із процентною ставкою 11 % річних, що є невідємною частиною основного договору. Іншого графіку погашення платежів він не підписував.

Ним справно погашається кредит, жодної заборгованості немає. У червні 2014 року він отримав від ПАТ «Ощадбанк» повідомлення № 11/3-07/2840 від 06 червня 2014 року, відповідно до якого за ним рахується прострочена заборгованість на загальну суму 7 996 грн. 09 коп. Аналогічні повідомлення були надіслані і його поручителям, однак в останніх чітко зазначено про зміну відсоткової ставки за кредитним договором № 1091 від 28 серпня 2009 року з 11 % на 18,5 % річних, чого не було у його повідомленні.

Вважає, що додаткова угода № 1 до договору про іпотечний кредит № 1091 від 28 серпня 2009 року в частині підвищення процентної ставки з 19 квітня 2014 року по 27 серпня 2029 року на 18,5 % річних вчинена під впливом помилки та під впливом обману, оскільки фактично погашення кредиту відповідно до цієї угоди мало відбуватися на підставі укладеного банком графіка платежів за ставкою 11 % річних до 27 серпня 2029 року.

Зазначає, що оскільки він був працівником ПАТ «Ощадбанк» і в ньому ж брав кредит, то банк, знаючи про його дохід, який дозволяв здійснювати погашення кредиту виключно з розрахунку 12,5 % річних, а згодом 11 % річних не міг би надати йому таку позику, а згодом встановити відсоткову ставку 18,5 % річних.

Ото ж, оспорюваний частково правочин був укладений під впливом помилки та обману, яка викривила його уяву про зміст та істотні умови обовязок сплати завищеної відсоткової ставки 18,5 % річних, що має істотне значення, а тому останній є недійсним, так як його внутрішня воля не відповідала її зовнішньому прояву волевиявлення учасника, яке сформоване під впливом помилки.

На підставі наведене просив суд:

- визнати підпункт 1.1 пункту 1 додаткової угоди № 1 від 18 квітня 2011 року до договору про іпотечний кредит № 1091 від 29 серпня 2009 року, укладеної між ОСОБА_1 та ПАТ «Державний ощадний банк України» в особі філії ЧОУ АТ «Державний ощадний банк України» в частині обовязку ОСОБА_1 сплати процентів за користування кредитом у розмірі 18,5 % річних за період з 19 квітня 2014 року по 27 серпня 2029 року включно - недійсним;

- зобовязати ПАТ «Державний ощадний банк України» в особі філії ЧОУ АТ «Державний ощадний банк України» здійснити перерахунок заборгованості по договору про іпотечний кредит № 1091 від 29 серпня 2009 року за відсотковою ставкою 11 % річних з 19 квітня 2014 року.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Чернівці від 20 березня 2015 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ПАТ «Державний ощадний банк України» в особі філії ЧОУ АТ «Державний ощадний банк України» про визнання недійсною окремої частини правочину відмовлено.

На дане рішення ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення його позовних вимог.

Апелянт вважає, що оскаржуване рішення суду ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права.

У запереченні на апеляційну скаргу ПАТ «Державний ощадний банк України» в особі філії ЧОУ АТ «Державний ощадний банк України» просить апеляційну скаргу відхилити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Колегія суддів, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції у межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню з наступних підстав.

Ухвалюючи рішення та відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про недоведеність та безпідставність вимог ОСОБА_1, оскільки останній не довів обставин, на які посилався, як на обґрунтування своїх вимог, зокрема, суду не надано доказів умисного введення його в оману з боку відповідача та вчинення правочину під впливом помилки.

Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції також виходив із того, що підписуючи кредитний договір та додаткову угоду до нього, позивач був ознайомлений зі змістом та умовами та підписав їх за власним бажанням та на власний ризик.

Такий висновки суду першої інстанції є правильними.

Згідно ст. 217 ЦК України, що недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можливо припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини.

Пунктом 3 ч. 1 ст. З, ст. 627 ЦК України передбачено, що серед загальних засад цивільного законодавства є свобода договору. Свобода договору передбачає: по-перше, свободу волевиявлення щодо вирішення питання, укласти або не укласти договір; по-друге, свободу вибору контрагента при укладенні договору; по-третє, свободу учасників цивільного обороту у виборі виду договору; по-четверте, свободу розсуду сторін при визначенні умов договору.

