Дата документу Справа №
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
Єдиний унікальний № 333/7842/14 Головуючий у І інстанції: Піх Ю.Р.
Провадження № 22-ц/778/2576/15 Суддя-доповідач: ОСОБА_1
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 червня 2015 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Запорізької області у складі

Головуючого: Савченко О.В., суддів Кочеткової І.В., Маловічко С.В.

при секретарі: Мельнику З.П.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 в особі представника ОСОБА_3 на рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 27 листопада 2014 року у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про стягнення боргу та процентів за договором позики, -

В С Т А Н О В И Л А:

Позивач звернулась до суду з позовом, в якому вказала, що між нею та ОСОБА_2 19.09.2012р. був укладений договір позики, згідно якого вона передала ОСОБА_2 у борг грошові кошти у сумі 4 000 євро та 700 доларів США, які остання зобов'язалась повернути у строк до 19.09.2013р., про що надала письмову розписку. Загальна сума позики, яку відповідач отримала від позивача, становить 4 000 євро та 700 доларів США, що за офіційним курсом Національного банку України на день подачі позову складає 63 224, 63 гривень. Також відповідач зобов»язана сплатити їй процени за користування позиченими коштами в розмірі облікової ставки НБУ від суми позики, що за період з 19.09.2012р. по 03.10.2014р. складає 10 130,27 гривень. Позивач вважає, що відповідач також має нести відповідальність у вигляді 3 % річних від простроченого боргу за весь час прострочення повернення боргу, тобто за період з 20.09.2013р. по 03.10.2014р., що становить 1964,29 гривень.

Послаючись на вказані обставини, позивач просила суд стягнути на її користь суму боргу за договором в розмірі 63 224,63 гривень, проценти за користування позикою у розмірі 10130, 27 грн., 3 % річних у розмірі 1 964, 29 гривень, а разом 75319,19 гривень, а також витрати по сплаті судового збору у розмірі 753,19 гривень.

Рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 27 листопада 2014 року позов задоволено у повному обсязі.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 заборгованість за договором позики у розмірі 75 319,19 гривень (сімдесят п'ять тисяч триста дев'ятнадцять гривень дев'ятнадцять копійок).

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 витрати по сплаті судового збору у розмірі 753,19 грн. (сімсот п'ятдесят три гривні 19 копійок.)

Не погоджуючись з зазначеним рішенням, ОСОБА_2 в особі представника ОСОБА_3 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на необґрунтованість рішення суду, порушення судом норм матеріального і процесуального права, просила його скасувати та відмовити в задоволенні позову.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення осіб, які беруть участь у справі, вивчивши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що між сторонами у справі 19.09.2012р. укладено договір позики, за яким ОСОБА_4 передала, а ОСОБА_2 отримала гроші у сумі 4 000 євро та 700 доларів США і зобов»язалась повернути ці кошти до 19.09.2013р., на підтвердження чого надала позикодавцю розписку.

Оскільки в обумоволений сторонами строк позичальниця гроші не повернула, позивач просила стягнути з неї суму боргу в гривневому еквіваленті за курсом НБУ станом на момент звернення з позовом, що за її підрахунком складає 63 224,63 грн., стягнути проценти за користування грошими, які розраховані у відповідності до облікової ставки НБУ, в сумі 10 130,27 грн., а також згідно ст. 625 ЦК України 3 % річних за порушення виконання грошового зобов»язання, що становить від суми боргу 1 964,29 грн.

Задовольняючи цей позов, суд першої інстанції виходив із того, що між сторонами укладено договір позики, який підтверджується розпискою, а стягувати борг, наданий у іноземній валюті, слід у гривневому еквіваленті на день платежу (подання позову), а також законом передбачено стягнення процентів за користування позиченими коштами, які слід розраховувати з облікової ставки НБУ. Крім того, суд вважав обгрунтованими вимоги про стягнення у відповідності до ст. 625 ЦК України 3 % річних за порушення строку виконання грошового зобов»язання.

Колегія повністю погоджується із вказаними висновками суду, оскільки вони грунтуються на матеріалах справи та вимогах законів, на підставі яких судом вирішено справу.

Згідно зі статтею 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу (частина перша стаття 1050 ЦК України). За змістом частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Отже, за своїми правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику.

Таким чином, у разі пред'явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов'язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.

Так, в розписці, особисте написання якої не заперечувала відповідач, вказано, що

вона отримала від ОСОБА_4 4 000 євро та 700 дол. США ( копія розписки а.с. 9), оригінал оглянуто апеляційним судом в судовому засіданні 25.06.2015р. та копія в матеріалах справи звірена з оригіналом.

В позовній заяві ОСОБА_4 зазначила, що передала відповідачу саме вказані у розписці грошові кошти, та в ході розгляду справи ОСОБА_2 та її представник не заперечували цього факту, а саме, що позичальник отримала 4 000 євро та 700 дол. США. Крім того, відповідач також не заперечувала, що вона до тепер не повернула ці кошти у зв»язку з важким матеріальним становищем.

Проаналізувавши зміст вказаної розписки та дійшовши обґрунтованого висновку про укладення сторонами 19 вересня 2012 року договору позики на суму 4 000 євро та 700 дол. США з умовою їх повернення до 19.09.2013р., що підтверджується вказаною розпискою позичальника від 19 вересня 2012 року, суд обгрунтовано стягнув цю суму в гривневому еквіваленті за курсом НБУ станом на день звернення з позовом у загальній сумі 63 224,63 грн., як просила позивач.

Отже, судом у справі, яка переглядається, правильно застосовані норми статей 192, 533, 1046, 1047, 1049 ЦК України при вирішенні позову в частині стягнення позичених коштів.

Відповідач в апеляційній скарзі наголошує на тому, що позика є безпроцентною, оскільки у розписці не зазначено на узгодження сторонами такої умови як нарахування процентів та їх ставка, а тому суд безпідставно, на думку апелянта, стягнув з неї відсотки за користування позиченими коштами.

Проте такі доводи апеляційної скарги є неспроможними з огляду на наступне.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюється договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Виходя зі змісту вказаної норми закону, яка розповсюджується на спірні правовідносини, не зважаючи на те, що в розписці не вказується умови щодо нарахування процентів на суму боргу та їх розмір, законом передбачена можливість нарахування в такому разі процентів, розмір яких визначається на рівні облікової ставки НБУ, які виплачуються позичальником щомісяця до дня повернення позики.

Саме на стягненні процентів, визначених на рівні облікової ставки НБУ за весь період користування грошима до дня пред»явлення позову, наполягала позивач, і суд обгрунтовано задовольнив ці її вимоги як такі, що відповідають вказаній нормі закону.

Натомість, доводи апеляційної скарги в цій частині, навпаки, не грунтуються на вимогах цього закону, який правильно застосовано судом до спірних правовідносин.

Позивачем також було заявлено про застосування ст. 625 ЦК України та стягнення на її підставі 3 % річних від суми боргу, яку суд також обгрунтовано застосував до спірних правовідносин, стягнувши її за період, починаючи з дати настання виконання зобов»язання з повернення суми боргу 20.09.2013р. до дати пред»явлення позову.

Посилання суду на те, що в розписці позика надавалась під 3 % річних є помилковим, але не призвело до ухвалення неправильного рішення, оскільки суд не застосував цю ставку при розрахунку процентів за користування грошима, а правильно визначив їх розмір з облікової ставки НБУ, а 3 % застосував як відповідальність з моменту настання дати погашення боргу. Тому ці доводи апеляційної скарги не спростовують загальних висновків суду про обгрунтованість позовних вимог, а також не впливають на правильність визначених складових стягнутого боргу.

Ті обставини, що відповідач оспорює позику у зв»язку з безгрошів»ям не мають правового значення та не можуть вплинути на розмір заборгованості та визначення розміру відсотків за ст. 1048 ЦК і суми 3 % за ст. 625 ЦК як відповідальності за порушення строку повернення позичених коштів.

Беручи до уваги все вищенаведене, колегія вважає, що у відповідності до вимог ст. 308 ЦПК України апеляційну скаргу слід відхилити, залишивши без змін оскаржуване рішення суду першої інстанції.

Керуючись ст.ст. 307, 308, 313, 314, 315 ЦПК України, колегія суддів

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 в особі представника ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 27 листопада 2014 року у цій справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий: Савченко О.В.

Судді: Кочеткова І.В.

ОСОБА_1