АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/4967/15 Справа № 200/2515/14-ц Головуючий у 1 й інстанції - ОСОБА_1 Доповідач - Куценко Т.Р.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 липня 2015 року м. Дніпропетровськ

22 липня 2015 року Колегія суддів судової палати з цивільних справ апеляційного суду Дніпропетровської області в складі:

Головуючого Куценко Т.Р.

суддів Волошина М.П., Демченко Е.Л.

при секретарі Прудченко В.Д.

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Дніпропетровську

цивільну справу за апеляційною скаргою

ОСОБА_2,

на рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 02 лютого 2015 року по справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2, ОСОБА_4, ОСОБА_5, третя особа: приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_6 про визнання договорів дарування фіктивними та недійсними, скасування рішення про державну реєстрацію права власності та повернення сторін у первісне положення, -

ВСТАНОВИЛА:

ОСОБА_3 у лютому 2014 року звернулася до ОСОБА_2, ОСОБА_4 та ОСОБА_5 з вищевказаним позовом /а.с. 2-4, 47-51,138/.

Рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 02.02.2015 року позовні вимоги ОСОБА_3 задоволено, визнано недійсним договір дарування домоволодіння 8 по пров. Затишний м. Дніпропетровська укладений 31.07.2013 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 і ОСОБА_5, посвідчений приватним нотаріусом ДМНО ОСОБА_6, реєстровий № 3778.

Визнано недійсним договір дарування земельної ділянки загальною площею 448 кв. метри, яка знаходиться за адресою пров. Затишний, 8 у м. Дніпропетровську, укладений 31.07.2013 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 і ОСОБА_5, посвідчений приватним нотаріусом ДМНО ОСОБА_6, реєстровий № 3779.

Скасовано рішення про державну реєстрацію права власності ОСОБА_4 та ОСОБА_5 на домоволодіння та земельну ділянку, сторони повернуто у первісне положення.

Вирішено питання щодо судових витрат /а.с. 180-187/.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить рішення скасувати та ухвалити нове, яким відмовити ОСОБА_3 в задоволенні позовних вимог в повному обсязі, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права /а.с. 196-199/.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів приходить до висновку, що скаргу необхідно відхилити, а рішення суду залишити без змін, з наступних підстав.

Пунктом 5 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 6.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» розяснено, що відповідно до ст.ст. 215 та 216 ЦК України вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена однією із сторін, так і іншою заінтересованою особою, права та законі інтереси якої порушено вчиненням правочину.

Відповідно до ч.1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною вимог, які встановлені ч.ч. 1-3, 5 та ч.5 ст. 203 цього Кодексу.

Частиною 1 ст. 203 ЦК України визначено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

На підставі ч.3 ст. 215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлено законом, але однією із сторін або іншою заінтересованою особою заперечується його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнано судом недійсним.

Відповідно до ч.1, 2 ст. 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

Відповідно до ч. 9, 10 ст. 153 ЦПК України ухвала про забезпечення позову виконується негайно, а її оскарження не зупиняє її виконання.

За ч.1 ст. 14 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обовязкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обовязковість яких надана Верховною Радою України і за її межами.

Особа, яка не є стороною договору, може вимагати визнання його недійсним у тому разі, якщо вона не домагається повернення їй переданого на виконання цього договору майна, а її порушене право може бути відновлено шляхом повернення сторін цього договору до первісного стану.

Судом встановлено, що 07.09.2012 року на вул. Героїв Сталінграду у м. Дніпропетровську ОСОБА_2 скоїв наїзд на пішохода ОСОБА_7,

через що вона загинула. У неї залишилася неповнолітня дитина ОСОБА_8 ІНФОРМАЦІЯ_1 /а.с. 12, 12 зворіт/. 14.03.2013 року рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська позбавлено батьківських прав батька дитини /а.с. 13/.

Рішенням Виконавчого комітету Жовтневого району у м. Дніпропетровську ради від 21.06.2013 року № 176, ОСОБА_8 ІНФОРМАЦІЯ_1 надано статус дитини позбавленої батьківського піклування /а.с. 14/.

Відповідно до розпорядження голови Магдалинівської районної державної адміністрації від 08.07.2013 року № 174-р-13 ОСОБА_3 призначена піклувальником над дитиною /а.с. 14 зворіт/.

30.04.2013 року ОСОБА_2 було повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, а 30.07.2013 року вручено обвинувальний акт у кримінальному провадженні за ознаками злочину передбаченого ч.2 ст. 286 КК України /а.с. 24-26/.

Постановою слідчого відділу ДТП СВ ГУСВС України в Дніпропетровської області від 17.09.2012 року потерпілою визнано мати загиблої - ОСОБА_3, яка 21.06.2013 року заявила цивільний позов по справі про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки на суму 350 000 грн. /а.с. 86/.

Ухвалою слідчого судді Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 29.07.2013 року було накладено арешт на належне ОСОБА_2 на праві власності майно, а саме домоволодіння 8 по пров. Затишному у м. Дніпропетровську /а.с. 8/.

Ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 05.08.2013 року ухвалу залишено без змін.

Листом від 30.07.2013 року вказана ухвала була направлена на виконання до Реєстраційної служби ДМУЮ /а.с. 11/.

31.07.2013 року ОСОБА_2 укладає договір дарування зі своєю дружиною ОСОБА_4 та донькою ОСОБА_5 домоволодіння 8 по пров. Затишному у м. Дніпропетровську та земельної ділянки на якій розташовано домоволодіння, та дарує їм по ? частині майна та зазначає, що на момент підписання цього договору згадане майно не перебуває під арештом чи забороною /а.с. 158, 159/.

На підставі цих договорів за ОСОБА_4 та ОСОБА_5 було зареєстровано право власності по ? частині за кожною на домоволодіння та земельну ділянку, що підтверджується Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав власності /а.с. 10/.

За таких обставин, суд першої інстанції прийшов до правильного висновку, що позовні вимоги ОСОБА_3 підлягають задоволенню.

Приведені в апеляційній скарзі доводи ОСОБА_2 про те, що суд не дав оцінки наданих ним доказам не можуть бути прийняті до уваги, оскільки вони зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх оцінці, та особистого тлумачення апелянтом норм матеріального та процесуального права.

Щодо посилань ОСОБА_2 в апеляційній скарзі на те, що ухвала Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 29.07.2013 року про накладення арешту на час здійснення правочину ще не набрала законної сили, так як він подав апеляційну скаргу, та те що ухвала не була направлена на виконання до виконавчої служби, а тому ніяких порушень при укладенні договорів дарування не було, то з ними погодитися не можна оскільки відповідно до змісту ст. 153 ЦПК України ухвала про забезпечення позову виконується негайно, а її оскарження не зупиняє виконання і не перешкоджає подальшому розгляду справи.

Таким чином, з моменту винесення ухвали Бабушкінським районним судом м. Дніпропетровська ОСОБА_2 не мав права розпоряджатися нерухомим майном, на яке було накладено арешт.

З матеріалів справи вбачається, що на час укладання оспорюваних договорів дарування від 31.07.2013 року ОСОБА_2 був обізнаний про наявність ухвали про накладення арешту на належне йому майно, так як був присутній у судовому засіданні та оскаржував цю ухвалу до апеляційного суду Дніпропетровської області.

Щодо незгоди апелянта з тим, що ОСОБА_3 має право на звернення до суду з позовом про визнання правочинів недійсними, так як нею не надано доказів порушення своїх прав та інтересів, то з ними також не можна погодитися.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_2 обвинувачується у скоєнні тяжкого злочину передбаченого ч.2 ст. 286 КК України. Постановою слідчого позивач ОСОБА_3 визнана потерпілою по цій справі, як матір загиблої ОСОБА_7 За клопотанням слідчого за цим кримінальним провадженням, для забезпечення позову потерпілої, Бабушкінським районним судом м. Дніпропетровська постановлено ухвалу про накладення арешту на майно ОСОБА_2

Таким чином не виникає сумнівів в тому, що ОСОБА_3 має право звернення до суду з позовом як заінтересована особа, права та інтереси якої порушено вчиненням правочину.

Щодо незгоди апелянта з рішенням суду про стягнення витрат на правову допомогу у розмірі 1000 грн. з кожного з відповідачів, з тих підстав, що позивачем у своїй заяві не вказана така вимоги, то з цим також погодитися не можна, з наступних підстав.

Відповідно до п.2 ч.3 ст.79 ЦПК України до витрат, повязаних з розглядом справи, належать витрати на правову допомогу.

Згідно з ч. 1 ст. 84 ЦПК України витрати повязані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги.

Відповідно до п.6 ч.1 ст. 19 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» видами адвокатської діяльності є представництво інтересів фізичних та юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами.

Згідно зі ст. 26 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги. Документами, що посвідчують повноваження адвоката на надання правової допомоги, можуть бути: договір про надання правової допомоги, довіреність, ордер, доручення органу (установи), уповноваженого законом на надання безоплатної правової допомоги.

З матеріалів справи вбачається, що інтереси позивача ОСОБА_3 по справі за нотаріально завіреною довіреністю представляв адвокат ОСОБА_9, також там містяться договір про надання правової допомоги, копія свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю та квитанція від 31.03.2014 року про часткову сплату гонорару адвокату у сумі 3000 грн. /а.с. 6, 100, 101, 102/, що говорить про вимоги позивача на отримання своїх витрат на правову допомогу.

Відповідно до ст. 212 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному повному та обєктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Порушень матеріального чи процесуального закону, які б могли призвести до скасування або зміни рішення суду, судом апеляційної інстанції не встановлено.

Таким чином, доводи апеляційної скарги є необґрунтовані, рішення суду відповідає вимогам закону та матеріалам справи.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308 ЦПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 02 лютого 2015 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення, однак може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з цього часу.

Головуючий: Куценко Т.Р.

Судді: Волошин М.П.

ОСОБА_10