Провадження № 22-ц/780/2652/15 Доповідач у 2 інстанції ОСОБА_1
Категорія 47 17.06.2015
РІШЕННЯ

Іменем України

17 червня 2015 року колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Київської області в складі:

головуючого - судді Таргоній Д.О.,

суддів: Приходька К.П., Березовенко Р.В.,

за участю секретаря Микитенко Д.А.,

розглянула у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві матеріали справи за апеляційними скаргами ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 12 березня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про визнання недійсним договору відчуження автомобіля та визнання права власності на 1/2 частину автомобіля.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши матеріали справи, колегія суддів

ВСТАНОВИЛА:

У листопаді 2014 року позивачка ОСОБА_5 звернулась до суду з позовом, в якому просить визнати недійсним договір про відчуження автомобіля марки «MERCEDES BENZ SPRINTER», 2000 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1, номер кузова НОМЕР_2, укладений між відповідачами - ОСОБА_2 та ОСОБА_3, а також поділити зазначений автомобіль, як спільне сумісне майно подружжя, визнавши за нею право власності на ? частину автомобіля.

В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що вона з відповідачем ОСОБА_2 перебувала в зареєстрованому шлюбі з 08.08.2009 року по 26.02.2013 року, від якого дітей не мають.

За час шлюбу ними було придбано спірний автомобіль.

Після розірвання шлюбу, 07.08.2013 року автомобіль був перереєстрований відповідачем ОСОБА_2 за довідкою-рахунком на відповідача ОСОБА_3 без її згоди, що і стало підставою для звернення до суду із даним позовом.

Рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 12 березня 2015 року позов ОСОБА_5 задоволено частково. Визнано за ОСОБА_5 право власності на ? частину автомобіля марки «MERCEDES BENZ SPRINTER», 2000 року випуску, державний номерний знак АІ 14 97 СТ. В іншій частині позову відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням, відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3Є, звернулись з апеляційними скаргами.

Відповідач ОСОБА_2 в поданій ним апеляційній скарзі просить рішення суду першої інстанції скасувати з підстав неповного зясування обставин, що мають значення для справи, невідповідності висновків суду обставинам справи, а також порушення норм матеріального та процесуального права. Зокрема, в обгрунтування апеляційної скарги відповідач ОСОБА_2 зазначає, що суд першої інстанції надав невірну оцінку поданим ним доказам, на підтвердження обставин придбання спірного автомобіля за рахунок його особистих коштів, отриманих від продажу належного йому автомобіля «ГАЗ» та взятих в борг у гр-на ОСОБА_6 Крім того, зазначає, що судом першої інстанції не застосовано правову норму, яка регулює право влсника на повернення майна, а саме ст. 388 ЦК України. Вважає, що оскільки автомобіль на даний час проданий і вже не є спільною власністю подружжя, суд першої інстанції повинен був вирішити питання про стягнення грошової компенсації вартості частки автомобіля.

Відповідач ОСОБА_7 у поданій апеляійній скарзі зазначає, що висновки суду перешої інстанції, викладені в рішенні, не відповідають встановленим у справі обставинам, крім того, судом неправильно застосовано норми матеріального права, що є підставою для скасування рішення та ухвалення нового, яким просить відмовити позивачу у задоволенні позову.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційних скарг та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги підлягають задоволенню, а рішення суду скасуванню з ухваленням нового рішення, виходячи з наступного.

Відповідно до вимог ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Так, судом першої інстанції встановлено, що сторони у справі ОСОБА_5Є, та ОСОБА_2 перебували в зареєстрованому шлюбі з 08.08.2009 року, який розірвано рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 26.02.2013 року.

Під час перебування у шлюбі, а саме 07.10.2011 року було придбано автомобіль «MERCEDES BENZ SPRINTER», 2000 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_3, номер кузова НОМЕР_2, який був зареєстрований на ім я відповідача ОСОБА_2

Після розрівання шлюбу, а саме 07.08.2013 року вказаний транспортний засіб був реалізований ТОВ «Автотрейд-РС» на підставі довідки-рахунку ДПІ 917216 відповідачу ОСОБА_3, згідно листів начальника Центру надання послуг, повязаних з використанням автотранспортних засобів з обслуговування м. Бориспіль та Бориспільського району при УДАІ ГУ МВС України в Київській області від 18.01.2014 року та від 06.09.2014 року.

Згідно статей 60, 70 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. У разі поділу спільного майна подружжя їх частки визнаються рівними.

Колегія суддів апеляційного суду не приймає доводів апеляційної скарги ОСОБА_2 в частині не надання судом першої інстанції оцінки доказам, які подані ним на підтвердження придбання спірного автомобіля за особисті кошти.

Суд першої інстанції дійшов вірного висновку про недоведення відповідачем ОСОБА_2 факту придбання автомобіля НОМЕР_4 за кошти, які належали йому особисто, та надав правильну оцінку розписці ОСОБА_8 та ОСОБА_9 про отримання коштів, а також показам свідка ОСОБА_6

В той же час, задовольняючи частково позовні вимоги ОСОБА_5 та визнаючи за нею право власності на ? частину автомобіля, який відчужено за відплатним договором відповідачу ОСОБА_3, суд першої інстанції невірно застосував норми матеріального права, що є підставою для скасування даного рішення та ухвалення нового по суті позоних вимог.

Як передбачено ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Розмір часток майна дружини та чоловіка при поділі майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Вирішуючи питання про поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, мають застосовуватися положення частин 4, 5 ст. 71 СК щодо обов'язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених ст. 365 ЦК, за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким позовом (ст. 11 ЦК) та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми.

У разі коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності.

Судом встановлено і підтверджується матеріалами справи, що спірний автомобіль НОМЕР_5 згідно з довідкою-рахунком та свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу відповідач ОСОБА_3 придбав у ТОВ «Автотрейд-РС» 07 серпня 2013 року за ціною 56 123,21 грн. та зареєстрував в органахДАІ на своє імя.

Відповідно до ст. 328 ЦК України, право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Згідно п. 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009р. «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» відповідно до ч. 5 ст. 12 ЦК України добросовісність набувача презюмується.

ОСОБА_3 є добросовісним набувачем, оскільки матеріали справи не містять доказів його недобросовісності при купівлі автомобіля.

Суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про задоволення вимог позивача, який вважає себе власником спірного майна, оскільки права такої особи не підлягають захисту шляхом задоволення позову до добросовісного набувача з використанням правового механізму, передбаченого ст. ст. 215, 216 ЦК України. Такий захист можливий лише шляхом задоволення віндикаційного позову, якщо є підстави, передбачені ст. 388 ЦК України, які дають право витребувати майно від добросовісного набувача.

Згідно з п. 21, 22 Постанови ВССУ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від N 5, 07.02.2014, у разі коли між особами відсутні договірні відносини або відносини, пов'язані із застосуванням наслідків недійсності правочину, спір про повернення майна власнику підлягає вирішенню за правилами статей 387, 388 ЦК.

Якщо власник вимагає повернення свого майна з володіння особи, яка незаконно ним заволоділа, така позовна вимога підлягає розгляду та вирішенню також за правилами статей 387, 388 ЦК.

Якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати це майно з незаконного володіння набувача (статті 387, 388 ЦК). Якщо в такій ситуації (саме так обґрунтовано підставу позову) пред'явлений позов про визнання недійсними договору про відчуження майна, суду під час розгляду справи слід мати на увазі правила, встановлені статтями 387, 388 ЦК.

У зв'язку із цим суди повинні розмежовувати, що коли майно придбано за договором в особи, яка не мала права його відчужувати, то власник має право на підставі статті 388 ЦК звернутися до суду з позовом про витребування майна у добросовісного набувача, а не з позовом про визнання договору про відчуження майна недійсним.

Відповідно до ч.1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

При цьому відповідно до ст.4 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Відповідно до ч.1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Таким чином, звернувшись до суду з вказаним позовом, ОСОБА_5 обрала невірний шлях захисту свого порушеного права, що є підставою для відмови в задоволенні позову.

Враховуючи викладене, рішення Бориспільського міськрайонного суду від 12 березня 2015 року у даній справі підлягає скасуванню з наведених вище підстав з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позову.

Керуючись ст. ст. 303, 309, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

ВИРІШИЛА:

Апеляційні скарги ОСОБА_2 та ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 12 березня 2015 року скасувати. Ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позову ОСОБА_4 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про визнання недійсним договору відчуження автомобіля та визнання права власності на 1/2 частину автомобіля - відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржене у касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: