Провадження № 22-ц/779/695/2015
Головуючий у 1 інстанції Бородовський С.О.
Суддя-доповідач ОСОБА_1
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 липня 2015 року м. Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Івано-Франківської області в складі:

головуючого Ковалюка Я.Ю.

суддів: Горблянського Я.Д., Фединяка В.Д.

секретаря Петріва Д.Б.

з участю:апелянта ОСОБА_2, представника позивача - ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Івано-Франківського міського суду від 09 лютого 2015 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, ОСОБА_2 про визнання права власності та зустрічним позовом ОСОБА_5, ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про відшкодування шкоди,-

в с т а н о в и л а :

ОСОБА_2 звернулась в суд з позовом до ОСОБА_5, ОСОБА_2 про визнання права власності на спадщину посилаючись на те, що вона є спадкоємцем частки в квартирі її чоловіка, яку вони придбали під час перебування з ним в шлюбі на спільні грошові кошти, однак квартиру було оформлено на спадкодавця. При цьому зазначає, що неповнолітня дитина спадкодавця також прийняла спірну спадщину спадкодавця, оскільки є спадкоємцем першої черги і у зв`язку зі своїм віком прийняла спадщину фактичним прийняттям. Проте вона не може оформити свої спадкові права на предмет спору у зв`язку з тим, що відповідачка та її син висувають претензії щодо її власності, а тому нотаріус відмовив у видачі відповідного свідоцтва.

Відповідачі заявили зустрічний позов, посилаючись на те, що позивачка принижувала гідність відповідачки, написала на неї заяву про те, що відповідачка зловживає алкоголем та хуліганить, ображала її в залі суду під час розгляду кримінального провадження в 2008 році. Просили стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 60000 гривень на відшкодування моральної шкоди.

Рішенням Івано-Франківського міського суду від 09 лютого 2015 року позов ОСОБА_4 задоволено частково. Визнано за ОСОБА_4 право на ? частки в праві власності на АДРЕСА_1.

В задоволенні зустрічного позову відмовлено.

На дане рішення ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, в якій посилається на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Апелянт зазначає, що судом не враховано положення п.3,5 листа ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.05.2013 року №24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування у справах про спадкування права власності на нерухоме майно», де зазначено, що суди не повинні задовольняти позовні вимоги про визнання права власності в порядку спадкування за законом чи за заповітом за відсутності спору між спадкоємцями стосовно спадщини, оскільки реалізація прав позивачів має інші механізми: звернення до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, встановлення факту прийняття спадщини, продовження строку прийняття спадщини (у разі відкриття спадщини до 01 січня 2004 року), про визначення додаткового строку для прийняття спадщини, про встановлення факту постійного проживання спадкоємця разом із спадкодавцем щодо правовідносин, які виникли після набрання чинності ЦК.

Апелянт також вказує, що позивач прийняла спадщину померлого ОСОБА_6, до складу якого входить АДРЕСА_1, однак не змогла отримати свідоцтво про право власності на неї, оскільки державний виконавець наклав арешт на згадану квартиру.

Вважає помилковим висновок суду про те, що відповідачі у звязку з невиконанням позивачем та її неповнолітньою дочкою зобовязань спадкодавця ОСОБА_6 претендують на право власності на вищезазначену квартиру. Жодних претензій щодо права власності позивачки та інших спадкоємців майна померлого ОСОБА_6 вони не заявляли.

Позивач та її дочка є правонаступниками померлого боржника ОСОБА_6 щодо відшкодування відповідачу1 всього на суму 135 тис.грн., які підлягають примусовому стягненню в межах рухомого та нерухомого майна, одержаного ними в спадщину, у тому числі в межах вартості згаданої квартири. Вимога відповідача1 щодо виконання згаданого зобовязання ніяк не порушує право власності позивачки на АДРЕСА_1.

З цих підстав, рішення суду першої інстанції апелянт просить скасувати та ухвалити нове про відмову у задоволенні позову ОСОБА_4

В судовому засіданні апелянт доводи апеляційної скарги підтримала з мотивів поданих у апеляційній скарзі, просила про їх задоволення.

Представник позивача доводи апеляційної скарги не визнав та заперечив проти їх задоволення.

Інші учасники судового процесу належним чином повідомлені про час й місце розгляду справи в судове засідання не прибули, що у відповідності до ч.2 ст.305 ЦПК України не перешкоджає розглядові справи.

Вислухавши доповідача, пояснення учасників процесу, перевіривши письмові матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку про задоволення апеляційної скарги з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обгрунтованим.

Частиною 2 ст. 213. ЦПК України передбачено, що законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Оскаржуване рішення зазначеним вимогам не відповідає.

Так,згідно з ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

В силу ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно, до п. З.5 листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.05.2013 року № 24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування у справах про спадкування права власності на нерухоме майно» суди не повинні задовольняти позовні вимоги про.визнання права власності в порядку спадкування за законом чи за заповітом за відсутності спору між спадкоємцями стосовно спадщини, оскільки реалізація прав позивачів має, інші механізми: звернення до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, встановлення факту прийняття спадщини, продовження строку прийняття спадщини (у разі відкриття спадщини до 01 січня 2004 року), про визначення додаткового строку для прийняття спадщини, про встановлення факту постійного проживання спадкоємця разом із спадкодавцем щодо правовідносин, які виникли після набрання чинності ЦК.

Неправильність застосування судом першої інстанції ч.1,2 ст. 213, ч. 1 ст. 214 ЦПК України, ч. 1 ст. 15, ч,1 ст. 16 ЦК України, полягає у тому, що доказами наявними у матеріалах справи підтверджується те, що між ОСОБА_4 (далі - Позивач) та ОСОБА_2 і ОСОБА_5 (далі - Відповідачі) відсутній спір шодо права власності Позивача на квартиру АДРЕСА_2, а саме Відповідачі жодним чином не порушують, не визнають та/або не оспорюють право власності Позивача на згадану квартиру.

Позивач прийняв спадщину померлого спадкодавця ОСОБА_6, до складу якої

входить квартира АДРЕСА_3, у відповідності до ст.1269 ЦК України.

Згідно з повідомленням Першої Івано-Франкївської державної нотаріальної контори № 3252/02-14/2 від 17.09.2014 р., відповідно до поданих заяв про прийняття спадщини спадкоємцями майна померлого боржника ОСОБА_6. є його дружина, ОСОБА_4 та дочка ОСОБА_7.

Однак, Позивач не зміг отримати свідоцтво про право власності на квартиру АДРЕСА_2, оскільки державний виконавець, в рамках виконавчого провадження щодо примусового виконання вироку Івано-Франківського міського суду від 08.І2.2008р., наклав арешт на згадану квартиру.

Відповідно до вироку Івано-Франківського міського суду від 08.12.2008 р. та ухвали Апеляційного суду Івано-Франківської області від 06.05.2009 р. з ОСОБА_6 (спадкодавець) на користь ОСОБА_5 (відповідач-1) стягнуто 115 000 грн. матеріальної шкоди та 20 000 грн. моральної шкоди.

В силу п.4.15 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 р. № 296/5 видача свідоцтва про право на спадщину на майно, яке підлягає реєстрації, проводиться нотаріусом, після подання правовстановлюючих документів щодо належності цього майна спадкодавцеві та перевірки відсутності заборони або арешту цього майна.

Слід зазначити, що згідно з ч. 5 ст. 1268 ЦК України незалежно від часу прийняття, спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.

Зважаючи на те, що Позивач та її дочка ОСОБА_7 прийняли спадщину померлого ОСОБА_7 І Л., внаслідок чого така спадщина, включаючи квартиру АДРЕСА_2, належить Позивачу та її дочці ОСОБА_7 1. з часу відкриття спадщини.

Відповідачі не прийняли спадщину померлого ОСОБА_6, а отже не можуть вважатися такими що порушують, оспорюють чи не визнають право власності Позивача та/або інших спадкоємців на квартиру АДРЕСА_2.

Суд першої інстанції прийшов до висновку, що пояснення відповідачки та представника відповідача1 про те, що перешкодою у визнанні права власності на прийняту позивачкою та її неповнолітньою дитиною спадщину є невиконання зобов'язання спадкодавця, не можуть вважатися обґрунтованими, оскільки в разі наявності невиконаних зобов'язань це може .бути підставою для заявлення вимог кредиторів спадкодавця до спадкоємців для їх задоволення за рахунок спадкової маси, а не для усунення спадкоємців від спадщини. Такий висновок суду не відповідає обставинам справи, оскільки суд вважає, що Відповідачі, в зв'язку з невиконанням Позивачем та її неповнолітньою дочкою зобов'язань спадкодавця ОСОБА_6, претендують на право власності на квартиру № 5 в будинку№ 29 по вул. Залізнична в м. Івано-Франківську.

Однак, Відповідачі не заявляли жодних претензій щодо права власності Позивача та інших спадкоємців померлого ОСОБА_6 на квартиру АДРЕСА_4 в м. .Івано-Франківську, а вимагають від спадкоємців майна ОСОБА_6 1. Л. виконання зобов'язання покладеного на нього відповідно до вироку Івано-Франківського міського суду від 08.12.2008 р. та ухвали Апеляційного суду Івано-Франківської області від 06.05.2009 року, згідно яких з ОСОБА_6 (спадкодавець) на користь ОСОБА_5 (відповідач-2). стягнуто 115 000 грн. матеріальної шкоди та 20 000 грн. моральної шкоди, в порядку передбаченому чинним законодавством.

Так, в межах строку, встановленого ч.1 ст. 1281 ЦК України ОСОБА_5 І,, 17.08.2013 року подав до Першої Івано-Франківської державної нотаріальної контори претензію на суму 145 000 грн. до спадкоємців майна померлого ОСОБА_6

А тому з врахуванням положень ст. 1282 ЦК України спадкоємці боржника за умови прийняття спадщини є боржниками перед кредитором у межах вартості майна одержаного у спадщину.

Отже, Позивач та її дочка ОСОБА_7 є правонаступниками померлого боржника ОСОБА_6, в тому числі зобов'язання щодо відшкодування ОСОБА_5 115 000 грн, матеріальної шкоди та 20 000 грн. моральної шкоди, а всього разом в сумі 135 000 грн., які підлягають примусовому стягненню відповідно до виконання вироку Івано-Франківського міського суду від 08.12.2008 р., в межах рухомого та нерухомого майна, одержаного ними у спадщину, в тому числі межах вартості квартири АДРЕСА_5.

Таким чином, вимога Відповідача-1 щодо виконання Позивачем та її дочкою ОСОБА_7 згаданого вище зобов'язання ніяк не порушує, не оспорює та/або не визнає право власності Позивача на квартиру АДРЕСА_6.

Відповідно до витягу з державного реєстру правочинів №2174160 та реєстру речових прав № 11505310 право власності на спірну квартиру зареєстровано на спадкодавця в цілому.

В ст. ст. 60, 61 ЦК України встановлено набуття майна в спільну сумісну власність у разі придбання майна під час перебування в шлюбі та в інтересах сім'ї.

Перелік правових підстав набуття майна в особисту приватну власність дружини, чоловіка передбачено в ст. 57 СК України.

Так, в п. 3 ч. 1 ст. 57 СК України передбачено, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Отже відповідно до цивільного і сімейного законодавства України спадкодавець мав право укласти договір від власного імені та виключно на власну користь. Такі дії він вчинив у зв`язку із укладенням 16/03/2006 р. договору купівлі-продажу, в якому зазначено, що з моменту державної реєстрації речових прав за цим договором власником в цілому об`єкту договору є ОСОБА_6 З моменту укладення договору, під час життя спадкодавця і до моменту звернення позивачки до суду позивачка не оскаржила дії спадкодавця, не оспорювала договору купівлі-продажу, не доводила обставини наявності у неї права спільної власності, хоча на той момент існувало правове регулювання, відповідно до якого спадкодавець міг набути майно в особисту, а не у спільну власність. Отже під час життя спадкодавця позивачка не висловлювала претензій щодо прав власності на спірне майно.

Відповідно до ст. 213 ЦК України зміст правочину може бути витлумачений стороною (сторонами). Так, в договорі спадкодавець, який був його стороною вказав, що він є одноосібним набувачем прав за договором, а також не вказав, що він придбав квартиру в інтересах сім`ї, що набувачем прав за ним є позивачка.

Так само відповідачка надала суду пояснення про те, що спадкодавець придбав спірну квартиру за власні, належні йому грошові кошти.

Відповідно до п. 2 ст. 59 ЦК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Так, в п. 2 ст. 218 ЦК України вказано, що заперечення однією із сторін факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами. Рішення суду не може грунтуватися на свідченнях свідків. Отже встановлення змісту правочину здійснюється із його тексту, а не з пояснень сторін або свідків.

Крім цього, відповідно до ст. 3 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" державна реєстрація прав є обов'язковою.

Отже право власності на нерухому річ може бути підтверджено виключно доказом про реєстрацію відповідного права, а не поясненням особи, безпосередньо зацікавленої в результаті даного спору.

Судом також враховано, що відповідно ст. 3 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" права на нерухоме майно та їх обтяження, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації.

Відповідно до п. 2 ст. 57 ЦПК України пояснення сторін оцінюються судом поряд з іншими доказами.

Вказаних доводів відповідачки позивачка та її представник не спростували. Доказів державної реєстрації прав на спірне майно за позивачкою суду не надано.

При цьому в позові вказано та підтверджено представником позивача в судовому засіданні ту обставину, що спадкоємцем частки спадкодавця є неповнолітня дитина спадкодавця, яка прийняла спадщину фактичним прийняттям.

Відповідно до п. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Таким чином пояснення позивачки є взаємно суперечливим, одні її доводи в позові виключають інші.

Відповідно до п. 4 ст. 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Однак, саме на припущенні того, що договір купівлі-продажу укладено за спільні грошові кошти і в інтересах сім`ї обґрунтовано позов в частині набуття позивачкою 1/2 в праві власності на спірну квартиру.

Відповідно до п. 3 ст. 60 ЦПК України доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Тому саме на позивачку покладено обов`язок доказування обставини придбання спадкодавцем спірної квартири за спільні грошові кошти і в інтересах сім`ї, а також державної реєстрації відповідних прав за позивачкою, оскільки відповідно до п. 1 ст. 210 ЦК України правочин, який підлягає державній реєстрації є вчиненим з моменту його державної реєстрації.

В п. 1 ст. 182 ЦК України вказано, що право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації.

Відповідно до висновку Верховного Суду України, за результатами розгляду заяв про перегляд судового рішення з підстави, передбаченої п. 1 ч. 1 ст. 355 Цивільного процесуального кодексу України, які відповідно до ст. 360-7 ЦПК України є обов`язковими до врахування в даному спорі належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільністю участі подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи зазначену вище норму права та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, а й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Вказаних обставин позивачка перед судом не довела, а тому з урахуванням положення ст.ст. 10, 60, 131 ЦПК України, саме з цих підстав судом не встановлено набуття спірного майна у спільну сумісну власність позивачки та спадкодавця.

Вказаний висновок суду також підтверджується положенням п. 1. ст. 64 ЦК України, відповідно до якого дружина та чоловік мають право на укладення між собою усіх договорів, які не заборонені законом, як щодо майна, що є їхньою особистою приватною власністю, так і щодо майна, яке є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Отже у разі визнання спадкодавцем прав позивачки на спірне майно, вони повинні були зазначити це в договорі купівлі-продажу, за яким спадкодавець придбав майно або в договорі між собою.

Відповідно до п. 1 ст. 1261 ЦК України в першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

Відповідно до п. 1 ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.

Так, відповідачі були спадкоємцями першої черги, однак не подали заяв про прийняття спадщини у встановлений законом строк, не звертались із заявами про визначення додаткового строку для прийняття спадщини, а тому не реалізували своє право на спадщину і вважаються такою, що не прийняли спадщину.

В п. 3 ст. 1268 ЦК України вказано, що спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.

Відповідно до п. 4 ст. 1268 ЦК України малолітня, неповнолітня, недієздатна особа, а також особа, цивільна дієздатність якої обмежена, вважаються такими, що прийняли спадщину, крім випадків, встановлених частинами другою - четвертою статті 1273 цього Кодексу.

В п. 5 ст. 1268 ЦК України зазначено, що незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.

Позивачка та її неповнолітня дитина є спадкоємцями першої черги. спірної спадщини спадкодавця. Отже вони отримали право на прийняття спадщини в рівних частках.

Оскільки позивачка та неповнолітня дитина спадкодавця спільно проживали зі спадкодавцем на момент відкриття спадщини, то вони є такими, що прийняли спадщину, яка складається з рівних часток в праві.

Однак позивачка звернулась до суду з позовом про визнання за нею права власності на спірну квартиру в цілому. В такий спосіб позивачка фактично заперечила право своєї неповнолітньої дитини на спадщину спадкодавця і одночасно це призвело би до позбавлення дитини права власності на житло.

Відповідно до ст. 41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Відповідно до ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Відповідно до ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла.

Відповідно до ст. 1 першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Неприпустимість порушення права особи на житло була констатована Європейським судом з прав людини від 16 травня 2013 року в справі "Максименко та Герасименко проти України" за заявою № 49317/07.

Відповідно до п. 3 ст. 319 ЦК України усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав.

Отже, позбавлення позивачем ОСОБА_4 права неповнолітньої дитини на спірну квартиру є незаконним та неприпустимим.

Відповідно до ст. 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності; батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.

Відповідно до п. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

В свою чергу відповідно до п. 1 ст. 13 ЦК України цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства.

В п. 2 ст. 13 ЦК України зазначено, що при здійсненні своїх прав особа зобов'язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах (п. 3 ст. 13 ЦК України).

В п. 6 ст. 13 ЦК України у разі недодержання особою при здійсненні своїх прав вимог, які встановлені частинами другою - п'ятою цієї статті, суд може зобов'язати її припинити зловживання своїми правами, а також застосувати інші наслідки, встановлені законом.

Відповідно до п. 3 ст. 16 ЦК України суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу особи в разі порушення нею положень частин другої - п'ятої статті 13 цього Кодексу.

Отже за позивачкою може бути визнано право власності на 1/2 частки, яку успадкувала вона, але не може бути додатково визнано право на 1/2 частки на спірну квартиру, яка належить неповнолітній дитині позивачки.

Інші доводи апеляційної скарги, пояснення сторін та їх представників і надані ними докази не спростовують зазначених в рішенні висновків суду першої інстанції.

Розглянувши справу в межах заявлених позовів та доводів апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку про скасування рішення суду першої інстанції в частині визнання за ОСОБА_4 право на ? частки в праві власності на квартиру АДРЕСА_5 з ухваленням в цій частині нового рішення про відмову у задоволенні первісного позову. В іншій частині рішення суду першої інстанції слід залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 307, 309, 313, 314, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,-

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_8 - задовольнити.

Рішення Івано-Франківського міського суду від 09 лютого 2015 року в частині визнання за ОСОБА_4 право на ? частки в праві власності на квартиру АДРЕСА_5 скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення.

У задоволенні позову ОСОБА_4 до ОСОБА_5, ОСОБА_2 про визнання права власності на квартиру АДРЕСА_5 відмовити.

В іншій частині рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржене в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий Я.Ю. Ковалюк

Судді: Я.Д. Горблянський

ОСОБА_9