Провадження №22-ц/784/1580/15 Головуючий у 1 інстанції Гуденко О.А.
Категорія 5 Доповідач в апеляційній інстанції ОСОБА_1
У Х В А Л А

іменем України

20 липня 2015 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Миколаївської області в складі:

головуючого Лисенка П.П.,

суддів: Самчишиної Н.В. та Галущенка О.І.,

із секретарем судового засідання Гордійчук С.С.,

з участю:

позивача ОСОБА_2,

представника позивача ОСОБА_3,

відповідача ОСОБА_4,

представника відповідача ОСОБА_4 ОСОБА_5,

представника Миколаївської міської ради ОСОБА_6,

представника адміністрації Центрального району Миколаївської міської ради ОСОБА_7, переглянувши у відкритому судовому засіданні за апеляційною скаргою ОСОБА_4 рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 21 травня 2015 року, ухваленого у цивільній справі за позовом ОСОБА_2, яка діє в своїх інтересах, та в інтересах неповнолітнього сина ОСОБА_8, до ОСОБА_4, ОСОБА_9 та ОСОБА_10 про визнання договорів дарування та купівлі-продажу недійсними, і, визнання права на частки у праві спільної часткової власності, -

у с т а н о в и л а :

02 грудня 2014 року ОСОБА_2, діючи як від свого імені, так і від імені свого неповнолітнього сина ОСОБА_8, пред'явила позов до ОСОБА_4, який обгрунтувала наступним.

21 серпня 1998 року вони із відповідачем уклали шлюб, який за рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 11 листопада 2008 року було розірвано (а.с.-7).

У шлюбі, а саме, 03 грудня 1998 року вона народила сина - ОСОБА_8, батьком якого є відповідач (а.с. - 6).

За час перебування у шлюбі ними на спільні кошти, згідно договору купівлі-продажу № 5749 була придбана квартира АДРЕСА_1, яка була зареєстрована на праві власності за відповідачем.

Крім названої квартири, вони мали на праві приватної власності ще дві однокімнатні квартири, а саме, квартиру АДРЕСА_2. Старова в м. Миколаєві та квартиру АДРЕСА_3 які вирішили продати після купівлі зазначеної квартири.

Оскільки син теж мав право на частку в них, то такий продаж вони могли вчинити лише за наявності дозволу на це органу опіки та піклування, який виступав гарантом прав малолітнього, на той час, сина.

Основною ж умовою надання такого дозволу органом опіки та піклування була вимога забезпечення сина житлом.

У звязку з цим, 29 грудня 2002 року вона та колишній чоловік подарували синові 1/2 частку квартири АДРЕСА_1, уклавши відповідний договір дарування, який посвідчено приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу ОСОБА_11

Нею ж, було внесено і відповідний запис за № 9074 до реєстру договорів.

28 березня 2003 року та 30 квітня 2003 року зазначені квартири були продані.

Вже після розірвання шлюбу, 14 листопада 2014 року ОСОБА_4 без її згоди, як співвласника майна, набутого під час шлюбу, та без врахування права їхнього сина на 1/2 частину квартири, уклав договір дарування, посвідчивши його нотаріально, за яким подарував квартиру АДРЕСА_1 своїй матері - ОСОБА_9

В свою чергу, 01 грудня 2014 року ОСОБА_9 уклала договір-купівлі продажу квартири посвідчений приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу ОСОБА_12Б, за яким продала зазначену квартиру племіннику - ОСОБА_10

Посилаючись на викладенні обставини, після уточнення позовних вимог, позивач просила:

●визнати недійсним договір дарування квартири АДРЕСА_1 укладений 14 листопада 2014 року між ОСОБА_4 і ОСОБА_9 та посвідчений приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу ОСОБА_13В за реєстровим номером 971;

●визнати недійсним договір купівлі-продажу зазначеної квартири укладений 01 грудня 2014 року між ОСОБА_9 і ОСОБА_10 та посвідчений приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу ОСОБА_12Б, за реєстровим номером 320;

●визнати за ОСОБА_8 та ОСОБА_2 право власності на 1/2 та 1/4 частки зазначеної квартири, відповідно.

Ухвалою Центрального районного суду м. Миколаєва від 20 січня 2015 року у якості співвідповідача залучено ОСОБА_10

Протокольною ухвалою того ж суду від 11 лютого 2015 року у якості співвідповідача залучено ОСОБА_9

Рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 21 травня 2015 року позов задоволено частково.

Визнано недійсним договір дарування квартири АДРЕСА_1, укладений 14 листопада 2014 року між ОСОБА_4 і ОСОБА_9 та посвідчений приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу ОСОБА_13В за реєстровим номером 971.

В задоволені іншої частини позовних вимог відмовлено.

Вирішено питання розподілу судових витрат.

ОСОБА_4 подав на це рішення апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати в частині вирішення вимоги про визнання договору дарування недійсним, і в цій частині ухвалити нове рішення, яким у задоволені вимоги відмовити.

Скаргу обґрунтовував невідповідністю висновків суду дійсним обставинам справи та порушенням норм матеріального й процесуального права.

Апеляційну скаргу слід відхилити і залишити без змін рішення суду 1 інстанції, оскільки районний суд ухвалив його з додержанням норм матеріального й процесуального права.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, що правових підстав для його задоволення у повному обсязі немає, оскільки дві з заявлених вимог не є належним способом захисту права позивачів на обєкт спільної власності. У той же час, договір дарування спірної квартири відповідачем своєї матері, вчинено з порушеннями чинного цивільного законодавства, а тому вимога про визнання його недійсним підлягає задоволенню.

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Миколаївської області, в межах доводів апеляційної скарги, погоджується з обставинами та правовідносинами, встановленими судом 1 інстанції, вважає їх доведеними, а висновки, щодо результату вирішення справи - вірними, обґрунтованими й законними.

Так, статтею 60 СК України презюмується, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, і кожен з них має рівні права на володіння, користування і розпоряджання нею, якщо інше не встановлено домовленістю між ними (ст. 63 СКУ).

Згідно зі статтями 65,68-69 СК України, дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом права їх спільної сумісної власності, за взаємною згодою.

При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя.

Таке викладення норми фактично презюмує наявність узгодженого волевиявлення подружжя, а відповідно, і дійсність договору.

Проте, передбачаючи можливість недобросовісної поведінки збоку одного з подружжя, законодавець визначив, що для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово.

Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально посвідченим.

Одночасно, з метою недопущення зловживань одним із подружжя при поділі сумісного майна, законодавець визначив і спосіб захисту від можливих зловживань.

Так, у ч. 2 ст. 65 СК України, він визначив, що дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового.

Розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу.

Розпоряджання майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до Цивільного кодексу України.

Дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Дружина і чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою, уклавши про це, у разі поділу житлового будинку, квартири, іншого нерухомого майна, а також про виділ нерухомого майна дружині, чоловікові зі складу усього майна нотаріально посвідчений договір.

Надаючи судового тлумачення наведеним нормам, Пленум Верховного Суду України в пунктах 19-21, 23-24, 30 своєї постанови від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» ще раз наголосив, що - вирішуючи спори про поділ майна подружжя, суди повинні враховувати, що само по собі розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності подружжя на майно, набуте за час шлюбу. Проте розпорядження таким майном після розірвання шлюбу здійснюється колишнім подружжям виключно за взаємною згодою відповідно до положень ст. 369 ЦК України, оскільки в таких випадках презумпція згоди одного з подружжя на укладення другим договорів з розпорядження майном, що є у спільній сумісній власності подружжя вже не діє.

Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Зокрема, спільною сумісною власністю подружжя, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов'язальними правовідносинами, тощо.

До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб, а також враховуються борги подружжя та правовідносини за зобов'язаннями, що виникли в інтересах сім'ї (ч. 4 ст. 65 СК).

З системно-логічного аналізу викладених норм та їх судового тлумачення вбачається, що у разі відчуження одним із подружжя спільного майна в період шлюбу презюмується, що воно продано за згоди іншого. Якщо інша сторона заперечує це, то належним способом захисту права на продане спільне майно є предявлення позову про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її (його) згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового.

Ці ж правила діють і у разі поділу спільного майна подружжя.

Практично, ці ж правила діють і при вирішені спору щодо розпорядження спільним майном між іншими співвласниками майна. Різниця лише у нормативній базі, якою слід керуватися. Так названі спори врегульовані ст.ст. 355-356, 358,360,365 ЦК України.

Вирішуючи спори даної категорії, слід не тільки діяти у правовому полі виписаних вище норм, але і суворо дотримуватися положень чинного цивільно-процесуального законодавства.

Так, за Конституцією України, ст. 27 ЦПК України та ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожній особі, як фізичній так і юридичній, а також державі гарантовано судовий захист їх інтересів, який здійснюється в порядку конституційного, цивільного, кримінального, адміністративного та господарського судочинств.

Відповідно до статей 1,3 ЦК України, 1,3-4,10-11,303 ЦПК України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення, в порядку позовного, наказного та окремого провадження, цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також справ, розгляд яких, в порядку цивільного судочинства, прямо передбачено законом.

При цьому, слід зазначити, що, виходячи із загальних засад про неприпустимість свавільного втручання держави у сферу особистого життя людини, її цивільного права та інтересу; справедливість, добросовісність та розумність - в порядку цивільного судочинства регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників.

Кожна особа, а у встановлених законом випадках, органи та особи, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси, мають право в порядку, встановленому Цивільним процесуальним кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів; або прав, свобод та інтересів інших осіб, інтереси яких вони захищають, державних чи суспільних інтересів.

Відмова від такого права є недійсною.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України і обраний позивачем.

Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, наданих сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

При цьому, суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи, для чого роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і допомагає здійсненню їхніх прав.

Судовий розгляд, яким цивільна справа вирішується по суті, закінчується ухваленням рішення суду.

В силу статей 10, 59, 60, 213 ЦПК України та постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18 грудня 2009 року Про судове рішення у цивільній справі - рішення суду у цивільній справі, як найважливіший акт правосуддя, покликаний забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини і наповнити реальністю принцип верховенства права, повинен ухвалюватися за неухильного додержання вимог чинного процесуального законодавства про його законність і обґрунтованість.

Рішення визнається законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільно-процесуального законодавства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

При ухваленні рішення суд бере до уваги, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при рівності прав щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.

Враховуючи принцип безпосередності судового розгляду цивільних справ, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в тому судовому засіданні, в якому ухвалюється рішення.

Суд оцінює докази відповідно до вимог статей 58 59, ч.3 ст. 61, 212 ЦПК України за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Обставини, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть вважатися встановленими в цивільній справі, якщо такі засоби доказування відсутні.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення.

Обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній справі, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Вирок у кримінальній справі, що набрав законної сили, або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення обов'язкові для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок або постанову суду, з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою.

Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

При цьому, згідно із статтею 60 ЦПК України, обовязок доказування певних обставин лежить на стороні, яка посилається на них як на підставу своїх вимог та заперечень.

Недоведеність обставин, на наявності яких наполягає позивач - є підставою для відмови у позові; а у разі, якщо на тому наполягає відповідач для відхилення його заперечень проти позову, а, відповідно, для задоволення вимог позивача.

Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їх права та обовязки, мають право оскаржити рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку.

Під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Для цього він досліджує докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами.

При цьому, апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення.

Якщо поза увагою доводів апеляційної скарги залишилась очевидна незаконність або необґрунтованість рішення суду першої інстанції у справах окремого провадження, апеляційний суд перевіряє справу в повному обсязі.

Перевіряючи законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення суд апеляційної інстанції виходить з повноважень суду апеляційної інстанції, визначених статтями 307, 308-311 ЦПК України і з'ясовує: чи враховані судом першої інстанції при ухваленні рішення всі факти, що входять до предмета доказування; чи підтверджені обставини (факти), якими мотивовано рішення, належними й допустимими доказами та чи доведені вони; чи відповідають висновки суду встановленим фактам; чи дотримано та чи правильно застосовані норми матеріального й процесуального права.

Як результат розгляду, апеляційний суд визначає підстави перегляду судового рішення, і відповідно до наданих йому повноважень формулює резолютивну частину своєї ухвали чи рішення.

Виходячи з викладеного вище, колегія суддів вважає, що оскаржене рішення районного суду ухвалено у повній відповідності з нормами чинного цивільного законодавства, якими врегульовано спірні правовідносини, а тому є законним та обґрунтованим.

З тексту апеляційної скарги, дане рішення оскаржуються лише в частині вирішення вимоги про визнання договору дарування відповідачем спірної квартири своїй матері, а тому, відповідно до меж апеляційного розгляду справи, колегія вирішує правильність, обґрунтованість та законність рішення лише в заявлених особою, яка подала апеляційну скаргу межах.

Як вбачається з матеріалів справи, з 21 серпня 1998 року сторони у шлюбі, який за рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 11 листопада 2008 року було розірвано (а.с.-7).

03 грудня 1998 року позивач народила сина - ОСОБА_8, батьком якого є відповідач (а.с. - 6).

Перебуваючи у шлюбі позивач та відповідач за спільні кошти, згідно договору купівлі-продажу № 5749 придбали у спільну сумісну власність квартиру АДРЕСА_1, хоча вона й була зареєстрована на імя відповідача.

У звязку з цим, вони набули рівне право на володіння, користування та розпорядження нею.

Крім названої квартири, сторони та їх син мали на праві спільної приватної власності ще дві однокімнатні квартири, а саме, квартиру АДРЕСА_4. Старова в м. Миколаєві та квартиру АДРЕСА_3, які вирішили продати після купівлі зазначеної квартири.

Оскільки син теж мав право на частку в них, то такий продаж вони могли вчинити лише за наявності дозволу на це органу опіки та піклування, який виступав гарантом прав малолітнього, на той час, сина.

Основною ж умовою надання такого дозволу органом опіки та піклування була вимога забезпечення сина житлом.

У звязку з цим, 29 грудня 2002 року вона та колишній чоловік подарували синові 1/2 частку квартири АДРЕСА_1, уклавши відповідний договір дарування, який посвідчено приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу ОСОБА_11

В той же день, нотаріус вніс відповідний запис про договір за № 9074 до реєстру договорів.

Оскільки на той час, законодавець не ставив дійсність договору в залежність від реєстрації в бюро технічної інвентаризації, то і до цього часу він є дійсним, а значить син сторін є власником ? частки в квартирі.

Вже після розірвання шлюбу, 14 листопада 2014 року ОСОБА_4 без її згоди та згоди сина, як третього співвласника, уклав договір дарування, посвідчивши його нотаріально.

За ним він подарував квартиру АДРЕСА_1 своїй матері - ОСОБА_9, приховавши при цьому від нотаріуса право ще двох осіб на частки в ній, а, відповідно, порушивши їх право на власності, що за ст. 41 Конституції України є неприпустимим.

У звязку з цим, названий договір укладено з порушенням чинного цивільного законодавства, а саме, статей названих вище, то на підставі ч. 1 ст. 203 ЦК України його слід визнати недійсним.

Оскільки цього ж, з таких же мотивів дійшов і районний суд, то підстав для задоволення апеляційної скарги немає.

Що ж до тверджень особи, яка подала апеляційну скаргу, про наявність процесуальних порушень при розгляді судом 1 інстанції даної цивільної справи, то вони не можуть слугувати скасуванню оскарженого рішення, оскільки більша частина з них не має підтвердження, а ті ж, що мають місце, носять формальний характер і не вплинули на результат вирішення справи.

Керуючись ст.ст. 307, 308, 313, 315 ЦПК України, колегія суддів судової палати ,-

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 21 травня 2015 року залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення і з цього часу протягом двадцяти днів може бути оскаржене в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий Судді