Справа №639/2945/15-ц
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 червня 2015 року Жовтневий районний суд м. Харкова

в складі: головуючого судді Труханович В.В.

за участю секретаря Антохіної О.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Харкові цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Євролізинг Холдінг» про захист прав споживача, визнання договору та угоди до нього недійсними, стягнення матеріальної та моральної шкоди,

ВСТАНОВИВ:

Представник позивача адвокат ОСОБА_2, який діє в інтересах ОСОБА_1, звернувся до Жовтневого районного суду м. Харкова з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Євролізинг Холдінг» про захист прав споживача, визнання договору та угоди до нього недійсними, стягнення матеріальної та моральної шкоди, в якому просив суд ухвалити рішення на підставі якого: 1) визнати недійсними з моменту укладання Договір №000001 фінансового лізингу від 04.11.2014 року та Угоду №1 до договору №000001 фінансового лізингу, укладені між ТОВ «Євролізинг Холдінг» та ОСОБА_1; 2) стягнути з відповідача на користь ОСОБА_1 на відшкодування матеріальних збитків та моральної шкоди грошові кошти в розмірі 103 713,23 грн., а саме: матеріальні збитки у подвійному розмірі 52 250 грн., матеріальні збитки у вигляді упущеної вигоди у розмірі 21 193,23 грн., витрати на правову допомогу у розмірі 10 000 грн., моральну шкоду у розмірі 20 000 грн.

В обґрунтування своїх позовних вимог позивач посилається на те, що04.11.2014 року між ТОВ «Євролізинг Холдінг», як лізингодавцем, та ОСОБА_1, як лізингоодержувачем, було укладено договір №000001 фінансового лізингу на придбання трактору МТЗ-892. В цей же день, 04.11.2014 року, між сторонами було укладено Угоду №1 до вказаного договору про надання інформаційних та консультативних послуг. На підставі вищевказаного ОСОБА_3 та Угоди, ОСОБА_1 сплатив на рахунок ТОВ «Євролізинг Холдінг» грошові кошти у розмірі 26000 грн. за надання інформаційно-консультативних, консультативно-роз'яснювальних та довідкових послуг з питань виконання умов ОСОБА_3 №000001 фінансового лізингу від 04.11.2014 року.

Представник позивача вважає, що Договір №000001 фінансового лізингу від 04.11.2014 року та Угода № 1 від 04.11.2014 року про надання інформаційних та консультативних послуг до вказаного ОСОБА_3 № 000001 фінансового лізингу вчинені відповідачем шляхом нечесної підприємницької практики шляхом введення позивача в оману ненаданням та наданням у нечіткий, незрозумілий та двозначний спосіб інформації, необхідної для здійснення позивачем свідомого вибору, що стосується основних характеристик предмету лізингу, способу розрахунку ціни, статусу відповідача та наявності у нього ліцензії на здійснення фінансового лізингу, у зв'язку з чим вказані Договір та Угода, на підставі ч. б ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів», підлягають визнанню судом недійсними з моменту їх укладання.

Також вважає, що до договору №000001 фінансового лізингу від 04.11.2014 року та до угоди №1 від 04.11.2014 року про надання інформаційних та консультативних послуг до відповідачем включені умови, які є несправедливими, оскільки вони суперечать принципу добросовісності, а їх наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду позивача як споживача, у зв'язку з чим умови п. 4.3.5, 5.4, 8.15, 12.11ОСОБА_3 та п. 1.1, 1.2, 2.1, 3.1, 6.3, 6.4, 6.5 Угоди, на підставі ч. 7 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», повинні бути визнані судом недійсними з моменту їх укладання.

При цьому позивач зазначає, що Угода №1 від 04.11.2014 року про надання інформаційних та консультативних послуг, у тому числі і п. 1.1. Угоди, взагалі не містить інформацію та реквізити ОСОБА_3 фінансового лізингу та Додатків до нього, виконання яких Відповідач зобов'язався роз'яснити позивачу, а позивач повинен був оплатити, у зв'язку з чим надання послуги за вказаною Угодою відповідач обумовив на власний розсуд.

На думку представника позивача вказаними діями відповідач ввів ОСОБА_1 в оману шляхом замовчування найменування продавця предмету лізингу, фактичної наявності предмета лізингу у цього продавця, дати виготовлення предмета лізингу, специфікації, року випуску, кольору та походження предмета лізингу, тобто його детальних особливостей, тобто в ОСОБА_3 відсутні основні характеристики та індивідуальні ознаки предмета лізингу.

Надання у нечіткий, незрозумілий та двозначний спосіб вищевказаної інформації, необхідної позивачу для здійснення свідомого вибору, викладеної у вищевказаних умовах ОСОБА_3, ввели Позивача в оману щодо ціни та способу розрахунку ціни предмета лізингу.

Враховуючи, що після укладання 04.11.2014 року з відповідачем ОСОБА_3 №000001 фінансового лізингу та Угоди №1 до нього Позивачу стало очевидним, що умови вказаного ОСОБА_3 фінансового лізингу не будуть та не можуть бути виконані з вини відповідача, оскільки останній не має статусу фінансової установи, та не має ліцензії на здійснення діяльності з надання фінансових послуг, тобто не має права надавати фінансові послуги з фінансового лізингу, у зв'язку з чим фактично не може виконати умови п. 1.1, та інші умови ОСОБА_3 фінансового лізингу.

У зв'язку з вищевикладеним представник позивача вважає, що ОСОБА_1 завдано матеріальні збитки та моральну шкоду на загальну суму 103 713,23 грн., з яких: матеріальні збитки у подвійному розмірі 52 250 грн., матеріальні збитки у вигляді упущеної вигоди у розмірі 21 193,23 грн., витрати на правову допомогу у розмірі 10 000 грн., моральну шкоду у розмірі 20 000 грн.

В обґрунтування вимог щодо упущеної вимоги представником позивача зазначено, що позивач маючи при собі грошові кошти у розмірі 26 000 грн. станом на 04.11.2014 року мав можливість придбати у банку 2 007,11 доларів США, а станом на 30.03.2014 року лише 1 105,77 доларів США, що на 901,24 долара США менше, ніж він міг би придбати станом на 04.11.2014 року. 901,24 долара США станом на 30.03.2014 року становить 21 193,23 грн., що і є упущеною вигодою.

В обґрунтування вимог про відшкодування моральної шкоди зазначено, що через введення позивача в оману, були принижені його честь, гідність, престиж, та ділова репутація, а також позивач пережив моральні переживання у зв'язку з обманом з боку відповідача, та порушенням його прав, як споживача.

Враховуючи наведене, представник позивача і був змушений звернутися до суду з даним позовом.

06 травня 2015 року представником відповідача було надано суду письмові заперечення, в яких представник просив суд відмовити в задоволенні позову.

В обґрунтування заперечень проти позову зазначено, що відповідно до положень Угоди ОСОБА_1 отримав консультативні послуги та сплатив за них 26 000 грн. Спірна угода укладена з дотриманням загальних засад цивільного законодавства, та відповідач мав необхідний обсяг цивільної дієздатності для її вчинення.

Щодо відшкодування матеріальної шкоди, моральної шкоди, та матеріальної шкоди у вигляді упущеної вигоди представник відповідача заперечував з підстав відсутності доказів наявності шкоди внаслідок вчинення правочину під впливом обману, також зазначено, що між діями ТОВ «Євролізинг Холдінг» та наслідками відсутній причинний зв'язок.

Представник позивачаадвокат ОСОБА_2, який діє на підставі договору від 10.12.2014 року, в судовому засіданні заявлений позов підтримав, просив суд його задовольнити.

Представник відповідача ОСОБА_4, яка діє на підставі довіреності від 05.05.2015 року, в судовому засіданні проти задоволення позову заперечувала, просила суд відмовити в його задоволенні. В подальшому в судовому засіданні були також присутні представники відповідача ОСОБА_5 та ОСОБА_6, які вищезазначений позов не визнали .

Суд, вислухавши пояснення представників сторін та дослідивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, виходячи з наступного.

В судовому засіданні було встановлено, що 04 листопада 2014 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Євролізинг Холдінг», в особі представника ОСОБА_7, яка діє на підставі довіреності №1 від 04.11.2014 року (лізингодавець) та ОСОБА_1 (лізингоодержувач) було укладено Договір №000001 фінансового лізингу. (а.с. 29-43)

Даний договір підписаний представником ТОВ «Євролізинг Холдінг» ОСОБА_7, та ОСОБА_1, та скріплений печаткою ТОВ «Євролізинг Холдінг».

Відповідно до п. 1.1 вказаного договору, лізингодавець зобовязується придбати та передати на умовах фінансового лізингу у користування майно (предмет лізингу визначений у п. 3.1 цього договору), а лізингоодержувач зобовязується прийняти предмет лізингу та сплачувати платежі та інші платежі згідно з умовами цього договору.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про фінансовий лізинг», фінансовий лізинг (далі - лізинг) - це вид цивільно-правових відносин, що виникають із договору фінансового лізингу.

За договором фінансового лізингу (далі - договір лізингу) лізингодавець зобов'язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувач на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі).

Відносини, що виникають у зв'язку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями Цивільного кодексу України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, поставку з урахуванням особливостей, що встановлюються цим Законом. (ст. 2 Закону України «Про фінансовий лізинг»)

Згідно п. 3.1 договору фінансового лізингу, предметом лізингу є трактор МТЗ-892.

Додатком №3 до договору фінансового лізингу визначено специфікацію предмета лізингу, та зазначено в його якості: марка трактор МТЗ, модель 892, кількість 1, ціна 260 000,00 грн. (а.с. 43)

Відповідно до ст. 3 вказаного вище Закону, предметом договору лізингу (далі - предмет лізингу) може бути неспоживна річ, визначена індивідуальними ознаками та віднесена відповідно до законодавства до основних фондів.

Умовами договору фінансового лізингу також передбачено, що складові лізингових платежів, їх суми та дати платежів, визначені у Графіку лізингових платежів у Додатках №1, 2 до цього договору, які є його невідємною частиною. (п. 8.1 договору)

До складу лізингових платежів включаються: 1) Перший лізинговий платіж, який складається з комісійної винагороди за організаційні заходи, авансу ціни предмета лізингу, комісійної винагороди за передачу предмета лізингу; 2) Періодичний авансовий платіж, 3) Другий авансовий платіж, який складається з періодичних лізингових платежів. (п. 8.2 договору)

Усі поточні авансові та лізингові платежі (в тому числі періодичні лізингові платежі) по даному ОСОБА_3 сплачуються лізингоодержувачем рівними частинами з 1-го по 10-е число поточного місяця, що вказується в Додатках №1,2. (п. 8.5 договору)

Згідно Додатку №1 (Графік сплати першого лізингового платежу), вартість предмета лізингу становить 260 000 грн., сума виплат 130 000 грн., щомісячний платіж 10 833,33 грн., комісія за організацію 26 000 грн., комісія за передачу 7 800 грн. (а.с. 41)

Суми зазначені у Додатку №1 відповідно до п. 2.1. договору є Авансовим платежем сумою, яка відшкодовує частину вартості предмета лізингу, в розмірі вказаному в Додатку №1, сплачена лізингоодержувачем на рахунок лізингодавця до дати передачі предмета лізингу.

Додатком №2 (Графік сплати другого лізингового платежу) передбачено, що вартість предмета лізингу становить 260 000 грн., сума виплат 130 000 грн., викупна вартість 3 900 грн., відсоткова ставка 12,00%, комісія 5,00%, період лізингу 60 місяців, щомісячний платіж 3 230,83 грн.

Відповідно до ст. 16 Закону України «Про фінансовий лізинг», сплата лізингових платежів здійснюється в порядку, встановленому договором.

Лізингові платежі можуть включати: а) суму, яка відшкодовує частину вартості предмета лізингу; б) платіж як винагороду лізингодавцю за отримане у лізинг майно; в) компенсацію відсотків за кредитом; г) інші витрати лізингодавця, що безпосередньо пов'язані з виконанням договору лізингу.

Пунктом 5.1 договору фінансового лізингу передбачено, що предмет лізингу передається в користування лізингоодержувач протягом строку, який становить не більше 90 робочих днів з моменту сплати лізингоодержувачем на рахунок лізингодавця Авансового платежу та Комісії за передачу предмета лізингу.

Також, 04 листопада 2014 року між ОСОБА_1 та ТОВ «Євролізинг Холдінг» було укладено Угоду №1 про надання інформаційних та консультаційних послуг до ОСОБА_3 №000001 фінансового лізингу. (а.с. 46)

Відповідно до п. 1.1 вказаної угоди, замовник доручає, а виконавець приймає на себе зобовязання надати замовнику інформаційно-консультаційні, консультаційно-розяснювальні, довідкові послуги з питань виконання замовником та виконавцем умов ОСОБА_3 та Додатків до нього.

Замовник сплачує одноразово на користь виконавця Одноразовий платіж у сумі 26 000 грн., 10% від вартості товару, яка визначена у Додатку №1 до ОСОБА_3 та сплачується шляхом перерахування вказаної суми у гривні на розрахунковий рахунок виконавця в момент підписання сторонами даної угоди. (п. 2.1 Угоди)

Так, 04.11.2014 року позивачем було сплачено 26 000 грн. в якості сплати витрат за Угодою №1 до договору фінансового лізингу №000001 від 04.11.2014 року. (а.с. 44)

Представник позивача в судовому засіданні вказував, що Договір №000001 фінансового лізингу від 04.11.2014 року та Угода № 1 від 04.11.2014 року про надання інформаційних та консультативних послуг до вказаного ОСОБА_3 № 000001 фінансового лізингу вчинені відповідачем шляхом нечесної підприємницької практики, через ненадання та надання у нечіткий, незрозумілий та двозначний спосіб інформації, необхідної для здійснення позивачем свідомого вибору, що стосується основних характеристик предмету лізингу, способу розрахунку ціни, статусу відповідача та наявності у нього ліцензії на здійснення фінансового лізингу, чим вели позивача в оману, у зв'язку з чим Договір №000001 фінансового лізингу від 04.11.2014 року та Угода № 1 від 04.11.2014 року мають бути визнані судом недійсними.

Суд погоджується з такою позицією представника позивача, у зв'язку з чим зазначає наступне.

Відповідно до ст. 2 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» (№2664-III), цей Закон регулює відносини, що виникають між учасниками ринків фінансових послуг під час здійснення операцій з надання фінансових послуг.

Відповідно до п.5 ч.1 ст. 4 вказаного Закону, фінансовий лізинг вважається фінансовою послугою.

Фінансова послуга - операції з фінансовими активами, що здійснюються в інтересах третіх осіб за власний рахунок чи за рахунок цих осіб, а у випадках, передбачених законодавством, - і за рахунок залучених від інших осіб фінансових активів, з метою отримання прибутку або збереження реальної вартості фінансових активів. (п.5 ч.1 ст. 1 Закону №2664-III)

Фінансові послуги надаються фінансовими установами, а також, якщо це прямо передбачено законом, фізичними особами - підприємцями. (ч.1 ст. 5 Закону №2664-III)

Фінансовою установою є - юридична особа, яка відповідно до закону надає одну чи декілька фінансових послуг, а також інші послуги (операції), пов'язані з наданням фінансових послуг, у випадках, прямо визначених законом, та внесена до відповідного реєстру в установленому законом порядку. До фінансових установ належать банки, кредитні спілки, ломбарди, лізингові компанії, довірчі товариства, страхові компанії, установи накопичувального пенсійного забезпечення, інвестиційні фонди і компанії та інші юридичні особи, виключним видом діяльності яких є надання фінансових послуг, а у випадках, прямо визначених законом, - інші послуги (операції), пов'язані з наданням фінансових послуг. Не є фінансовими установами (не мають статусу фінансової установи) незалежні фінансові посередники, що надають послуги з видачі фінансових гарантій в порядку та на умовах, визначених Митним кодексом України. (п. 1 ч. 1 ст. 1 Закону №2664-III)

Тобто, чинним законодавством чітко передбачено, що послуги з фінансового лізингу можуть надаватися тільки юридичною особою, що має статус фінансової установи.

Частиною 1, 2 ст. 7 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» передбачено, що юридична особа, яка має намір надавати фінансові послуги, зобов'язана звернутися до відповідного органу державного регулювання ринків фінансових послуг протягом тридцяти календарних днів з дати державної реєстрації для включення її до державного реєстру фінансових установ.

У разі якщо відповідно до закону надання певних фінансових послуг потребує ліцензування, фінансова установа має право на здійснення таких послуг лише після отримання відповідних ліцензій.

Згідно п. 3 ч.1 ст. 9 Закону України «Про ліцензування певних видів господарської діяльності», відповідно до спеціальних законів господарська діяльність із надання фінансових послуг підлягає ліцензуванню.

Господарською діяльністю в розумінні вказаного Закону є будь-яка діяльність, у тому числі підприємницька, юридичних осіб, а також фізичних осіб - підприємців, пов'язана з виробництвом (виготовленням) продукції, торгівлею, наданням послуг, виконанням робіт.

Органом, що здійснює видачу ліцензій для здійснення фінансовими установами діяльності з надання будь-яких фінансових послуг, що передбачають пряме або опосередковане залучення фінансових активів від фізичних осіб є Національна комісія, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг. (п.4 ч.1 ст. 34 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг»)

Здійснення діяльності з надання будь-яких фінансових послуг, дозволяється тільки після отримання відповідної ліцензії. (ч. 2 ст. 34 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг»)

З огляду на положення зазначених вимог чинного законодавства України суд вважає, що послуги з фінансового лізингу ТОВ «Євролізинг Холдінг» мало право здійснювати лише за умови набуття статусу фінансової установи, та отримання відповідних ліцензій.

В судовому засіданні було встановлено, що станом на 29.01.2015 року інформація про ТОВ «Євролізинг Холдінг» до Державного реєстру фінансових установ та Реєстру осіб, які не є фінансовими установами, але мають право надавати окремі фінансові послуги, що веде Нацкомфінпослуг, не виносилась. Товариству статусу фінансової установи не набувало, ліцензії на здійснення діяльності з надання фінансових послуг не отримувало. (а.с. 26)

Отже, станом на 04.11.2014 року, дату укладання між ТОВ «Євролізинг Холдінг» та ОСОБА_1 договору фінансового лізингу, відповідач не мав статусу фінансової установи, не мав ліцензії на здійснення діяльності з надання фінансових послуг, а тому суд приходить до висновку, що відповідач не мав права на здійснення діяльності з надання будь-яких фінансових послуг.

Така можливість виникла у ТОВ «Євролізинг Холдінг» лише з 18.02.2015 року, дати взяття на облік товариства як юридичної особи, яка може систематично надавати фінансову послугу з фінансового лізингу. (а.с. 27-28, 76)

У зв'язку з цим, суд приходить довисновку, що відсутність у відповідача статусу фінансової установи та ліцензії на здійснення діяльності з надання послуг фінансового лізингу робило неможливим виконання умов договору фінансового лізингу з боку ТОВ «Євролізинг Холдінг».

Правочин юридичної особи, вчинений нею без відповідного дозволу (ліцензії), може бути визнаний судом недійсним. (ч. 1 ст. 227 ЦК України)

Згідно приписів ст. 230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Частина 1 ст. 229 ЦК України встановлює, що істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до п. 19 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009 №9, відповідно до статей 229 - 233 ЦК (435-15) правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним.

Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК (435-15), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення.

Пунктом 20 цієї ж постанови передбачено, що правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Норми статті 230 ЦК (435-15) не застосовуються щодо односторонніх правочинів.

Представник відповідача в судовому засіданні пояснила суду, що між сторонами склалися правовідносини на підставі ст. 806 ЦК України, та ТОВ «Євролізинг Холдінг» мали право на укладання з позивачем договору фінансового лізингу, при цьому вказуючи, що товариство не мало права здійснювати фінансову діяльність.

Також представник пояснила суду, що визнає Договір фінансового лізингу №000001 від 04.11.2014 року недійсним, оскільки ТОВ «Євролізинг Холдінг» не мало відповідної ліцензії, а позивачу були надані послуги тільки по Угоді №1 до ОСОБА_3 фінансового лізингу №000001 від 04.11.2014 року.

Таким чином, в даному випадку має місце умиснезамовчування представником ТОВ «Євролізинг Холдінг» ОСОБА_7 відсутності у товариства статусу фінансової установи та відсутності ліцензії на здійснення діяльності з надання послуг фінансового лізингу, у зв'язку з чим остання ввела позивача ОСОБА_1 в оману щодо прав ТОВ «Євролізинг Холдінг» на укладання договору фінансового лізингу.

Зазначені обставини є істотними, оскільки якби ОСОБА_1 володів цією інформацією, то не вступив у правовідносини з відповідачем ТОВ «Євролізинг Холдінг».

Крім того, як зазначалось у рішенні вище, предметом договору лізингу може бути неспоживна річ, визначена індивідуальними ознаками та віднесена відповідно до законодавства до основних фондів.

Відповідно до ст. 184 ЦК України річ є визначеною індивідуальними ознаками, якщо вона наділена тільки їй властивими ознаками, що вирізняють її з-поміж інших однорідних речей, індивідуалізуючи її. Речі, визначені індивідуальними ознаками, є незамінними.

Таким чином, у даному випадку у суду відсутні підстави вважати, що предмет лізингу трактор МТЗ-892 є індивідуально визначеною річчю, оскільки в договорі відсутні ознаки, які можуть бути властиві тільки йому, зокрема рік випуску, колір, номер кузова, шасі, та інше, що є порушенням вимог чинного законодавства.

Статтею 19 Закону України «Про захист прав споживачів» встановлено, що нечесна підприємницька практика забороняється.

Якщо підприємницька практика спонукає або може спонукати споживача дати згоду на здійснення правочину, на який в іншому випадку він не погодився б, така практика вводить в оману стосовно, зокрема, основних характеристик продукції, таких як: її наявність, переваги, небезпека, склад, методи використання, гарантійне обслуговування, метод і дата виготовлення або надання, поставка, кількість, специфікація, географічне або інше походження, очікувані результати споживання чи результати та основні характеристики тестів або перевірок товару;

Підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору.

Частиною 6 даної статті передбачено, що правочини, здійснені з використанням нечесної підприємницької практики, є недійсними.

Суд зазначає, що Угода №1 до ОСОБА_3 фінансового лізингу є похідною від ОСОБА_3 фінансового лізингу №000001 від 04.11.2014 року та її чинність безпосередньо повязана з чинністю ОСОБА_3. Угода №1 до ОСОБА_3 фінансового лізингу не була б укладена ОСОБА_1 без укладання ОСОБА_3 фінансового лізингу.

За таких обставин Договір фінансового лізингу №000001 від 04.11.2014 року та Угода №1 надання інформаційних та консультаційних послуг до ОСОБА_3 №000001 фінансового лізингу мають бути визнані судом недійсними з моменту їх вчинення.

При цьому суд не вбачаєнеобхідності у визнанні недійсними окремих положень ОСОБА_3 фінансового лізингу №000001 та Угоди №1, оскільки судом визнано Договір та Угоду недійсними в повному обсязі, як такі що вчиненні внаслідок обману з використанням нечесної підприємницької практики.

Оскільки в судовому засіданні було встановлено, що ТОВ «Євролізинг Холдінг» було застосовано обман під час укладання ОСОБА_3 фінансового лізингу №000001 з ОСОБА_1, то відповідач має відшкодувати останньому збитки у подвійному розмірі.

Відповідно до ч.2 ст. 230 ЦК України, сторона, яка застосувала обман, зобов'язана відшкодувати другій стороні збитки у подвійному розмірі та моральну шкоду, що завдані у зв'язку з вчиненням цього правочину.

З квитанції №1296 від 04.11.2014 року вбачається, що позивачем було сплачено 26 000 грн. в якості витрат за Угодою №1 до ОСОБА_3 фінансового лізингу №000001, та за здійснення цієї операції було сплачено 260 грн. комісії за переказ готівки. (а.с. 44-45)

Таким чином, розмір збитків, завданих позивачу становить 26 260 грн., що у подвійному розміру становить 52 520 грн., які і підлягають стягненню з відповідача на користь ОСОБА_1

З приводу вимогу позивача про відшкодування шкоди у вигляді упущеної вигоди, тосуд не знаходить підстав для їх задоволення, та зазначає наступне.

Відповідно до ч.1,2 ст. 22 ЦК України, особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

Збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

При вирішенні питання про завдання збитків, суд виходить з того, чи могли такі збитки бути реально понесені ОСОБА_8 та чи вживав позивач заходів щодо їх уникнення.

Пред'явлення вимоги про відшкодування неодержаних доходів (упущеної вигоди) покладає на позивача обов'язок довести, що ці доходи (вигода) не є абстрактними, а дійсно були б ним отримані.

Позивач повинен довести також, що він міг і повинен був отримати визначені доходи, і тільки неправомірні дії відповідача стали єдиною і достатньою причиною, яка позбавила його можливості отримати прибуток.

Проте, в судовому засіданні не було встановлено, що позивач за звичайних обставин міг би реально одержати 901,34 долара США, що за його підрахунком станом на 30.03.2014 року становило 21 193,23 грн., якби його право не було порушене.

Вимоги позивача про стягнення упущеної вигоди базуються на розрахунку можливого прибутку у разі валютно-обмінних операцій. Такі розрахунки є теоретичними, побудовані на можливих очікуваннях отримання певного доходу та не підтверджені відповідними документами.

Отже, в порушення вимог ст. 10,60 ЦПК України, представником позивача в судовому засіданні не було доведено факту завдання збитків у вигляді упущеної вигоди ОСОБА_1

Позивач також просив суд стягнути з відповідача на його користь моральну шкоду у розмірі 20 000 грн.

Відповідно до ст. 22 Закону України «Про захист прав споживачів», захист прав споживачів, передбачених законодавством, здійснюється судом.

При задоволенні вимог споживача суд одночасно вирішує питання щодо відшкодування моральної (немайнової) шкоди.

Частиною 2 ст. 227 ЦК України також передбачено обовязок сторони, яка застосувала обман, відшкодувати другій стороні моральну шкоду, що завдані у зв'язку з вчиненням цього правочину.

Але, суд не знаходить підстав для відшкодування моральної шкоди у звязку з наступним.

Відповідно до ч.1 ст. 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Згідно ч.2 ст. 23 ЦК України, моральна шкода може полягати у: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

В якості підстав для відшкодуванняморальної шкоди представник позивача посилається на приниження честі, гідності, престижу та ділової репутації позивача у звязку з його обманом з боку відповідача.

Відповідно до п.4 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» від 27.02.2009 №1, чинне законодавство не містить визначення понять гідності, честі чи ділової репутації, оскільки вони є морально-етичними категоріями й одночасно особистими немайновими правами, яким закон надає значення самостійних об'єктів судового захисту.

Зокрема, під гідністю слід розуміти визнання цінності кожної фізичної особи як унікальної біопсихосоціальної цінності, з честю пов'язується позитивна соціальна оцінка особи в очах оточуючих, яка ґрунтується на відповідності її діянь (поведінки) загальноприйнятим уявленням про добро і зло, а під діловою репутацією фізичної особи розуміється набута особою суспільна оцінка її ділових і професійних якостей при виконанні нею трудових, службових, громадських чи інших обов'язків. Під діловою репутацією юридичної особи, у тому числі підприємницьких товариств, фізичних осіб - підприємців, адвокатів, нотаріусів та інших осіб, розуміється оцінка їх підприємницької, громадської, професійної чи іншої діяльності, яку здійснює така особа як учасник суспільних відносин.

Згідно п. 3 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» №4 від 31.01.1995 р. під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Відповідно до абз. 2 п. 5 вказаної постанови, відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні.

Пунктом 15 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» від 27.02.2009 №1 визначено, що при розгляді справ про відшкодування шкоди внаслідок приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право.

Але, судомне було встановлено, що в даному випадку мало місце поширення інформації, що стосується позивача ОСОБА_1. та що така інформація порушує його особисті немайнові права, а тому юридичний склад правопорушення в даному випадку відсутній, у зв'язку з чим підстави для відшкодування моральної шкоди через приниженням честі, гідності, та ділової репутації позивача також відсутні.

Відповідно до вимог ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Вимоги представника позивача про стягнення з відповідача витрат на правовудопомогу суд вважає обґрунтованими, та такими, що підлягають задоволенню.

Судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. До витрат, пов'язаних з розглядом судової справи, зокрема належать витрати на правову допомогу. (ч. 1,2 ст. 79 ЦПК України)

Витратами на правову допомогу є витрати повязані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права. (ч.1 ст. 84 ЦПК України)

З матеріалів справи вбачається, що позивачем було сплачено 10 000 грн. за надання адвокатом ОСОБА_2 правової допомоги за договором про надання правової допомоги від 10.12.2014 року. (а.с. 57)

Відповідно до ч.1 ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.

За таких обставин, витирати на правову допомогу підлягають стягненню з відповідача на користь ОСОБА_1

Враховуючи наведене вище, позовні вимоги ОСОБА_1 підлягають частковому задоволенню.

У зв'язку з тим, що позивача ОСОБА_1 при подачі даного позову звільнено від сплати судового збору, то останній підлягає стягненню з відповідача на користь держави.

Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. (ч.1 ст. 88 ЦПК України)

Отже, розмір судового збору в даному випадку має становити 525,20 грн.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 5, 8, 10, 11, 15, 31, 57-60, 61, 79, 84, 88, 208, 209 ЦПК, ст. 22, 23, 184, 227, 229, 230, 1167 ЦК України, ст.. 1 ,3, 16 Закону України «Про фінансовий лізинг», ст. 1, 2, 4, 5, 7, 34 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», ст. 9 Закону України «Про ліцензування певних видів господарської діяльності», ст. 18, 19, 22 Закону України «Про захист прав споживачів», п. 19, 20 постанови Пленуму Верховного суду України № 9 від 06.11.2009 р. «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», п. 4, 15 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» від 27.02.2009 №1, п. 3, 5 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» №4 від 31.01.1995 р., суд

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Євролізинг Холдінг» про захист прав споживача, визнання договору та угоди до нього недійсними, стягнення матеріальної та моральної шкоди задовольнити частково.

Визнати недійсним з моменту укладання Договір фінансового лізингу №000001 від 04.11.2014 року, укладений між Товариством з обмеженою відповідальністю «Євролізинг Холдінг» та ОСОБА_1.

Визнати недійсною з моменту укладання Угоду про надання інформаційних та консультативних послуг від 04.11.2014 року до ОСОБА_3 фінансового лізингу №000001 від 04.11.2014 року, укладену між Товариством з обмеженою відповідальністю «Євролізинг Холдінг» та ОСОБА_1.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Євролізинг Холдінг» на користь ОСОБА_1 матеріальну шкоду у розмірі 52 520 грн. (пятдесят дві тисячі пятсот двадцять гривень).

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Євролізинг Холдінг» на користь ОСОБА_1 витрати на правову допомогу у розмірі 10 000 грн. (десять тисяч гривень).

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Євролізинг Холдінг» на користь держави судовий збір у розмірі 525,20 грн. (пятсот двадцять пять гривень 20 копійок).

У задоволенні іншої частини позову відмовити.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до апеляційного суду Харківської області через Жовтневий районний суд м. Харкова шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення, а особами, які не були присутні в судовому засіданні у той же строк з моменту одержання його копії.

Суддя В.В. Труханович