АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
№ апеляційного провадження: 22-ц/796/4260/2015 Доповідач - Шиманський В.Й.
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

01 липня 2015 року колегія суддів Судової палати в цивільних справах апеляційного суду м. Києва в складі:

Головуючого - Шиманського В.Й.

Суддів - Семенюк Т.А., Кравець В.А.

при секретарі - Ошедшій А.Д.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Виробничо-збутове підприємство «Нафтогаз-Нафтопродукт» на рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 11 грудня 2014 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Виробничо-збутове підприємство «Нафтогаз-Нафтопродукт» про зобов'язання вчинити дії та стягнення заробітної плати, компенсації за невикористану щорічну відпустку, вихідної допомоги, компенсації за затримку розрахунку і відшкодування моральної шкоди,-

В С Т А Н О В И Л А:

Із вказаним позовом до суду позивач звернувся у вересні 2014 року.

Зазначав, що 04.10.2012 він був прийнятий на посаду заступника генерального директора з технічних питань ТОВ "Виробничо-збутове підприємство" Нафтогаз-Нафтопродукт". 08.01.2013 звільнився з займаної посади за власним бажанням згідно ст.38 КЗпП України та наказу № 08/01-К від 08.01.2013. При звільненні відповідач не провів розрахунок та не виплатив всіх належних йому сум, а тому з урахуванням уточнених позовних вимог, просив суд зобов'язати відповідача видати довідку про роботу на даному підприємстві із зазначенням спеціальності, кваліфікації, посади, часу роботи і розміру заробітної плати, зобов'язати відповідача внести зміни до наказу про звільнення та трудової книжки з формулюванням підстави для звільнення згідно ч.3 ст. 38 КЗпП України, стягнути нараховану та невиплачену суму заробітної плати в розмірі 8011,54 грн., компенсацію за невикористані дні щорічної основної відпустки 6 днів у сумі 558,12 грн., вихідну допомогу у розмірі тримісячного заробітку у сумі 6000,00 грн., відшкодування за час затримки виплати заробітної плати в розмірі 38 975,38 грн., відшкодування моральної шкоди у зв'язку із порушенням його прав у сумі 10 000,00 грн..

Рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 11 грудня 2014 року позов задоволено частково.

Стягнуто з відповідача на користь позивача заборгованість по заробітній платі в розмірі 7 453,42 грн., компенсацію за невикористану відпустку 558,12 грн., середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 38 975,38 грн., моральну шкоду в сумі 500,00 грн., а всього 47 486,92 грн.

В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі, з посиланням на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення судом норм процесуального права, ставиться питання про скасування даного рішення в частині задоволених позовних вимог та ухвалення нового про відмову у задоволенні позову.

Рішення суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні позовних вимог не оскаржується, а тому, у відповідності до положень ч.1 ст.303 ЦПК України, колегія суддів перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги.

Заслухавши доповідь судді, пояснення учасників процесу, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню у зв'язку з наступним.

Судом вірно встановлено, що відповідно до наказу № 04/10-К від 04.10.2012 року позивач прийнятий на посаду заступника генерального директора з технічних питань ТОВ "Виробничо-збутове підприємство" Нафтогаз-Нафтопродукт" з 04.10.2012 року з окладом згідно штатного розпису на умовах 4-годинного робочого дня.

Встановлено випробувальний термін 3 місяці з 04.10.2012 року по 04.01.2013 року.

Як вбачається з копії трудової книжки, 08.01.2013 року позивача звільнено з займаної посади за власним бажанням, відповідно до ст. 38 КЗпП України.

Звертаючись до суду з вказаним позовом ОСОБА_2 зазначав, що в супереч вимогам ст.ст. 47, 116 КЗпП України за весь час роботи на підприємстві заробітна плата відповідачем йому не виплачувалась. Розрахунки щодо виплати заробітної плати в день звільнення відповідачем також не проводились, на підставі чого просив задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Ухвалюючи оскаржуване рішення суд першої інстанції прийшов до висновків, що позовні вимоги в частині стягнення нарахованої, але не виплаченої заробітної плати в розмірі 7 453,42 грн., відшкодування за час затримки невиплаченої заробітної плати в розмірі 38 975,38 грн. а також моральної шкоди в розмір 500,00 грн. є законними та обґрунтованими, а тому підлягають задоволенню.

Натомість колегія суддів не може повною мірою погодитись з висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Згідно до вимог ст. 94 КЗпП України, заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Розмір заробітної плати залежить від складності та умов виконуваної роботи, професійно-ділових якостей працівника, результатів його праці та господарської діяльності підприємства, установи, організації і максимальним розміром не обмежується.

Задовольняючи позовні вимоги про стягнення заробітної плати судом першої інстанції було взято до уваги інформацію з довідки Форми ОК-5, виданої Пенсійним фондом України відносно ОСОБА_2, з якої вбачається, що останній працював на ТОВ "Виробничо-збутове підприємство "Нафтогаз-Нафтопродукт" та в 2012 звітному році йому було нараховано заробітну плату: в жовтні - 1739,13 грн., в листопаді - 2000,00 грн., в грудні - 2000,00 грн., в 2013 звітному році йому було нараховано заробітну плату: в січні - 1714,29 грн., а всього 7453,42 грн.

Як вбачається з наявної в матеріалах справи довідки №2 від 10.12.2014 року, виданої відповідачем, ОСОБА_2 дійсню працюв на підприємстві на посаді заступника генерального директора з технічних питань ТОВ "Виробничо-збутове підприємство" Нафтогаз-Нафтопродукт" з 04.10.2012 року по 08.01.2013 року. Нарахована заробітна плата за жовтень 2012 складала 1 739,13 грн., за листопад 2012 року - 2000,00 грн., за грудень 2012 року 2000,00 грн., за січень 2013 року - 488,66 грн.

Загалом дохід за вказаний період склав 6 227,79 грн., утримано 1 124,74 грн., сума до виплат складала 5 103.05 грн.

В той же час в матеріалах справи наявні видаткові касові ордери від 02.11.2012 року та 30.11.2012 року, з яких вбачається, що 05.11.2012 року ОСОБА_2 отримав заробітну плату за жовтень 2012 року в розмірі 2 652 грн. та 30.11.2012 року заробітну плату за жовтень в розмірі 2012 року в розмірі також 2 652,00 грн., про що свідчить його підпис в графі одержувач.

Факт отримання вищевказаних грошей представником позивача та самим позивачем в ході розгляду справи в суді апеляційної інстанції не спростований.

Відповідно до положень ч.2 ст.30 Закону України «Про оплату праці», роботодавець зобов'язаний забезпечити достовірний облік виконуваної працівником роботи і бухгалтерський облік витрат на оплату праці у встановленому порядку.

Отже саме на відповідача покладено обов'язок ведення бухгалтерського обліку витрат на оплату праці та доведення факту отримання робітником заробітної плати.

Так, відповідно до статей 10, 60 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Як вбачається з матеріалів справи відповідачем доведено, а позивачем не спростовано, факт отримання останнім нарахованої заробітної плати за жовтень 2012 року та листопад 2012 року в загальному розмірі 5 103,05 грн., що підтверджується видатково касовими ордерами від 02.11.2012 року та 30.11.2012 року (а.с. 75,76).

Натомість в матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази, у відповідності до вимог ст. 10 ЦПК України, на підтвердження виплати ТОВ "Виробничо-збутове підприємство" Нафтогаз-Нафтопродукт" ОСОБА_2 нарахованої заробітної плати за період з грудня 2012 року по січень 2013 року.

У зв'язку з цим суд приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог в частині стягнення з відповідача на користь позивача нарахованої, але невиплаченої заробітної плати за грудень 2012 року в розмірі 2 000,00 грн. та січень 2013 року в сумі 488,66 грн.

Загальна сума заробітної плати, що підлягає стягненню з відповідача на користь ОСОБА_2 становить 2 488,66 грн.

Пунктом 6 Постанови Пленуму ВСУ від 24.12.1999 № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» роз'яснено, що задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Разом з цим, оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов'язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов'язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення.

Таким чином в резолютивній частині рішення окрім визначеної судом суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, слід вказувати про виплату цієї суми з обов'язковим утриманням з неї податків та інших обов'язкових платежів.

Відповідно до ст.83 КЗпП України та ст. 24 Закону України «Про відпустки» у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки.

Статтею 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України № 100 від 08 лютого 1995 року визначено, що обчислення середнього заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, або для виплати компенсації за невикористані відпустки проводиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки.

Згідно з ст. 3 вищевказаного Порядку усі виплати включаються в розрахунок середньої заробітної плати у тому розмірі, в якому вони нараховані, без виключення сумм відрахування на податки, стягнення, аліментів тощо. При обчисленні середньої заробітної плати для оплати щорічної відпустки, до фактичного заробітку включається виплати за час, протягом якого працівнику зберігається середній заробіток та допомога у зв'язку з тимчасовою непрацездатністю.

Відповідно до п. 7 Порядку нарахування суми компенсації за невикористану відпустку працівника провадиться шляхом ділення сумарного заробітку за останні перед місяцем, в якому працівник звільняється, 12 місяців на відповідну кількість календарних днів року (за винятком святкових і неробочих днів, встановлених законодавством). Одержаний результат перемножується на число календарних днів невикористаної відпустки (лист Міністерства соціальної політики України від 08 травня 2013 року №498/13/84-13).

Як вбачається з матеріалів справи сумарний заробіток позивача за відпрацьований період з 01.11.2012 року по 31.12.2012 року (місяць, що передує місяцю звільнення) становить 4 000,00 грн. без виключення сумм відрахування на податки.

Виходячи із наведеного сумарний заробіток становить: 4 000,00 грн. розділити на 43 календарні дні (за листопад 2012- 22 дні, за грудень 2012 - 21 дні) = 93,02 грн.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач має право на компенсацію за 6 днів невикористаної щорічної основної відпустки.

На підставі викладеного колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, що позовні вимоги позивача про стягнення грошової компенсації за 6 днів невикористаної щорічної основної відпустки підлягають задоволенню в розмірі 558,12 грн. (93,02 * 6 днів відпустки).

Крім того, за приписами ст.ст.116, 117 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

В разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Як роз'яснено в п.20 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами про оплату праці» установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при непроведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності.

У разі непроведення розрахунку у зв'язку із виникненням спору про розмір належних до виплати сум вимоги про відповідальність за затримку розрахунку підлягають задоволенню у повному обсязі, якщо спір вирішено на користь позивача або такого висновку дійде суд, що розглядає справу. При частковому задоволенні позову працівника суд визначає розмір відшкодування за час затримки розрахунку з урахуванням спірної суми, на яку той мав право, частки, яку вона становила у заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком та інших конкретних обставин справи.

З викладеного випливає, що на роботодавця покладено обов'язок повністю розрахуватися з працівником, який у день звільнення не працював, не пізніше наступного дня після пред'явлення ним вимог про розрахунок, невиконання вказаного обов'язку має наслідком покладання на нього відповідальності - стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні.

В разі, якщо звільнений працівник до одержання остаточного розрахунку стане на іншу роботу, розмір зазначеної в частині першій цієї статті компенсації зменшується на суму заробітної плати, одержаної за новим місцем роботи.

Згідно з п.8 Порядку обчислення середньої заробітної плати, який затверджено Постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100, середньоденна заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі ( календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів.

Як вбачається з довідки №2 від 10.12.2014 року заробітна плата позивача за листопад 2012 року та грудень 2012 року складала по 2 000,00 грн. на місяць, загалом 4 000,00 грн.