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобовязання повинні виконуватися належним чином.

Згідно з ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобовязання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 14 ЦК України цивільні обовязки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства.

Згідно з ч. 3 ст. 203 ЦК України волевиявлення учасника має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Статтею 204 ЦК України визначено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Сторони є вільними в укладанні договору, виборі контрагента та визначені умов договору з врахуванням вимог ЦК України згідно ст. 627 ЦК України.

Стаття 628 ЦК України передбачає, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обовязковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Договір є обовязковим для виконання сторонами в силу вимог ст. 629 ЦК України.

Визнання правочину недійсним регулюється ст. ст. 203, 215 ЦК України.

Згідно ч. 1 ст. 215 та ст. 217 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 6 ст. 203 ЦК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України та згідно п.7 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», правочин може бути визнаний недійним лише на підставах, зазначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. Підставами недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою ст. 203 ЦК України, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Так, судом встановлено, що станом на 28 серпня 2009 року позивач ОСОБА_1 перебував у трудових відносинах з філією Чернівецьким обласним управлінням АТ «Ощадбанк», що підтверджується наказом від 11 червня 2005 року № 75-к. Працівники системи «Ощадбанку» отримували кредити згідно з умовами кредитування працівників ВАТ «Ощадбанк» з встановленням пільгової процентної ставки по кредитах. Розмір пільгової кредитної ставки для працівників банку встановлюється рішенням Правлінням «Ощадбанку» періодично.

28 серпня 2009 року між ОСОБА_1 та ВАТ «Ощадбанк було укладено договір про іпотечний кредит № 1091, з п.1.1 та п. 1.2. якого вбачається, що позичальнику наданий кредит в розмірі 600 000 грн. 00 коп. під 12,5 % річних строком на 240 місяців до 27 серпня 2029 року. Процентна ставка станом на 2009 рік для працівників банку була встановлена в розмірі 12,5 % річних.

З матеріалів справи вбачається, що у звязку із зменшенням процентної ставки до 11 річних для працівників, що працюють в системі «Ощадбанк», ОСОБА_1 звернувся з заявою про перегляд процентної ставки. Його заява була задоволена, у звязку з чим з ним була укладена додаткова угода № 1 від 18 квітня 2011 р. у відповідності до умов кредитування працівників ВАТ «Ощадбанк».

Додатковою угодою № 1 від 18 квітня 2011 р. до договору про іпотечний кредит № 1091 від 18 квітня 2011 р. було викладено в новій редакції пункт 1.1. договору про іпотечний кредит у такій редакції: « Банк зобовязується надати Позичальнику на умовах цього Договору грошові кошти в сумі 600 000 грн. 00 коп., а позичальник зобовязується прийняти, належним чином використати та повернути Кредит, сплатити комісійні винагороди в порядку, на умовах та в строки, визначені цим Договором та сплатити проценти за користування Кредитом в розмірі:

- 11,00 % річних за період з дати підписання цієї додаткової угоди по 18 квітня 2014 року включно;

- 18,5 % річних за період з 19 квітня 2014 р. по 27 серпня 2029 року включно».

При цьому в даній додатковій угоді зазначалося, що за 10 днів до закінчення строку дії процентної ставки, який визначався строком на 36 місяців, в розмірі 11 % річних позичальник, як працівник банку, повинен звернутися до банку з заявою щодо встановлення нової або залишення попередньої процентної ставки на наступні 36 місяців.

16 грудня 2011 року позивач ОСОБА_1 був звільнений з посади заступника начальника Чернівецького обласного управління АТ «Ощадбанк.

Як на підставу для задоволення позовних вимог, позивач послався на ст. 230 ЦК України, яка передбачає правові наслідки вчинення правочину під впливом обману так і на ст. 229 ЦК України, яка передбачає правові наслідки вчинення правочину під впливом помилки.

При цьому позивач не звернув увагу на те, що вказані норми ЦК України є різними за своєю правовою природою й кожна з них є окремою підставою для предявлення позову.

А тому, враховуючи наведене, суд першої інстанції прийшов до правильного висновку, що апелянтом не було надано доказів того, що відповідач ввів позивача в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину, а також, що додаткову угоду було вчинено під впливом помилки.

Додаткова угода №1 від 18 квітня 2011 р. відповідає вимогам ст. 203, 215 ЦК України, оскільки укладена в письмовій формі, підписана уповноваженими сторонами. Сторони з 18 квітня 2011 р. до 18 квітня 2014 р. (включно) виконували умови цієї додаткової угоди належним чином, що свідчить про те, що вони вважали цю угоду дійсною. Підстави для визнання її недійсною відсутні.

Не доведено жодними доказами те, що ОСОБА_1 при укладенні цієї додаткової угоди не погоджувався із ставкою 18,5 % річних та нібито відмовлявся від підпису. Як вбачається із матеріалів справи додаткова угода № 1 є підписаною саме позивачем (позичальником) ОСОБА_1 особисто.

Таким чином ОСОБА_1, підписавши угоду, висловив своє волевиявлення на її укладення саме на визначених в ній умовах, у тому числі і в частині встановлення процентної ставки в розмірі 18,5 % річних, прийняв рішення про прийнятність цієї угоди в цілому.

А тому, вказані обставини спростовують посилання апелянта про вчинення правочину під впливом помилки ( ст. 229 ЦК України), так і з підстав вчинення його під впливом обману ( ст. 230 ЦК України).

Посилання апелянта на визначення відсоткової ставки виключно графіком погашення кредиту не заслуговують на увагу, оскільки розмір відсоткової ставки визначається виключно умовами договору про іпотечний кредит та змінами до нього, графік ж погашення розробляється на підставі умов даного договору.

По Договору про іпотечний кредит №1091 від 29 серпня 2009 р. для позичальника ОСОБА_1 встановлювалося погашення кредиту ануїтентними платежами, які розраховуються автоматично. Технічно неможливим є зазначення різних відсоткових ставок за різні періоди при їх розрахунку, а тому в графіку погашення була закладена єдина відсоткова ставка 11% річних, що не виключало можливість відповідно до умов договору про іпотечний кредит, після закінчення строку дії пільгової відсоткової ставки: або складення нового графіку погашення кредиту з розрахунку відсоткової вставки 18,5 % річних, або ж продовження ще на 3 роки пільгової відсоткової ставки 11% річних, в разі продовження позичальником трудових відносин з Банком.

У звязку зі звільненням позичальника з роботи в АТ «Ощадбанк» та збільшенням відсоткової ставки до 18,5% річних було складено новий графік погашення заборгованості по кредиту, який ним отримано та додається самим ОСОБА_1 до позовної заяви.

Доводи апеляційної скарги про вчинення правочину внаслідок помилки щодо обставин, які мають істотне значення є безпідставними з огляду на наступне.

Відповідно до п. 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК) мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також, що вона має істотне значення. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обовязків сторін. ОСОБА_1, уклавши з банком такий правочин як додаткова угода № 1 від 18 квітня 2011 року, підписав його, жодних зауважень до нього не надав, угода скріплена печаткою, тобто наведене свідчить, що він діяв з повним розумінням предмета та змісту договору.

Крім цього, в матеріалах справи відсутні докази того, що ОСОБА_1 не погоджувався зі ставкою 18,5 % річних, а тому відмовився від підпису, навпаки, його особистий підпис на додатковій угоді свідчить про супротивне.

Твердження апелянта про вчинення правочину під впливом обману є також безпідставними.

Згідно ст. 230 ЦК України якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Сторона, яка застосувала обман, зобов'язана відшкодувати другій стороні збитки у подвійному розмірі та моральну шкоду, що завдані у зв'язку з вчиненням цього правочину.

Відповідно до п. 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину.

Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення.

Як вбачається з матеріалів справи вищезазначена додаткова угода № 1 від 18 квітня 2011 року підписана позичальником, який виявив своє волевиявлення на це на визначених умовах, у тому числі і в частині процентної ставки 18,5 % річних, прийняв рішення про прийнятність цієї угоди в цілому. Апелянтом не надано доказів того, що відповідач ввів його в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції ухвалене з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а тому підстав для його скасування не вбачає.

Керуючись ст. ст. 307, 308 ЦПК України, колегія суддів,-

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 20 березня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий /підпис/

Судді: /підписи/

З оригіналом згідно: