Номер провадження: 22-ц/785/5289/15
Головуючий у першій інстанції Кравчук Т. С.
Доповідач Доценко Л. І.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22.06.2015 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Одеської області в складі:

головуючого - Доценко Л.І.,

суддів - Заїкіна А.П., Кварталової А.М.,

за участю секретаря - Томашевської К.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 за участю третьої особи приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Симонової О.Ю. про визнання недійсним договору дарування садового будинку, за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 22 квітня 2015 року,

ВСТАНОВИЛА :

В грудні 2007 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 за участю третьої особи приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Симонової О.Ю. про визнання недійсним договору дарування садового будинкуна підставі ст.55 та ст.57 ЦК України ( в ред. 1963року), посилаючись на те, що 27.04.2001 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Симоновою О.Ю. було посвідчено договір дарування, за яким він, позивач, подарував, а ОСОБА_3 прийняла в дар садовий будинок з належними до нього будівлями та спорудами, що знаходиться в АДРЕСА_1, садового товариства «Морське» і складається в цілому з одного ракушнякового садового будинку під літ.«А», загальною площею 52,1 кв.м. та належних до нього будівель та споруд - сараю під літ.«Г», борної під літ.«Е», душу під літ.«Д», огородження №1-3, мощення -1, розташованих на земельній ділянці площею 328 кв.м.

Позивач обгрунтовує свої вимоги тим, що договір дарування був укладений ним в момент, коли в силу хворобливого стану він не міг розуміти значення своїх дій, не виявляв своєї справжньої волі і не усвідомлював про правові наслідки своїх дій. Крім того, договір дарування був укладений ним внаслідок збігу важких обставин і на вкрай невигідних для нього, позивача, умовах. Позивач зазначив, що протягом тривалого часу, що передував складенню угоди, він страждав важкими хронічними захворюваннями, які супроводжувалися тимчасовими розладами психічної свідомості на фоні перенесеної закритої черепно-мозкової травми і струсу мозку. Так у 1993 році він проходив стаціонарне лікування й обстеження в Одеській міській клінічній лікарні №3 з діагнозом хронічний церебральний арахноідіт у стадії нестійкої ремісії з диєнцефальними проявами і після проведеного лікування був виписаний під нагляд невропатолога за місцем проживання; в 1996 році був госпіталізований у нейротравматологічне відділення Одеської міської клінічної лікарні №11 і був виписаний під нагляд невропатолога за місцем проживання; у 2000 році був госпіталізований в Одеську

міську клінічну лікарню №3, пройшовши курс стаціонарного лікування, знову виписаний під спостереження дільничного терапевта, кардіолога і невропатолога. У червні 2001 року йому, позивачу, у зв'язку зі стійкою втратою працездатності була встановлена інвалідність 2-ї групи.

Позивач вважає, що ОСОБА_3, яка є його донькою, скориставшись його, позивача, хворобливим станом, при якому він тимчасово не міг у повному обсязі розуміти значення своїх дій і їх наслідків, оформила договір дарування садового будинку в садовому товаристві «Морський», що був йому особисто подарований у 1998 році ОСОБА_5 Позивач зазначає, що після нотаріального посвідчення договору дарування, який відноситься до категорії реальних угод, відповідачка фактично не виконала умови дарування, оскільки майно у своє користування та володіння не прийняла, так як він, позивач, з 1998 року постійно проживає в садовому будинку, у ньому знаходиться його майно, особисті речі, він виконує господарські роботи на земельній ділянці, доглядає за домашніми тваринами й при цьому особисто сплачує членські внески в садове товариство «Морське» й особисто несе витрати по оплаті за електроенергію і водопостачання в садовому будинку.

Позивач стверджує, що усі ці роки він вважав себе єдиним власником садового будинку і навіть не припускав, що в 2001 році він здійснив відчуження цього будинку - подарував його донці, з якою взаємовідносини були далекі від добрих і між ними завжди були непорозуміння і відчуження, що приводило до сварок. Лише у листопаді 2007 року під час чергової сварки з донькою з її слів стало відомо, що в квітні 2001 року він, позивач, подарував спірний садовий будинок ОСОБА_3 і після цього вона, відповідачка, заявила йому про необхідність звільнити будинок та повідомила його про те, що хоче цей будинок продати стороннім людям.

У судовому засіданні позивач та його представник позов підтримали.

Відповідачка ОСОБА_3 позов не визнала, просила суд відмовити у його задоволенні.

Третя особа - приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Симонова О.Ю. до суду не з'явилася.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 22 квітня 2015 року у задоволені позову ОСОБА_2 відмовлено.

Рішення суду оскаржує ОСОБА_2

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить рішення суду скасувати і ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити у повному обсязі, посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права.

Заслухавши суддю-доповідача, доводи апеляційної скарги, заперечення на неї, перевіривши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково.

Відмовляючи у задоволенні позову про визнання договору дарування на підставі одразу двох статтей: ст.55 та ст.57 ЦК України суд виходив з того, що вони є взаємовиключними, на підставі ст.55 ЦК України ( в ред. 1963року), суд першої інстанції виходив з того, що висновок експертизи викладений в акті комісійної стаціонарної комплексної судової психолого- психіатричної експертизи № 114 від 19.08.2014року не відповідає фактичним даним, а його обгрунтованість не узгоджується з матеріалами справи у зв;язку з чим позов є безпідставний, а також позивач пропустив строк позовної давності для звернення до суду з позовом .

Однак повністю погодитись з таким висновком суду першої інстанції не можна, оскільки висновки суду не відповідають обставинам справи, суд не правильно застосував норми матеріального закону.

Колегія суддів вважає, що вказані порушення призвели до неправильного вирішення справи, тому суд апеляційної інстанції на підставі п.п.3,4 ч.1 ст.309 ЦПК України рішення суду першої інстанції скасовує, ухвалює нове із наступних підстав.

Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що 27.04.2001 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Симоновою О.Ю. за номером реєстрі

№2631 посвідчено договір дарування, за умовами якого ОСОБА_2 подарував, а ОСОБА_3 прийняла в дар садовий будинок з належними до нього будівлями та спорудами, що знаходиться в АДРЕСА_1, садівничого товариства «Морське», і складається в цілому з одного ракушнякового садового будинку під літ.«А», загальною площею 52,1 кв.м. та належних до нього будівель та споруд - сараю під літ.«Г», уборної під літ.«Е», душу під літ.«Д», огородження №1-3, мощення -1, розташованих на земельній ділянці площею 328 кв.м.

Право власності на ОСОБА_3 було зареєстровано 22.06.2001 року в КП «ОМБТІ та РОН» під №285 сир 43 в книзі №8с.

Відповідно до ч.1 ст.55 ЦК України (в редакції 1963 року) угода, укладена громадянином, хоч і дієздатним, але який в момент її укладення перебував у такому стані, коли він не міг розуміти значення своїх дій або керувати ними, може бути визнана судом недійсною за позовом цього громадянина.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України у п.16 постанови від 6 листопада 2009 року №9 «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними» правила цієї статті поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо). Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд відповідно до статті 145 ЦПК зобов'язаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї зі сторін.

Згідно акту комісійної стаціонарної комплексної судової психолого-психіатричної експертизи №114, складеного 19 серпня 2014 року Комунальною установою «Одеський обласний медичний центр психічного здоров'я» на виконання ухвали суду про призначення експертизи, зроблено висновок, що ОСОБА_2 «на момент укладення ним договору дарування - 27 квітня 2001 року страждав хронічним хворобливим психічним розладом: «Органічним аффективним розладом, у вигляді вираженого депресивного і іпохондричного синдромів, із змінами особистості по органічному типу», що відповідало діагностичним критеріям рубрики F06,8 по МКБ 10-го перегляду. При цьому ступінь вираженості психічних розладів, зниження волі і критичних функцій в період часу, що досліджувався, була така, що абсолютно позбавляла його здібності розуміти фактичне значення своїх дій і керувати ними, передбачити їх можливі соціальні та особисті наслідки на момент укладення ним договору дарування - 27 квітня 2001 року.»

Таким чином встановлено, що правочин вчинений ОСОБА_2 27.04.2001року, перебуваючи у стані коли він не розумів значення своїх дій і не міг керувати ними , не відображає справжньої волі ОСОБА_2 на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов;яків. Тому колегія суддів прийшла до висновку, що у відповідності до вимог ч.1 ст.55 ЦК України ( в ред. 1963року) даний правочин повинен бути визнаний недійсним.

Колегія суддів вважає помилковим посилання суду першої інстанції на те, що він критично відноситься до зробленого висновку в акті експертизи з тих підстав, що висновок про психічне захворювання ОСОБА_2 фактично був зроблений на підставі його суб;єктивних пояснень, що він не звертався до медичних закладів за психіатричною допомогою, і критично відноситься до записів лікарів в амбулаторній картці хворого ОСОБА_2 з ООППД від 29.12.2000року.

Порядок призначення та проведення експертизи визначається Законом України « Про судову експертизу» , Інструкцією про призначення та проведення судових експертиз та експертних досліджень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України № 53/5 від 8 жовтня 1998року.

Колегія суддів вважає, що акт № 114 комісійної стаціонарної комплексної судової психолого- психіатричної експертизи від 19 серпня 2014року зроблений у відповідності до вимог Закону України « Про судову експертизу» не на одних суб;єктивних поясненнях

ОСОБА_2, що також має значення для встановлення його стану здоров;я, а також на медичних документах із ГКБ № 3, ГБК № 11, ООПНД, показах свідків, які були допиті в судовому засіданні.

Відповідно до ч.2 ст.150ЦПК України якщо висновок експерта буде визнано необгрунтованим або таким, що суперечить іншим матеріалам справи або викликає сумніви в його правильності, судом може бути призначена повторна експертиза , яка доручається іншому експертові ( експертам).

Згідно з п. 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 1997року № 8 « Про судову експертизу в кримінальних і цивільних справах» повторна експертиза призначається, коли є сумніви у правильності висновку експерта, пов;язані з його недостатньою обгрунтованістю чи з тим, що він суперечить іншим матеріалам справи, а також за наявності істотного порушення процесуальних норм, які регламентують порядок призначення і проведення експертизи.

Колегія суддів вважає, що якщо акт комісійної стаціонарної комплексної судової психолого- психіатричної експертизи № 114 викликав у суду першої інстанції сумніви то у суду першої інстанції була можливість призначити повторну експертизу для уникнення цих сумнівів.

Разом з тим у колегії суддів акт комісійної стаціонарної комплексної судової психолого- психіатричної експертизи № 114 сумнівів не викликає. Відповіді на питання викладені експертами повно, чітко, ясно. Висновок експертів не суперечить іншим матеріалам справи.

Суд першої інстанції безпідставно посилався на нотаріально засвідчену копію індивідуальної карти амбулаторного хворого з Одеського обласного психоневрологічного диспансеру як на неналежний та недопустимий доказ, оскільки дії нотаріуса протиправними або неправомірними визнані не були, судового рішення, яким було встановлено, що нотаріус діяла в порушення Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України суду не надано.

Суд першої інстанції критично відносився до висновку зробленому в акті № 114 так як і до укладання договору дарування і після ОСОБА_2 вів соціально активний образ життя, вчиняв юридично значимі дії, зокрема: здійснював приватизацію земельної ділянки по АДРЕСА_2, укладав договори на обслуговування контейнерів з ТОВ « Промтоварний ринок» в 2000 році та в 2002році, отримав в 2002 році водійські права.

Колегія суддів вважає дані висновки суду першої інстанції помилковими , оскільки вони не стосуються дати коли ОСОБА_2 не міг розуміти значення своїх дій та керувати ними, а саме 27.04.2001року - коли укладався договір дарування. Відповідач посилається на те, що ОСОБА_2 вів соцільно активний образ життя в 2000році та в 2002році, однак в 2001 році ОСОБА_2 хворів, знаходився в лікарні та отримав 2 групу інвалідності.

Суд першої інстанції посилався на порушення ОСОБА_2 трирічного строку позовної давності для звернення до суду з позовом про визнання недійсним договору дарування від 27.04.2001 року, так як з матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_2 був членом правління садівничого товариства «Морське», в членстві якого перебувала і його донька ОСОБА_3 як власник спірного садового будинку; ОСОБА_2 одночасно з ОСОБА_3 здійснювали приватизацію протягом 2001-2002 років земельних ділянок у садівничому товаристві «Морське»: позивач земельної ділянки в АДРЕСА_2, а відповідачка - по АДРЕСА_1, у зв'язку з чим оформлення приватизаці здійснювалося одними спільними документами та приймалося одне відповідне рішення міської ради від 29.04.2002 року №184-XXIV, до переліку якого входили і ОСОБА_2, і ОСОБА_3, та видавалися в подальшому державні акти про право власності на земельні ділянки.

Колегія суддів вважає, що дані висновки суду першої інстанції є помилковими, оскільки в матеріалах справи відсутні докази того, що ОСОБА_2 приймав участь у роботі правління як член правління садового товариства « Морське», що він знав про те, що

ОСОБА_3 була членом кооперативу садівничого товариства « Морське» саме як власник спірного садового будинку, що він підписував документи, які б свідчили про те, що ОСОБА_2 знав, що ОСОБА_3 здійснила приватизацію саме спірного садового будинку, що він бачив перелік осіб по яким приймалось відповідне рішення міської ради від 29.04.2002року № 184-XXIV, а не отримав тільки державний акт який мав відношення до його земельної ділянки.

Статтею 257 ЦК України встановлено загальну позовну давність тривалістю у три роки.

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила ( частина перша статі 261 ЦК Україна).

В позовній заяві позивач вказує на те коли він дізнався, що в квітні 2001році подарував відповідачці будинок, а саме в листопаді 2007році у ході сварки з донькою яка розповіла про договір. До цієї події позивач не знав та й не міг знати про порушенні свої права, про що свідчить акт № 114 від 19.08.2014року комісійної стаціонарної комплексної психолого- психіатричної експертизи, у якому зроблено висновок про абсолютну неспроможність ОСОБА_2 у момент підписання договору дарування розуміти значення своїх дій та керувати ними.

Таким чином, строк позовної давності для звернення до суду за захистом свого права ОСОБА_2 не пропустив, оскільки він починається з моменту коли ОСОБА_2 дізнався про порушене право, а саме с листопада 2007року.

Виходячи з викладеного, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позову про визнання договору дарування на підставі ст.55 ЦК України ( в ред. 1963року) недійсним підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про задоволення позову.

Оскільки ОСОБА_2 був стороною оспорюваного ним договору дарування садового будинку від 27 квітня 2001року, який визнано судом недійсним, це майно повинно бути повернуто власнику, тобто ОСОБА_2 в порядку застосування загальних наслідків, передбачених ч.2 ст.55 ЦК України ( в ред. 1963року).

Разом з тим колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що є взаємовиключними правові обґрунтування позивачем та його представником недійсності спірного договору дарування за двома різними нормами матеріального права: ст.57 ЦК України (в редакції 1963 року) та ст.55 ЦК України (в редакції 1963 року).

Враховуючи, що колегія суддів прийшла до висновку про наявність підстав для визнання договору дарування недійсним на підставі ст.55 ЦК України ( в ред. 1963року), то висновок суду першої інстанції про відсутність підстав для визнання недійсним договору дарування внаслідок збігу тяжких обставин і на вкрай невигідних для позивача умовах на підставі ст.57 ЦК України (в редакції 1963 року) є обгрунтованим.

Керуючись ст.ст. 307 ч.1 п.2, 309 ч.1п.п.3,4, 316, 319 ЦПК України, колегія суддів,

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 22 квітня 2015 року в частині відмови у задоволенні позову на підставі ст. 55 ЦК України ( в ред. 1963року) скасувати та ухвалити нове рішення.

Позов ОСОБА_2 задовольнити частково.

Визнати недійсним договір дарування садового будинку з належними до нього будівлями и спорудами, що знаходяться в АДРЕСА_1, укладений 27 квітня 2001року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Симоновою О.Ю. і зареєстрований у реєстрі за № 2631.

Повернути ОСОБА_2 садовий будинок з належними до нього будівлями і спорудами , що знаходяться в АДРЕСА_1.

Рішення суду набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржене до суду касаційної інстанції протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий Л.І. Доценко

Судді А.П. Заїкін

А.М. Кварталова