На підставі листа Міністерства соціальної політики України «Про розрахунок норми тривалості робочого часу на 2012 рік» кількість робочих днів за визначений період часу складала 43 дні (листопад 2012 - 22 дні, грудень 2012 - 21 дні) а отже, середній заробіток за час вимушеного прогулу становить 93,02 грн. (4 000,00 грн. / 43 дні).

Згідно інформації з трудової книжки ОСОБА_2 13.02.2013 року на підставі наказу №23-к від 12.02.2013 року позивача було прийнято на посаду помічника начальника Броварського відділення громадського харчування ТОВ «Медсобстрах-ХК».

З даних довідки Форми ОК-5, виданої Пенсійним фондом України відносно ОСОБА_2, вбачається, що за новим місцем роботи за лютий 2013 року йому нарахована заробітна плата в розмірі 465,00 грн.

В подальшому 15.03.2013 року позивача звільнено з займаної посади за угодою сторін, в той же день згідно наказу №10 від 15.03.2013 року прийнято на посаду заступника директора філії Концерну «Техносервіс «Логістік-Центр».

Згідно інформації довідки Форми ОК-5 з березня 2013 року позивачу нараховувалась заробітна плата в розмірі, що є більшим за 2 000,00 грн. на місяць, на підставі чого колегія суддів приходить до висновку про встановлення періоду обчислення затримки розрахунку при звільнені з ТОВ "Виробничо-збутове підприємство" Нафтогаз-Нафтопродукт" за період з 08.01.2013 року по 28.02.2013 року за виключенням 465,00 грн. які були нараховані позивачу за лютий 2013 року за новим місцем роботи.

Так, кількість робочих днів за визначений період часу складала 38 дні (січень 2013 - 18 дні, лютий 2013 - 20 дні), а отже, середній заробіток за час вимушеного прогулу становить 3 069,76 грн. (93,02 грн. * 38 дні -465,00 грн.).

Згідно з ст.237-1 КЗпП України, відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Враховуючи встановленні обставини справи колегія суддів погоджується з визначеним судом першої інстанції розміром відшкодування моральної шкоди в сумі 500,00 грн.

У відповідності з вимогами ст. 309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є: неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права, тощо.

Враховуючи зазначене, апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, рішення суду першої інстанції в частині стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості по заробітній платі в розмірі 7 453,42 грн., середнього заробітку при звільненні в розмірі 38 975,38 грн. скасуванню, з ухваленням в цій частині нового рішення про стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості по заробітній платі в розмірі 2 488,66 грн. та середнього заробітку при звільненні в розмірі 3 069,76 грн.

Крім того, враховуючи вимоги ст.88 ЦПК України, рішення суду першої інстанції в частині стягнення з відповідача на користь держави судового збору підлягає зміні шляхом зменшення суми з 474,86 грн. до 243,60 грн.

В іншій частині рішення суду підлягає залишенню без змін.

Керуючись ст. ст.303, 307, 309 ЦПК України, колегія суддів, -

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Виробничо-збутове підприємство «Нафтогаз-Нафтопродукт» - задовольнити частково.

Рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 11 грудня 2014 року в частині стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю «Виробничо-збутове підприємство «Нафтогаз-Нафтопродукт» на користь ОСОБА_2 заборгованості по заробітній платі в розмірі 7 453,42 грн. та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 38 975,38 грн. - скасувати.

Ухвалити в цій частині нове рішення наступного змісту.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Виробничо-збутове підприємство «Нафтогаз-Нафтопродукт» на користь ОСОБА_2 заборгованість по заробітній платі в розмірі 2 488,66 грн. та середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 3 069,76 грн. з утриманням податків і інших обов'язкових платежів.

Рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 11 грудня 2014 року в частині стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю «Виробничо-збутове підприємство «Нафтогаз-Нафтопродукт» на користь держави судового збору змінити, шляхом зменшення суми що підлягає стягненню з 474,86 грн. до 243,60 грн.

В решті зазначене рішення залишити без змін

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: