АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІВЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 червня 2015 року м. Чернівці

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Чернівецької області у складі:

головуючого Бреславського О. Г.

суддів: Заводян К.І.,Половінкіної Н.Ю.

секретар Давньої Я.А.

за участю: представника відповідача ОСОБА_1 ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання незаконним звільнення з роботи, поновлення на роботі, відшкодування заробітної плати за час вимушеного прогулу та за фактично виконану роботу, за апеляційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Путильського районного суду Чернівецької області від 28 листопада 2014 року,-

ВСТАНОВИЛА:

У червні 2014 року ОСОБА_3 звернулася до суду з зазначеним позовом.

Посилалася на те, що 27 грудня 2013 року між сторонами був укладений безстроковий трудовий договір. Згідно умов вказаного договору позивачка була прийнята на посаду касира торговельного залу магазину «Класік», який знаходиться в с. Усть-Путила Путильського району Чернівецької області на 0,5 ставки із заробітною платою в розмірі 745 гривень на місяць та тривалістю робочого часу по 4 години щоденно, крім вихідних в четвер та неділю. Усупереч вищевказаним умовам договору, ОСОБА_3 працювала з 9 до 21 години з перервою на 30 хвилин та отримувала заробітну плату в розмірі 745 гривень на місць.

Представником фірми «Класік» 30 квітня 2014 року позивачці в усній формі, було повідомлено про її звільнення та прийнято на займану нею посаду іншу особу.

Позивачкою 11 червня 2014 року на порозі власного будинку були знайдені два конверти з листами від 23 травня 2014 року та 29 травня 2014 року, якими вона була попереджена про майбутнє її звільнення за вчинені нею прогули. Пізніше нею був отриманий лист від 11 червня 2014 року, в якому її

№22ц-794/935/15 Головуючий у І інстанції Дідух Д.В.

Категорія 54 Доповідач Бреславський О.Г.

повідомлено про звільнення із займаної посади.

Зазначала, що вона не вчиняла прогулів, оскільки, у звязку з відсутністю у нею ключів, не могла потрапити до приміщення магазину, а також неможливістю виконання своїх обовязків, у звязку з прийняттям на її посаду іншого працівника.

ОСОБА_1, як роботодавцем, перед звільненням не було проведено жодної належної перевірки за правилами статті 149 КЗпП України.

Вважала, що її звільнення є незаконним, а роботодавцем порушено вимоги щодо оплати праці відповідно фактично виконаної роботи.

Просила визнати незаконним її звільнення фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 з посади касира торговельного залу магазину «Класік» в с. Усть-Путила Путильського району Чернівецької області на підставі п. 4 ст.40 КЗпП України за прогули.

Поновити її на займану посаду та відмінити рішення ОСОБА_5 міського центру зайнятості від 11 червня 2014 року про зняття з реєстрації безстрокового трудового договору №4 від 27 грудня 2013 року;

Зобовязати відповідача відшкодувати заробітну плату за весь час вимушеного прогулу з 30 квітня 2014 року і по день звернення до суду з позовною заявою.

Зобовязати ОСОБА_1 провести розрахунок за весь час роботи позивачки, здійснивши доплату за фактично відпрацьований час з розрахунку 11 годин 30 хвилин за кожний робочий день з урахуванням оплати за 4 години щоденно, починаючи з 27 грудня 2013 року і по день звернення до суду з позовом.

Рішенням Путильського районного суду Чернівецької області від 28 листопада 2014 року позов задоволено частково.

Визнано незаконним звільнення підприємцем ОСОБА_1 ОСОБА_3 з роботи на підставі п.4 ст.40 КЗпП України та поновлено позивачку на посаді касира магазину в с. Усть-Путила Путильського району Чернівецької області.

Стягнуто з відповідача на користь ОСОБА_3 середній заробіток за період вимушеного прогулу з 5 травня 2014 року по 28 листопада 2014 року в сумі 5625 гривень.

У решті позовних вимог відмовлено.

У апеляційній скарзі ОСОБА_1 оскаржує рішення Путильського районного суду Чернівецької області від 28 листопада 2014 року в частині визнання незаконним звільнення ОСОБА_3 на підставі п. 4 ст. 40 КЗпП України та поновлення на посаді касира торгівельного залу магазину с. Усть-Путила Путильського району, Чернівецької області, стягнення з відповідача ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 середнього заробітку за період вимушеного прогулу з 5 травня 2014 року по 28 листопада 2014 року в сумі 5625 грн. У частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 щодо зобовязання ОСОБА_1 здійснити розрахунок за відпрацьований кожен день з розрахунку 11 год.30 хв. рішення не оскаржується.

Просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

Посилається на те, що суд першої інстанції допустив порушення норм матеріального та процесуального права.

Заслухавши доповідача, пояснення осіб, які беруть участь у розгляді справи, обговоривши доводи скарги та перевіривши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити, виходячи з наступного.

Справа в апеляційному порядку переглядається повторно згідно ухвали Вищого спеціалізованого суду України від 29 квітня 2015 року, якою згідно касаційної скарги ОСОБА_1, рішення апеляційного суду Чернівецької області від 04 лютого 2015 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до апеляційного суду Чернівецької області.

Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції виходив з того, що при розірванні трудового договору фізична особа-підприємець ОСОБА_1 допустила грубі порушення трудового законодавства, що передбачає порядок звільнення осіб за прогул.

Підставою для розірвання трудового договору з ОСОБА_3 є акти про відсутність позивачки на робочому місці від 5, 6, 23 травня 2014 року, складені ОСОБА_1 Роботодавцем не було проведено ніякої перевірки по даному факту, не були взяті пояснення позивачки про причини її невиходу на роботу та відсутня доповідна записка завідуючої магазином про вищевказані факти.

Вказані акти повинні бути підписані комісією у складі не менше трьох осіб, що не було дотримано роботодавцем.

ОСОБА_6, який підписав акти від 5 та 6 травня 2014 року є заінтересованою особою, оскільки є менеджером фірми «Класік» та не допустив позивачку до роботи, повідомивши про її звільнення 30 квітня 2014 року.

У звязку з вищенаведеним акти про відсутність позивачки на роботі є неналежними доказами у справі.

При вирішенні питання про стягнення заробітної плати ОСОБА_3 у звязку із незаконним звільнення суд виходив з формули (937,50+937,5):60=31,25х24 робочих днів =750х7 місяців 12 днів =5625 гривень.

Позовна вимога про зобовязання ОСОБА_1 здійснити розрахунок за відпрацьований кожен день із розрахунку 11 годин 30 хвилин є безпідставною та не підтверджена належними доказами.

Однак з такими висновками суду першої інстанції повністю погодитись не можна.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, 27 грудня 2013 року між ОСОБА_1 (фізичною особою, яка використовує найману працю, повязану з наданням послуг) Чернівецька область, Путильський район, вулиця Центральна,19 та ОСОБА_3 був укладений безстроковий трудовий договір. Згідно умов вказаного договору позивачка була прийнята на посаду касира торговельного залу на 0,5 ставки із заробітною платою в розмірі 745 гривень на місяць та тривалістю робочого часу по 4 години щоденно, крім вихідних в четвер та неділю (а.с.8).

З договору найму (оренди) нежитлового приміщення укладеного 12 червня 2013 року вбачається, що орендар ОСОБА_1 прийняла від орендодавця ОСОБА_7, у строкове платне користування для здійснення підприємницької діяльності, нежитлове приміщення магазину, загальною площею 38 кв.м, що знаходиться за адресою Путильський район, вулиця Центральна,19 (а.с.208-211).

З інформації виконавчого комітету Усть-Путильської сільської ради від 23 червня 2014 року, вбачається, що власником магазину «Класік» в с. Усть-Путила Путильського району Чернівецької області є ОСОБА_8 (а.с.12).

Згідно з актом від 5 травня 2014 року, який підписаний ОСОБА_1 та ОСОБА_6, 5 травня 2014 року з 9 год.30 хвилин у торговому залі магазину за адресою вулиця Центральна, 19 в с. Усть-Путила Путильського району Чернівецька області, касир торговельного залу ОСОБА_3 була відсутня на робочому місці протягом дня з невідомих причин (а.с.34).

ОСОБА_1М 23 травня 2014 року та 29 травня 2014 року були направлені ОСОБА_3 листи, в яких зазначено, що вона з 5 травня 2014 року не виходить на роботу та запропоновано останній зявитися в ОСОБА_5 міський центр зайнятості для зняття з реєстрації договору та запису про трудову діяльність у трудовій книжці та попереджено про можливість звільнення за статтею 40 КЗпП України (а.с.71). Вказані листи були отримані ОСОБА_3 відповідно 26 травня 2014 року та 30 травня 2014 року, що підтверджується повідомленнями про вручення поштового відправлення від 23 травня 2014 року №010 та від 29 травня 2014 року №994 (а.с.73,76).

ОСОБА_5 міського центру зайнятості від 12 червня 2014 року №25-13/3477 ОСОБА_3 була повідомлена про розірвання трудового договору, укладеного між сторонами з 5 травня 2014 року на підставі пункту 4 статті 40 КЗпП України та зняття його з реєстрації 11 червня 2014 року (а.с.78).

З довідки про доходи від 6 травня 2014 року вбачається, що ОСОБА_3 була нарахована заробітна плата протягом січня та лютого 2014 року в сумі 931 гривні 25 копійок та березня і квітня в сумі 937 гривень 50 копійок (а.с.91).

З табелю фактично відпрацьованих днів ПП ОСОБА_1 за травень 2014 року вбачається, що ОСОБА_3 з 5 травня 2014 року була відсутня на робочому місці (а.с.38).

Відповідно до пунктів 8, 9 Порядку реєстрації трудового договору між працівником і фізичною особою, яка використовує найману працю, затвердженого наказом Міністерства праці та соціальної політики України, 08 червня 2001 року, № 260 у разі закінчення строку трудового договору або припинення його дії достроково в трудовому договорі фізична особа робить запис про підстави його припинення з посиланням на відповідні статті Кодексу законів про працю України, про що сторони сповіщають центр зайнятості, який зареєстрував трудовий договір.

Відповідальна особа центру зайнятості протягом трьох робочих днів знімає трудовий договір з реєстрації, про що робить відповідний запис у книзі реєстрації трудових договорів.

Згідно з п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом, зокрема, у випадку прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин.

Для встановлення факту прогулу, тобто факту відсутності особи на робочому місці більше трьох годин протягом робочого дня без поважних причин, суду необхідно з'ясувати поважність причини такої відсутності.

Поважними причинами визнаються такі причини, що виключають вину працівника.

За змістом ст. 148 КЗпП України дисциплінарне стягнення застосовується власником або уповноваженим ним органом безпосередньо за виявленням проступку, але не пізніше одного місяця з дня його виявлення, не рахуючи часу звільнення працівника від роботи у зв'язку з тимчасовою непрацездатністю або перебування його у відпустці.

Аналіз положень ст. 148 КЗпП України свідчить про те, що нею передбачено обчислення місячного строку для застосування стягнення не з дня виявлення факту (дії, бездіяльності), а саме проступку. Виявлення проступку означає не тільки виявлення факту (дії), але і встановлення чи є сам по собі такий факт проступком.

У пункті 24 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» від 6 листопада 1992 року № 9 при розгляді позовів про поновлення на роботі осіб, звільнених за п.4 ст.40 КЗпП України, суди повинні виходити з того, що передбаченим цією нормою закону прогулом визнається відсутність працівника на роботі як протягом усього робочого дня, так і більше трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого дня без поважних причин (наприклад, у зв'язку з поміщенням до медвитверезника, самовільне використання без погодження з власником або уповноваженим ним органом днів відгулів, чергової відпустки, залишення роботи до закінчення строку трудового договору чи строку, який працівник зобов'язаний пропрацювати за призначенням після закінчення вищого чи середнього спеціального учбового закладу).

Як вбачається з матеріалів справи, відповідачем ОСОБА_1 були складені акти про відсутність ОСОБА_3 на робочому місці, зокрема 05, 06 та 23 травня 2014 року, що свідчить про те. що вчинений позивачем прогул мав триваючий характер.

Крім того, як вбачаться з інформації виконавчого комітету Усть-Путильської сільської ради від 23 червня 2014 року, власником магазину «Класік» в с. Усть-Путила Путильського району Чернівецької області є ОСОБА_8В (а.с.12).

З трудового договору укладеного ОСОБА_1 з ОСОБА_3, договору оренди нежитлового приміщення від 12.06.2013 вбачається, що остання була прийнята касиром торгівельного залу магазину за адресою вулиця Центральна, 19 в с. Усть-Путила Путильського району Чернівецька області.

Разом з тим, у позовній заяві позивач просила визнати незаконним її звільнення з посади касира торговельного залу магазину «Класік» в с. Усть-Путила Путильського району Чернівецької області фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 на підставі п. 4 ст.40 КЗпП України за прогули та поновити її на займану посаду, хоча ОСОБА_3 в трудових відносинах з ОСОБА_8, який є власником вказаного магазину «Класік» не перебувала.

Ухвалюючи рішення у справі в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_3, суд першої інстанції неповно встановив, обставини, які мають значення для справи, допустив порушення норм матеріального та процесуального права.

Згідно статті 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

Частиною 1 статті 58 ЦПК України встановлено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Колегія суддів вважає помилковим висновок суду першої інстанції про те, що акти від 5, 6 травня 2014 року, складені ОСОБА_1 разом з іншими особами є не належними доказами у справі.

Як вбачається із змісту вказаних актів, вони містять інформацію щодо предмета доказування, а саме факту відсутності касира торговельного залу ОСОБА_3 у вказані дні на робочому місці.

Помилковим є також висновок суду першої інстанції про те, що акти не відповідають вимогам діючого законодавства, оскільки не підписані членами комісії в складі трьох осіб. Діюче законодавство не визначає такий порядок складання актів про відсутність працівника на робочому місці.

Безпідставним є також посилання суду першої інстанції на відсутність доповідної записки завідуючої магазином про відсутність ОСОБА_3 на робочому місці.

З матеріалів справи вбачається, що такої посадової особи в магазині де працювала позивачка, станом на травень 2014 року не було.

Суд першої інстанції не врахував, що відповідачка ОСОБА_3 сама визнає та не заперечує того факту, що вона після 30 квітня 2014 року не працювала. При цьому позивачка пояснювала свою відсутність на робочому місці поважною причиною.

Факт відсутності позивачки на роботі 5, 6 та 23 травня 2014 року підтверджується також табелем фактично відпрацьованих днів за травень 2014 року.

У матеріалах справи, крім показань самої позивачки, відсутні належні та допустимі докази, які б підтверджували поважність причин відсутності позивачки на робочому місці, а саме те, що її не допускали до виконання нею трудових обовязків в травні 2014 року.

Показання ОСОБА_3 про те, що її не допускали до роботи спростовують показаннями свідків.

Суд першої інстанції, оцінюючи покази свідка ОСОБА_6, зазначив в рішенні про те, що вважає його заінтересованою особою.

При цьому суд в порушення вимог ст. 212 ЦПК України не вказав в чому полягає заінтересованість ОСОБА_6 та на підставі яких даних суд прийшов до такого висновку.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_3 була звільнена з роботи з 5 травня 2014 року за прогул, який вона вчинила 5 травня 2014 року.

Вказаний факт стверджується змістом трудового договору від 27 грудня 2013 року, який був укладений між сторонами.

Дисциплінарний поступок , а саме прогул, який Гаврилюк вчинила 5 травня 2014 року, був виявлений безпосередньо відповідачкою в цей же день, що підтверджується відповідним актом (а.с. 34).

Рішення про звільнення позивачки з роботи за порушення трудової дисципліни відповідачка ОСОБА_1 прийняла 11 червня 2014 року шляхом внесення запису в трудовий договір, який був укладений між сторонами 27 грудня 2013 року. (а.с. 69).

ОСОБА_1 також надала в ОСОБА_5 центр зайнятості відповідні документи про звільнення ОСОБА_3 з роботи згідно вимог пункту 9 Порядку реєстрації трудового договору між працівником і фізичною особою, яка використовує найману працю, затвердженого наказом Міністерства праці та соціальної політики України, 08 червня 2001 року, № 260.

На підставі поданих документів ОСОБА_5 центр зайнятості 11 червня 2014 року, тобто на протязі трьох робочих днів, зняв вищевказаний трудовий договір з реєстрації.

Вказані обставини підтверджуються також змістом листів ОСОБА_1 від 29 травня та 11 червня 2014 року, листа ОСОБА_5 міського центру зайнятості від 27 серпня 2014 року (а.с. 13, 18, 68).

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку, що ОСОБА_1 обґрунтовано відповідно до приписів ч. 1 ст. 148 КЗпП України наклала на ОСОБА_3 дисциплінарне стягнення у вигляді звільнення з роботи.

За таких обставин рішення суду першої інстанції в частині поновлення позивачки на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу слід скасувати, ухваливши рішення про відмову в задоволенні позову в цій частині.

У решті рішення суду слід залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307, 309 ЦПК України, колегія суддів,

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити.

Рішення Путильського районного суду Чернівецької області від 28 листопада 2014 року в частині визнання незаконним звільнення ОСОБА_3 з роботи підприємцем ОСОБА_1 на підставі п. 4 ст. 40 КЗпП України та поновлення на роботі у підприємця ОСОБА_1 на посаді касира торгівельного залу магазину с. Усть-Путила Путильського району Чернівецької області, стягнення з відповідача ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 середній заробіток за період вимушеного прогулу з 05 травня 2014 року по 28 листопада 2014 року в сумі 5625 грн., скасувати, відмовивши у задоволенні позову в цій частині.

У решті рішення залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення, проте воно може бути оскаржено до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий

Судді: