У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

1 липня 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України

з розгляду цивільних і кримінальних справ в складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Гулька Б.І., Хопти С.Ф.,

Черненко В.А., Штелик С.П.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до виконавчого комітету Южноукраїнської міської ради Миколаївської області, третя особа - ОСОБА_4, про скасування рішення міської ради за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Южноукраїнського міського суду Миколаївської області від 17 лютого 2015 року та ухвалу апеляційного суду Миколаївської області від 14 квітня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У грудні 2014 року ОСОБА_3 звернулась до суду з указаним позовом, посилаючись на те, що з 21 грудня 2012 року вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_4 Від цього шлюбу вони мають малолітнього сина ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1. З квітня 2013 року між ними почали виникати неприязні стосунки і вони почали проживати окремо. Малолітній син залишився проживати з нею. У липні 2013 року ОСОБА_4 звернувся до Южноукраїнської міської ради з заявою про визначення способу спілкування з дитиною і рішенням міської ради від 7 серпня 2013 року № 248 визначено час спілкування ОСОБА_4 з його малолітнім сином, ОСОБА_6 у присутності матері за попередньою домовленістю, але не рідше ніж три рази на тиждень. Вважала вказане рішення незаконним, оскільки не складався відповідний висновок органу опіки та піклування, до того ж заява ОСОБА_4 була розглянута не за місцем проживання дитини.

Ураховуючи наведене, позивачка просила скасувати рішення міськради від 7 серпня 2013 року.

Рішенням Южноукраїнського міського суду Миколаївської області від

17 лютого 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Миколаївської області від 14 квітня 2015 року, позов ОСОБА_3 задоволено. Скасовано рішення виконавчого комітету Южноукраїнської міської ради Миколаївської області «Про визначення способу спілкування з малолітнім ОСОБА_6.» від 7 серпня 2013 року № 248, яким визначено час спілкування ОСОБА_4 з його малолітнім сином ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, у присутності матері ОСОБА_3 за попередньою домовленістю, але не рідше ніж три рази на тиждень. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У касаційній скарзі ОСОБА_4, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права й порушення норм процесуального права, просить скасувати вказані судові рішення та закрити провадження у справі.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції, з яким погодився й апеляційний суд, виходив із того, що оскаржене рішення виконкому підлягає скасуванню, оскільки при його прийнятті відповідач, здійснюючи функції органу опіки та піклування, порушив вимоги, встановлені п. 73 Порядку провадження органами опіки та піклування діяльності, пов'язаної із захистом прав дитини, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 866 від 24 вересня 2008 року.

Проте повністю погодитись із такими висновками судів не можна.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати.

Зазначеним вимогам закону судові рішення не відповідають.

Судами встановлено, що на підставі заяви ОСОБА_4 від 26 липня 2013 року рішенням виконавчого комітету Южноукраїнської міської ради від 7 серпня 2013 року № 248 «Про визначення способу спілкування з малолітнім ОСОБА_6.» визначено час спілкування ОСОБА_4 з малолітнім ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, у присутності матері, ОСОБА_3, за попередньою домовленістю, але не рідше ніж 3 рази на тиждень.

З вказаної заяви вбачається, що підставою звернення ОСОБА_4 до виконкому був захист порушених прав малолітнього сина та його прав, як батька, оскільки ОСОБА_3 чинились перешкоди у спілкуванні та участі вихованні малолітньої дитини.

Відповідно до ст. 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватись з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини.

Вирішуючи спір, суди виходили з того, що Служба у справах дітей у порушення вимог п. 73 Порядку не склала висновок, а виконавчий комітет Южноукраїнської міської ради, відповідно, прийняв спірне рішення без врахування такого висновку.

При цьому суди не звернули уваги на те, що відповідно до витягу з протоколу № 11 засідання комісії з питань захисту прав дитини при виконавчому комітеті Южноукраїнської міської ради від 31 липня 2013 року на порядку денному комісії вирішувалось питання щодо визначення способу спілкування ОСОБА_4 з малолітнім ОСОБА_6 та рекомендовано виконавчому комітету Южноукраїнської міської ради визначити час спілкування ОСОБА_4 з його малолітнім сином ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, у присутності матері, ОСОБА_3, за попередньою домовленістю, але не рідше ніж 3 рази на тиждень.

Рішення виконавчого комітету Южноукраїнської міської ради від 7 серпня 2013 року прийнято з урахуванням рекомендацій, даних комісією з питань захисту прав дитини.

Крім того, відповідно до чч. 2 і 3 ст. 19 СК України рішення органу опіки та піклування є обов'язковим для виконання, якщо протягом десяти днів від часу його винесення заінтересована особа не звернулася за захистом своїх прав або інтересів до суду, крім випадку, передбаченого ч. 2 ст. 170 цього Кодексу.

Звернення за захистом до органу опіки та піклування не позбавляє особу права на звернення до суду.

У разі звернення з позовом до суду орган опіки та піклування припиняє розгляд поданої йому заяви.

Суди зазначене не врахували та не дали оцінку тому, що ОСОБА_3 звернулась до суду з позовом у грудні 2014 року, тоді як рішення виконкому винесено 7 серпня 2013 року, порушила встановлений законом порядок звернення з такою заявою, та чи підлягає такий строк поновленню.

Крім того, суди не звернули уваги на те, що оскільки позивачкою вказане рішення виконкому не виконується, ОСОБА_4 скористався своїм правом, передбаченим ст. 159 СК України, та у травні 2014 року звернувся до суду з позовом про усунення перешкод у спілкуванні з дитиною. Тобто, до моменту звернення ОСОБА_3 до суду з позовом про скасування рішення виконкому про визначення способу спілкування ОСОБА_4 з малолітнім сином. Розгляд позовної заяви ОСОБА_4 триває по теперішній час.

Отже, з урахуванням ч. 6 ст. 19 СК України суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини та визначити інший спосіб участі і у вихованні та спілкуванні з дитиною.

Відповідно до ст. 159 СК України, якщо той з батьків, з ким проживає дитина, чинить перешкоди тому з батьків, хто проживає окремо, у спілкуванні з дитиною та у її вихованні, зокрема якщо він ухиляється від виконання рішення органу опіки та піклування, другий з батьків має право звернутися до суду з позовом про усунення цих перешкод. Суд визначає способи участі одного з батьків у вихованні дитини (періодичні чи систематичні побачення, можливість спільного відпочинку, відвідування дитиною місця його проживання тощо), місце та час їхнього спілкування.

Проте суди наведене не врахували, не дали оцінку тому, чи не є звернення до суду з даним позовом свідченням про ухилення ОСОБА_3 від виконання рішення виконкому, не звернули увагу на те, що у разі незгоди позивачки з визначеним способом участі ОСОБА_4 у вихованні та спілкування з малолітнім ОСОБА_6 вона не позбавлена можливості звернутись до органу опіки та піклування з заявою про визначення іншого способу участі батька у вихованні та спілкуванні з дитиною.

При цьому, оскаржуючи рішення виконкому, позивачка посилалась на те, що відповідно до ст. 19 Конституції України правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством.

Проте такі доводи суперечать вимогам ч. 2 ст. 19, ч. 2 ст. 158 СК України, відповідно до яких рішення органу опіки та піклування є обов'язковим до виконання, та, крім того, виконавчий комітет, ухвалюючи рішення про визначення способу спілкування ОСОБА_4 з малолітнім сином діяв в межах ст. 158 СК України з метою захисту прав малолітньої дитини та її батька.

Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства.

Отже, об'єктом захисту є порушене, невизнане або оспорене право чи цивільний інтерес, саме вони є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту.

Відповідно до ст. 21 ЦК України суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси.

Суди на вказане уваги не звернули, та застосовуючи вказане положення, не навели мотивів, з яких вони виходили, скасовуючи рішення виконкому, зокрема, не зазначили, у чому полягає порушення прав та інтересів ОСОБА_3 вказаним рішенням, якому акту законодавства не відповідає це рішення.

Крім того, у порушення п. 2 ч. 6 ст. 130 ЦПК України суд першої інстанції не вирішив питання про склад осіб, які братимуть участь у справі. Так, позивачка оскаржує рішення міської ради, яке прийнято за зверненням ОСОБА_4. щодо його прав та обов'язків, проте останній до участі у справі в якості співвідповідача залучений не був.

Ураховуючи те, що фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, судами не встановлені, судові рішення не відповідають вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для їх скасування із передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ України

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити частково.

Рішення Южноукраїнського міського суду Миколаївської області від 17 лютого 2015 року та ухвалу апеляційного суду Миколаївської області від 14 квітня 2015 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник

Судді: Б.І. Гулько

С.Ф. Хопта

В.А. Черненко

С.П. Штелик