Справа №628/2291/14-ц
Провадження№2/628/20/15
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 червня 2015 року Куп'янський міськрайонний суд Харківської області

у складі: головуючого - судді Цендра Н.В.

при секретарі - Кравцовій В.М.,

за участю адвоката ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Куп'янську цивільну справу за позовом публічного акціонерного товариства КБ «ПриватБанк», представник позивача: ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 про звернення стягнення, та зустрічну позовну заяву ОСОБА_4 до ПАТ ОСОБА_6 банк «Приватбанк», третя особа ОСОБА_5, ОСОБА_3 про визнання умови кредитного договору недійсною, зобовязання здійснити перерахунок боргу за кредитним договором, суд, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач ПАТ КБ «Приватбанк» звернувся до суду з вищевказаним позовом, протягом розгляду справи неодноразово уточнював позовні вимоги, з урахуванням уточнень від 24 квітня 2015 року просив у суду, в рахунок погашення заборгованості в сумі 579 371,81 грн., звернути стягнення на предмет іпотеки - житловий будинок загальною площею 55,00 кв.м, розташований за адресою: Харківська область, м. Куп'янськ, вул. Московська, буд. №4 шляхом продажу вказаного предмету іпотеки позивачем з укладанням від імені відповідача договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою-покупцем, з отриманням витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, з реєстрацією правочину купівлі-продажу предмету іпотеки у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, з отриманням дублікатів правовстановлюючих документів на нерухомість у відповідних установах, підприємствах, організаціях незалежно від форм власності та підпорядкування, з можливістю здійснення банком всіх передбачених нормативно-правовими актами держави дій, необхідних для продажу предмету іпотеки, а також про виселення відповідача та інших осіб, які зареєстровані та/або проживають у житловому будинку, що є предметом іпотеки.

На обґрунтування своїх позовних вимог посилався на те, що 20 травня 2008 року, відповідач ОСОБА_4 уклала договір кредиту №HAR0GK01270056 з ЗАТ КБ «ПриватБанк», за яким відповідачу було надано кредит у розмірі 79202,88 грн. зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 20,04 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення 19 травня 2028 року, за яким позичальник зобов'язався щомісячно в період сплати надавати банку грошові кошти (щомісячний платіж) для погашення заборгованості за кредитом, яка складається із заборгованості за кредитом, відсотками, комісію та інших витрат.

В забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором банком з відповідачем 20 травня 2008 року було укладено договір іпотеки № HAR0GK01270056, відповідно до якого відповідач надала в іпотеку належне їй на праві власності нерухоме майно - будинок загальною площею 55,00 кв. м, розташований за адресою: Харківська область, м. Куп'янськ, вул. Московська, буд. №4, вартістю 108 575 гривень та яким передбачено, що у випадку порушення відповідачем зобов'язань за кредитним договором та не виконання боржником основного зобов'язання, іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки у вигляді житлового будинку.

В порушення умов кредитного договору відповідач зобов'язання по поверненню кредиту, сплаті відсотків, комісій за користування кредитними коштами належним чином не виконала, в зв'язку з чим станом на 20 люте 2015 року утворилася заборгованість за кредитом в сумі 579 371 грн. 18 коп., з яких 83 941 гривень 24 копійок - заборгованість за кредитом, 112 854,61 грн. - заборгованість по процентам за користування кредитом, 25 746,77 грн. - заборгованість по комісії за користування кредитом, 329 001,91 грн. - пеня за несвоєчасне виконання зобов'язань за договором, 250 гривень 00 копійок фіксована частина штрафу, 27577,28 грн. процентна складова штрафу. У звязку з чим, був змушений звернутися до суду з даним позовом для захисту своїх порушених прав.

ОСОБА_4 не погодившись з первісним позовом, 14.04.2015 р. звернулась до суду з зустрічною позовною заявою до ПАТ ОСОБА_6 банк «Приватбанк», 3-і особи ОСОБА_5, ОСОБА_3 про визнання умови кредитного договору недійсною, зобовязання здійснити перерахунок боргу, посилаючись на те, що 20 травня 2008 року було укладено договір кредиту №HAR0GK01270056, відповідно до якого ОСОБА_4 отримала кредит у сумі 79 202 гривень 88 копійок зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 20,04 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення 19 травня 2028 року. У лютому 2009 року процентна ставка за користування коштами була збільшена до 30%. Про це, як зазначає ОСОБА_4 їй нічого відомо не було, а отже вона вважає, що банк в порушення вимог Закону в односторонньому порядку підвищив відсоткову ставку, тобто змінив умови договору без письмового повідомлення споживача протягом 7 днів з дати зміни. ОСОБА_4 зазначає, що без такого повідомлення будь-яка зміна відсоткової ставки є недійсною. Тому просить визнати недійсними умови кредитного договору за п. 2.3.1 та п. 2.3, та зобовязати банк зробити перерахунок за кредитним договором з урахуванням відсоткової ставки 20,4% з лютого 2009 р.

04.06.2015 р. до суду надійшла заява від ПАТ КБ «ПриватБанк», та розрахунок заборгованості за договором №HAR0GK01270056 від 20.08.2008 р., укладеного між Приватбанком та ОСОБА_4 станом на 12.05.2015 р. ( т. 2 а.с. 75-84), з яких вбачається, що заборгованість по кредиту була перерахована згідно первісної процентної ставки в розмірі 20,04 %, у звязку з чим заборгованість по кредиту станом на 12.05.2015 р. склала 463 371,13 грн., яка складається з 83 941 гривень 24 копійок - заборгованість за кредитом, 75 017,19 грн. - заборгованість по процентам за користування кредитом, 18 473,13 грн. - заборгованість по комісії за користування кредитом, 263 635 грн. - пеня за несвоєчасне виконання зобов'язань за договором, 250 гривень 00 копійок фіксована частина штрафу, 22 053,39 грн. процентна складова штрафу.

В судовому засіданні, яке проводилося в режимі відеоконференції, представник позивача позовні вимоги підтримав в повному обсязі з підстав, що зазначені в позовній заяві, прохав у зв'язку з неналежним виконання боржником зобов'язань за кредитним договором звернути стягнення на предмет іпотеки, яким є належний на праві власності боржнику житловий будинок, а у зв'язку зі звернення стягнення на предмет іпотеки, вирішити питання і про виселення відповідачів, які проживають в спірному будинку. Заперечував проти задоволення зустрічної позовної заяви посилаючись на те, що відсоткова ставка була підвищена на підставі наказу від 05.01.2009 р. у звязку із змінами на світовому фінансовому ринку, що узгоджується з п.п. 2.3.1 кредитного договору, згідно з яким банк має право в односторонньому порядку збільшувати розмір процентної ставки, у звязку з чим вважав зустрічну позовну заяву не обґрунтованою.

Представник відповідачів в судовому засіданні позов не визнала та просила в позові відмовити посилаючись на те, що при укладенні кредитного договору відсоткова ставка за користування кредиту визначалася в розмірі 20,4%. Однак розрахунок боргу був зроблений виходячи з відсоткової ставки в 30%, хоча збільшення ставки відбулося без згоди платника кредиту, чим як вважає представник відповідача, порушена ст. 1056-1 ЦК України, та невірно зроблений розрахунок боргу за кредитним договором. Крім того зазначає, що в порушення ст. 35 ЗУ «Про іпотеку» позивачем не надсилалися попередження про усунення порушень. Також представник зазначив, що земля, яка знаходиться під будинком не приватизована, а тому не можна звернути стягнення на будинок.

ОСОБА_4 у судовому засіданні заперечувала проти задоволення первісного позову, посилаючись на те, що їй ніхто письмово не повідомляв про зміну відсоткової ставки. Про зміну відсоткової ставки вона дізналася коли прийшла сплачувати черговий платіж по кредиту, тоді в касі банку касир їй повідомила, що їй необхідно погашати черговий платіж у більшому розмірі у звязку зі зміною відсоткової ставки. Крім того повідомила, що перестала сплачувати кредит, оскільки у звязку зі зміною відсоткової ставки, кошти спочатку йшла на погашення процентів, а тільки потім на погашення тіла кредиту, і в неї не було таких коштів.

ОСОБА_5, ОСОБА_3 у судове засідання не зявилися, про час слухання справи були повідомлені належним чином.

Суд, заслухавши пояснення представника позивача, представника відповідачів, ОСОБА_4, дослідивши надані докази, встановив наступні факти та відповідні ним правовідносини.

Судом встановлено, що між ЗАТ КБ "Приватбанк", правонаступником якого є ПАТ КБ "Приватбанк" (а.с.34-36) та ОСОБА_4 20 травня 2008 року було укладено договір кредиту №HAR0GK01270056, відповідно до якого відповідач отримала кредит у сумі 79 202 гривень 88 копійок зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 20,04 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення 19 травня 2028 року (а.с. 22-26).

В забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором між ЗАТ КБ "Приватбанк", правонаступником якого є ПАТ КБ "Приватбанк", та ОСОБА_3 20 травня 2008 року було укладено нотаріально посвідчений приватним нотаріусом Куп'янського міського нотаріального округу за реєстровим №2446 договір іпотеки №HAR0GK01270056, (а.с.27-29), відповідно до якого відповідач надала в іпотеку належне їй на праві власності згідно нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу жилого будинку (а.с.30) - житловий будинок загальною площею 55,00 кв. м, розташований за адресою: Харківська область, м. Куп'янськ, вул. Московська, буд. №4, вартістю 108 575 гривень.

Договором іпотеки передбачено, що у випадку невиконання зобов'язань, передбачених кредитним договором, позивач як позикодавець та іпотекодержатель має право з метою задоволення своїх вимог по виконанню позичальником своїх зобов'язань за кредитним договором звернути стягнення на предмет іпотеки у вигляді житлового будинку, який належить боржнику на праві власності. Іпотека за цим договором згідно п. 27 договору підлягає державній реєстрації в порядку та строки, передбачені чинним законодавством, а реалізація предмету іпотеки здійснюється відповідно до умов цього договору та законодавства України, при цьому вартість предмету іпотеки за домовленістю сторін встановлюється у розмірі зазначеному в п.35.4 цього договору, тобто 108 575 гривень.

Позивачем як іпотекодержателем відповідно до вимог ч.2 ст.577 ЦК України та ст.4 Закону України "Про іпотеку" 10 грудня 2004 року була проведена реєстрація обтяжень нерухомого майна в Державному реєстрі іпотек за №1535707 (а.с.30-31).

Відповідно до положень ст.ст.10,11,60 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, при цьому доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, а кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог чи заперечень, крім випадків встановлених цим законом.

Згідно ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Статтею 526 ЦК України встановлено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України , інших актів цивільного законодавства , а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ст. 536 ЦК України за користування чужими грошовими коштами боржник зобов'язаний сплачувати проценти. Розмір процентів може встановлюватися договором. Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням (ст. 610 ЦК України).

Згідно із ст. 1050 ЦК України, якщо позичальник повинен повертати позику частинами, то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 ЦК України.

Судом було встановлено, що позивачем за первісним позовом виконано умови кредитного договору та передано позичальнику грошові кошти, а факт отримання грошових коштів не оспорювався відповідачем в процесі розгляду справи, але в порушення умов кредитного договору відповідач зобов'язання щодо своєчасності сплати коштів за кредитним договором, відповідно до встановленого сторонами графіка їх сплати, належним чином не виконувала, у зв'язку з чим згідно первісної процентної ставки в розмірі 20,04 %, заборгованість по кредиту станом на 12.05.2015 р. склала 463 371,13 грн., яка складається з 83 941 гривень 24 копійок - заборгованість за кредитом, 75 017,19 грн. - заборгованість по процентам за користування кредитом, 18 473,13 грн. - заборгованість по комісії за користування кредитом, 263 635 грн. - пеня за несвоєчасне виконання зобов'язань за договором, 250 гривень 00 копійок фіксована частина штрафу, 22 053,39 грн. процентна складова штрафу, що підтверджується розрахунком позивача про наявність заборгованості за кредитним договором.

Згідно з ст.ст. 33, 35 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.

У п.37 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішення спорів, що виникають із кредитних правовідносин» роз'яснено, що невиконання вимог частини першої статті 35 Закону України "Про іпотеку" про надіслання іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмової вимоги про усунення порушення зобов'язання не є перешкодою для реалізації права іпотекодержателя звернутись у будь-який час за захистом своїх порушених прав до суду (на відміну від інших способів звернення стягнення (частина третя статті 33 цього Закону), оскільки іпотекодавець у судовому засіданні має можливість заперечувати проти вимог іпотекодержателя, що відповідає положенням статті 124 Конституції України. В нашому випадку позивач за первісним позовом скористався даним правом, звернувшись до суду за захистом своїх порушених прав.

Пунктом 2.3.7. Договору передбачено, що ОСОБА_6 має право стягнути кредит до настання дати передбаченої п.8.1, 8.1.1., 8.1.2., даного Договору, у т.ч. шляхом звернення стягнення на заставлене майно.

З матеріалів справи вбачається, що 25.07.2013 р. відповідачам ОСОБА_4 та ОСОБА_3 позивачем були направленні письмові повідомлення про наявність заборгованості за кредитним договором та усунення протягом 30-денного строку порушень укладеного кредитного договору та договору іпотеки. Також вимагалося в разі невиконання або неналежного виконання порушеного зобовязання в 30-денний строк з дня отримання вказаної вимоги, згідно вимог ст. 40 Закону України «Про іпотеку», добровільно звільнити будинок.(а.с. 15-21)

Відповідно до вимог ст.589, 590 ЦК України та ст.33 Закону України "Про іпотеку" у разі невиконання зобов'язання, забезпеченого заставою (іпотекою), іпотекодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави (іпотеки), про що зазначено і в умовах укладених сторонами 20 травня 2008 року кредитного договору та договору іпотеки нерухомого майна (а.с.22-29), а звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, якщо інше не встановлено законом чи договором.

Згідно укладеного між сторонами договору іпотеки (п.29) передбачено застереження, за яким звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється за вибором іпотекодержателя у позасудовому порядку шляхом продажу предмету іпотеки будь-якій особі та будь-яким способом у порядку. визначеному ст.38 Закону України "Про іпотеку". З урахуванням викладеного, суд дійшов висновку, що позов підлягає частковому задоволенню в частині звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом продажу зазначеного предмету іпотеки з укладанням від імені відповідача договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою-покупцем з правом отриманням витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, з реєстрацією правочину купівлі-продажу предмету іпотеки у Державному реєстр речових прав на нерухоме майно, з отриманням дублікатів правовстановлюючих документів на нерухомість у відповідних установах, підприємствах або організаціях незалежно від форм власності та підпорядкування, з можливістю здійснення позивачем всіх передбачених нормативно-правовими актами держави дій, необхідних для продажу предмету іпотеки.

Разом з тим, суд вважає за необхідне відмовити в задоволенні позовних вимог щодо виселення з спірного будинку відповідачів та інших осіб, які зареєстровані або проживають в цьому будинку, оскільки відповідно до ч.1 ст. 40 Закону України "Про іпотеку" звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться в порядку, встановленому законом, при цьому в ч. 2 і 3 цієї ж статті законодавець установлює певний порядок дій банку: після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду. Аналогічний порядок щодо виселення всіх громадян, що мешкають у житловому будинку або житловому приміщенні, на які звернуто стягнення як на предмет іпотеки, передбачено в ч. 3 ст. 109 ЖК України. Тобто, при вирішенні позову іпотекодержателя про виселення мешканців із житлового будинку чи житлового приміщення в разі задоволення вимог про звернення стягнення на предмет іпотеки, суд має враховувати те, що виселення мешканців житлового будинку чи житлового приміщення, яке є предметом іпотеки, проводиться в порядку, встановленому законом, зокрема при вирішенні цього питання слід чітко враховувати вимоги ч.ч. 2, 3 ст. 40 Закону України "Про іпотеку", якими встановлено певний порядок дій іпотекодержателя (банку), при цьому примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду тільки за певних умов, а саме: у разі, якщо мешканці не звільнили житловий будинок чи житлове приміщення, на яке звернуто стягнення як на предмет іпотеки протягом одного місяця з дня отримання письмової вимоги іпотекодержателя або нового власника, або в інший погоджений сторонами строк. В процесі розгляду даної справи, в порушення вимог ст. 60 ЦПК України, позивачем не надано доказів отримання відповідачами вимоги позивача про виселення, а направлення позивачем повідомлення щодо можливого звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення відповідачів від 25.07.2013 р. не свідчить про виконання зазначених вимог, оскільки звернення стягнення не предмет іпотеки ще не відбулося, а докази отримання відповідачами такої вимоги суду не надано.

Крім того, позивачем в порушення ст. 60 ЦПК України не було надано доказів, що відповідачі за первісним позовом зареєстровані чи проживають у спірному будинку. Так судом на виконання клопотання позивача, була витребувана інформація, щодо осіб зареєстрованих у спірному будинку, на що суду повідомили, що картки реєстрації особи та адресні картки на адресу: м. Купянськ, вул. Московська, 4 в картотеці Купянського РВ ГУ ДМС України в Харківській області відсутні (а.с. 96), з Головного управління ДМС України в Харківській області надійшла відповідь, що картотечний облік реєстрації/зняття з реєстрації фізичних осіб розміщено в алфавітному порядку, відомостями щодо осіб, зареєстрованих в житлових приміщеннях не розпологають (а.с. 131). Згідно довідки виконкому Купянської міської ради від 13.11.2014 р. за адресою м. Купянськ, вул. Московська, 4, зі слів сусідів, ніхто не мешкає (а.с. 149). Інших клопотань до суду не надходило.

Таким чином, суд вважає, що оскільки позивачем не було дотримано процедури, передбаченої ст. 40 Закону України "Про іпотеку" та ст. 109 ЖК України, в зв'язку чим підстави для задоволення цієї частини позовних вимог відсутні.

Що стосується зустрічної позовної заяви, то судом встановлене наступне.

Згідно із ч. 1 ст. 651 ЦК України зміна договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом.

Пунктом 2.3.1 кредитного договору встановлено, що банк має право в односторонньому порядку збільшувати розмір процентів у разі зміни кон'юнктури ринку грошових ресурсів в Україні, а саме: зміни курсу долара США до гривні більше ніж на 10%у порівнянні з курсом долара США, встановленого НБУ на момент укладення даного договору.

Курс долара США до гривні станом на 05.01.2009 року порівняно з курсом, встановленим НБУ на момент укладання договору збільшився та збільшилася облікова ставка НБУ.

Таким чином, суд вважає, що у кредитора виникло право збільшити в односторонньому порядку розмір процентів у зв'язку зі зміною облікової ставки НБУ та збільшенням курсу долара США до гривні більше ніж на 10% порівняно з курсом долара США, установленим НБУ на момент укладення договору.

Наказом ПриватБанку ЗАО «А-Банк» від 05.01.2009 р. № КТ-БТ-СП-2009-1/1 було наказано підвищити прибутковість до 30 % річних.

З урахуванням викладеного, суд не приймає до уваги, посилання представника відповідача -позивача, про порушення кредитором вимог закону, щодо збільшення процентної ставки в односторонньому порядку, оскільки рішення про збільшення процентної ставки приймалося до вступу у дію ст. 1056-1 ЦК України.

Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у постанові № 5 від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» в п.28 роз'яснив, що при вирішенні питання щодо правомірності підвищення процентної ставки згідно зі статтею 1056-1 ЦК у зв'язку з прийняттям Закону України від 12 грудня 2008 року № 661-VІ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо заборони банкам змінювати умови договору банківського вкладу та кредитного договору в односторонньому порядку», яким передбачено, що встановлений кредитним договором розмір фіксованої процентної ставки не може бути збільшений банком в односторонньому порядку, а також, що умова договору щодо права банку змінювати розмір фіксованої процентної ставки в односторонньому порядку є нікчемною, суди мають виходити з того, що цей закон набрав чинності з 10 січня 2009 року.

Виходячи із закріпленого Конституцією України принципу незворотності дії в часі законів та інших нормативно-правових актів (частина перша статті 58), всі рішення банку в будь-якій формі (постанова, рішення, інформаційний лист) щодо підвищення процентної ставки в односторонньому порядку є неправомірними лише з 10 січня 2009 року ( Рішення Конституційного Суду України від 9 лютого 1999 року № 1-рп/99 у справі про зворотну дію в часі законів та інших нормативно-правових актів).

Згідно п.п. 2.3.1 кредитного договору банк надсилає позичальникові письмове повідомлення про зміну процентної ставки протягом 7 календарних днів з дати вступу в чинність зміненої процентної ставки. Однак в порушення ст. 60 ЦПК України доказів про те, що письмове повідомлення про зміну процентної ставки було направлено на адресу боржника та ним отримано, до суду надано не було.

Разом з тим, як вбачається з розрахунку заборгованості (т. 1 а.с. 245-246), останній платіж було здійснено 24.04.2009 р. в розмірі 1561,97 грн., тобто платіж було здійснено тоді, коли діяла підвищена процентна ставка. В узагальненні судової практика розгляду цивільних справ, що виникають з кредитних правовідносин від 11.11.2011, Верховний Суд України звернув увагу на те, що якщо боржник сплачує проценти за новою ставкою, то пропозицію слід вважати прийнятою і правочин вчиненим, враховуючи частини 2, 3 ст. 205, ч. 2 ст. 642 ЦК (навіть за відсутності доказів про належне повідомлення боржника), оскільки фактичні дії свідчать про прийняття пропозиції.

Отже, судом встановлено, що кредитний договір та договір іпотеки майна за змістом та формою відповідають вимогам ст.ст.572-577 ЦК України, Закону України "Про заставу" та Закону України "Про іпотеку", які були чинними на період виникнення спірних правовідносин, та на підставі викладеного суд дійшов висновку, що позивач за первісним позовом мав право в односторонньому порядку підвищувати процентну ставку, тому не вбачає підстав для визнання умов кредитного договору за п. 2.3.1 та п. 2.3 недійсними. Крім того первісним позивачем були враховані вимоги зустрічної позовної заяви стосовно перерахунку по первісній процентній ставці у розмірі 20,4%, у звязку з чим заборгованість ОСОБА_4 становить 463 371,13 грн. Тому суд не вбачає підстав для задоволення зустрічної позовної заяви.

Стосовно доводів представника позивача за первісним позовом, щодо пропуску відповідачами строку позовної давності, то в нашому випадку, хоча наказ про зміну процентної ставки і був прийнятий 05.01.2009 р., однак доказів про те коли ОСОБА_4 довідалася про таку зміну до суду надано не було. Тому суд вважає безпідставним посилання, представника позивача за первісним позовом, на пропуск ОСОБА_4 строку позовної давності відносно підвищення процентної ставки, оскільки згідно ч. 1 ст. 261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права. У звязку з чим, суд не застосовує строк позовної давності до вимог по зустрічній позовній заяві.

Стосовно доводів представника відповідачів за первісним позовом, відносно не співмірності заявлених вимог та вартості будинку, то судом встановлено наступне.

Як вже зазначено вище, заборгованість ОСОБА_4 станом на 12.05.2015 р., по первісній процентній ставці у розмірі 20,4%, становить 463 371,13 грн.

Згідно п. 35.4 договору іпотеки від 20.05.2008 р. сторони визначилися, що вартість предмета іпотеки складає 108 575,00 грн.

З Узагальнення судової практики з розгляду цивільних справ, що виникають з кредитних правовідносин, Верховного Суду України від 11.11.2011 р., вбачається, що суди мають виходити з того, що ціна предмета іпотеки встановлюється в самому договорі. Якщо при розгляді справи сторони з такою оцінкою погоджуються, то в суду немає підстав її не брати до уваги, оскільки вона є умовою договору. Якщо між сторонами виникає спір щодо такої оцінки, то залежно від того, яка сторона її оспорює, вона зобов'язана за змістом ч. 3 ст. 10 ЦПК довести інший його розмір, зокрема подати клопотання про призначення та проведення відповідної судової експертизи. До суду було подане клопотання від представника відповідачів про надання часу для проведення оцінки будинку, судом був наданий час для проведення оцінки спірного будинку, однак оцінка проведена не була, у звязку з чим суд бере до увагу ту оцінку будинку, яка зазначена у договорі іпотеки від 20.05.2008 р. в розмірі 108 575,00 грн. Тому враховуючи заборгованість в розмірі 463 371,13 грн. та вартість будинку в сумі 108 571,00 грн., суд не вбачає порушення співмірності, у звязку з чим вважає вищевказані доводи представника відповідачів безпідставними.

Що стосується доводів представника відповідачів за первісним позовом, відносно того, що спірний будинок належить ОСОБА_3 та ОСОБА_5 на підставі права спільної сумісної власності і без виділу в натурі часток кожного не можливо звертати стягнення на спірне майно, то судом встановлене наступне.

Ст. 578 ЦК встановлено: майно, що є у спільній власності, може бути передане у заставу лише за згодою усіх співвласників.

Ч. 2 ст. 6 ЗУ «Про іпотеку» також визначено, що майно, яке є у спільній власності, може бути передане в іпотеку лише за нотаріально посвідченою згодою усіх співвласників. Співвласник нерухомого майна має право передати в іпотеку свою частку в спільному майні без згоди інших співвласників за умови виділення її в натурі та реєстрації права власності на неї як на окремий об'єкт нерухомості.

Згідно розділу 3 Узагальнення судової практики ВССУ «Щодо судової практики застосування судами законодавства, яке регулює іпотеку як заставу нерухомого майна» від 01.02.2015 р., ЦК передбачено два види спільної власності: спільна часткова і спільна сумісна власність, які при існуванні між ними певних відмінностей у вищевказаній редакції статті ЦК і статті Закону № 898-ІV не розмежовані. Ураховуючи те, що положення ст. 6 Закону № 898-ІV і ст. 578 ЦК є спеціальними, вони поширюються як на спільну часткову, так і на спільну сумісну власність. Це підтверджується практикою Верховного Суду України (постанова від 30 жовтня 2013 р. у справі № 6-96цс13).

Отже, Законом № 898-ІV передбачається нотаріально посвідчена згода співвласників як при передачі в іпотеку майна в цілому, що є як у спільній сумісній, так і у спільній частковій власності, так і при передачі в іпотеку лише одним із співвласників належної йому частки в праві спільної часткової власності. І тільки у разі відсутності згоди інших співвласників на передачу частки майна у спільній власності вимагається виділення частки в натурі та реєстрації права власності на неї як на окремий об'єкт.

В нашому випадку ОСОБА_5 надавав згоду дружині ОСОБА_3 на укладення договору іпотеки на спірний будинок, що підтверджується нотаріально посвідченою заявою ОСОБА_5 (т. 2 а.с. 22), у звязку з чим вказані доводи є необґрунтованими.

Також, безпідставними, суд вважає доводи представника відповідачів, відносно того, що земля на якій розташований будинок, не знаходиться у праві власності відповідачів, тому не можливо звернути стягнення на предмет іпотеки, оскільки вищевказаним Узагальненням передбачено, що Законом «Про іпотеку» (друге речення ч. 4 ст. 6) урегульовано також відносини, де власники земельної ділянки та будівлі (споруди) не співпадають в одній особі. Якщо в іпотеку передається земельна ділянка, яка належить власнику будівлі (споруди) на праві оренди, то після звернення стягнення на будівлі (споруди) їхній новий власник набуває права й обов'язки, які мав іпотекодавець за правочином, яким установлено умови оренди цієї земельної ділянки. Після звернення стягнення на передану в іпотеку земельну ділянку, на якій розташовані будівлі (споруди), що належать іншій, ніж іпотекодавець, особі, новий власник земельної ділянки зобов'язаний надати власнику будівлі (споруди) такі ж умови користування земельною ділянкою, які надавались йому попереднім землевласником. При цьому необхідно мати на увазі, що в такому разі мова йде не про одночасну передачу разом із будівлею (спорудою) земельної ділянки чи права оренди на неї з усіма випливаючими із цього наслідками, а лише про захист прав нового власника предмета іпотеки щодо оренди (користування) цієї земельної ділянки ( постанова Вищого господарського суду України від 25 червня 2008 р. у справі № 18/244).

На підставі викладеного, суд дійшов висновку про те, що зустрічна позовна заява є необгрутнованою і такою, що не підлягає задоволенню.

Стосовно первісного позову, то з урахуванням викладеного, суд приходить до висновку, що оскільки відповідач ОСОБА_4 встановлені укладеним сторонами 20 травня 2008 року кредитним договором №HAR0GK01270056, зобов'язання не виконує, в зв'язку з чим станом на 12 травня 2015 р. утворилася заборгованість за кредитом в загальній сумі 463 371,13 грн., для забезпечення виконання умов договору необхідно звернути стягнення на предмет іпотеки житловий будинок загальною площею 55,00 кв.м., житловою площею 28,40 кв.м., який розташований за адресою: Харківська обл., м. Купянськ, вул. Московська, буд. 4, вартістю 108 575,00 грн., який розташований на неприватизованій земельній ділянці та належить на праві приватної власності відповідачеві ОСОБА_3 шляхом продажу зазначеного предмету іпотеки з укладанням від імені відповідача договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою-покупцем, відмовивши в задоволенні решти позовних вимог.

Крім цього, в зв'язку з частковим задоволенням первісного позову, суд вважає необхідним стягнути з відповідачів ОСОБА_3, ОСОБА_5, ОСОБА_4 на користь позивача за первісним позовом судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 3 654,00 грн.

Керуючись ст.ст. 526, 530,546-548, 572-577, 584-591, 610, 626, 628 6329, 1050, 1054 ЦК України, Закону України "Про заставу",Закону України "Про іпотеку", Закону України "Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень", ст.ст. 10, 60, 88, 209,212-215 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Позов публічного акціонерного товариства "ПРИВАТБАНК" до до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 про звернення стягнення - задовольнити частково.

Звернути стягнення на на будинок загальною площею 55,00 кв.м., житловою площею 28,40 кв.м., який розташований за адресою: Харківська обл., м. Купянськ, вул. Московська, буд. 4, в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № НАR0GК 01270056 від 20.05.2008 р. в розмірі 463 371,13 грн. (чотириста шістдесят три тисячі триста сімдесят одної ) грн. 00 коп., шляхом продажу вказаного предмету іпотеки (на підставі договору іпотеки № HAR0GK01270056 від 20.05.2008 р.) ПУБЛІЧНИМ АКЦІОНЕРНИМ ТОВАРИСТВОМ ОСОБА_6 «ПРИВАТБАНК» 49094, м. Дніпропетровськ, вул. Набережна Перемоги, 50, ) з укладанням від імені Відповідача ОСОБА_3 договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою-покупцем, з отриманням витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, з реєстрацією правочину купівлі-продажу предмету іпотеки у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, з отриманням дублікатів правовстановлюючих документів на нерухомість у відповідних установах, підприємствах або організаціях незалежно від форм власності та підпорядкування, з можливістю здійснення ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» всіх передбачених нормативно-правовими актами держави дій, необхідних для продажу предмету іпотеки.

Стягнути в рівних частинах з ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, зареєстрованої за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_2, ідентифікаційний номер НОМЕР_1, паспорт МН496895, інші відомості суду не відомі, ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_3, який мешкає за адресою: Харківська область, Куп'янський район, с. Новоосинове, вул. Молодіжна, буд. №13, ідентифікаційний номер НОМЕР_2, паспорт МК474359, інші відомості суду не відомі, ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_4, уродженки ІНФОРМАЦІЯ_5, зареєстрованої за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_6, ідентифікаційний номер НОМЕР_3, паспорт ММ728902, інші відомості суду не відомі, на користь публічного акціонерного товариства КБ «ПриватБанк» витрати по сплаті судового збору в розмірі 3654,00 грн.

В іншій частині первісного позову відмовити.

У задоволенні зустрічної позовної заяви ОСОБА_4 до ПАТ ОСОБА_6 банк «Приватбанк», третя особа ОСОБА_5, ОСОБА_3 про визнання умови кредитного договору недійсною, зобовязання здійснити перерахунок боргу за кредитним договором відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Харківської області через Купянський міськрайонний суд Харківської області шляхом подачі в 10-денний строк з дня проголошення рішення, апеляційної скарги, а особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом 10 днів з дня отримання копії цього рішення.

Повний текст рішення виготовлений 01.07.2015 р.

Суддя Купянського міськрайонного суду

Харківської області ОСОБА_7