Провадження № 2/344/1667/15
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 червня 2015 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський міський суд Івано-Франківської області в складі:

головуючої судді Бабій О.М.

секретаря Орнат Л.І.,

за участі відповідача ОСОБА_1 та його представника ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі Івано-Франківського міського суду цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1, ОСОБА_4 про дослідження висновку експерта, відшкодування матеріальної та моральної шкоди, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся в суд з позовом до ОСОБА_1 про дослідження висновку судового експерта ОСОБА_4 № 85 від 17.07.2008 року, відшкодування матеріальних збитків в розмірі 5000 грн. та моральної шкоди в розмірі 30 000 грн.

Позовна заява ОСОБА_3 була залишена судом без руху, а згодом повернута позивачу у звязку з недоліками, які не були виправлені позивачем. Однак, ухвалою апеляційного суду Івано-Франківської області ухвала суду про повернення позовної заяви була скасована, а справа повернута о суду першої інстанції.

Ухвалою суду від 27 січня 2015 року до участі в справі в якості співвідповідача залучено ОСОБА_4, оскільки фактично в прохальній частині позовної заяви позивач просить стягнути матеріальну шкоду з ОСОБА_1 та ОСОБА_4

Позивач в судові засідання не зявився, надіслав до суду заяву в якій просив розгляд справи проводити у його відсутності, а тому в суду не було можливості чітко зясувати у позивача його вимоги до відповідачів. Вирішуючи спір суд виходив із вимог які викладені в позовній заяві та доказів які додані до позову.

Будь-яких клопотань від позивача про призначення експертизи до суду першої інстанції не надходило.

Клопотання про виклик свідків судом вирішено, про що постановлено ухвалу.

Вимогу позивача викладену в прохальній частині позову суд не вважає позовною вимог в розумінні ст. 16 ЦК України, а вважає клопотання про дослідження доказу в судовому засіданні.

Відповідач ОСОБА_1 та його представник в судовому засіданні позовні вимоги не визнали, надали суду письмові заперечення, просили в задоволенні позову відмовити.

Відповідач ОСОБА_4 в судове засідання не зявився, надав суду письмові заперечення.

Вислухавши пояснення відповідача ОСОБА_1 та його представника, дослідивши письмові докази у справі, всебічно і повно зясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, обєктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено наступне.

Позивач стверджує, а відповідач ОСОБА_1 не заперечує, що ним було виготовлено памятник.

Однак, договору про надання послуг з виготовлення памятника чи купівлю позивачем та відповідачами суду не надано.

Позивачем надано суду не завірену копію квитанції (а.с.3), яка не може слугувати належним та допустимим доказом у справі.

Однак, факт виготовлення відповідачем памятника частково підтверджується висновком товарознавчого дослідження № 85 від 17.07.2008 року (а.с.2).

Позивач стверджує, що памятник виготовлений відповідачем ОСОБА_1 був не якісний та мав недоліки у звязку з чим позивачу завдано матеріальної та моральної шкоди.

Відповідно до ст. 8 Закону України «Про захист прав споживачів», у разі виявлення протягом встановленого гарантійного строку недоліків споживач, в порядку та у строки, що встановлені законодавством, має право вимагати:

1) пропорційного зменшення ціни;

2) безоплатного усунення недоліків товару в розумний строк;

3) відшкодування витрат на усунення недоліків товару.

У разі виявлення протягом встановленого гарантійного строку істотних недоліків, які виникли з вини виробника товару (продавця, виконавця), або фальсифікації товару, підтверджених за необхідності висновком експертизи, споживач, в порядку та у строки, що встановлені законодавством і на підставі обов'язкових для сторін правил чи договору, має право за своїм вибором вимагати від продавця або виробника:

1) розірвання договору та повернення сплаченої за товар грошової суми;

2) вимагати заміни товару на такий же товар або на аналогічний, з числа наявних у продавця (виробника), товар.

За заявою відповідача ОСОБА_1, відповідач (експерт) ОСОБА_4 провів товарознавче дослідження надмогильного памятника виготовленого та встановленого на міському кладовищі м. Івано-Франківська на замовлення позивача.

Висновком № 85 від 17.07.2008 року встановлено, що робота по встановленню та виготовленню надмогильного памятника ПП ОСОБА_1 виконана якісно, без порушень стандартів та Закону України «Про захист прав споживачів». З огляду на невисоку ціну виконання замовлення зроблено висновок, що якість виконаних робіт цілком відповідає рівню вартості даного замовлення.

Відповідно до ч. 2 ст. 15 Цивільного кодексу України, кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Позивач просить стягнути з відповідачів 5 000 грн. матеріальної шкоди, та з відповідача ОСОБА_1 30 000 грн. моральної шкоди, однак не обґрунтовує такі свої вимоги нормами чинного законодавства, та на підтвердження таких вимог позивачем не надано суду жодних належних та допустимих доказів.

Відповідно до статті 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

Отже для відшкодування шкоди за правилами ст. 1166 ЦК необхідно довести такі факти:

а) Неправомірність поведінки особи. Неправомірною можна вважати будь-яку поведінку, внаслідок якої завдано шкоду, якщо завдавач шкоди не був уповноважений на такі дії.

б) Наявність шкоди. Під шкодою слід розуміти втрату або пошкодження майна потерпілого та (або) позбавлення його особистого нематеріального права (життя, здоров'я тощо). У відносинах, що розглядаються, шкода - це не тільки обов'язкова умова, але і міра відповідальності, оскільки за загальним правилом статті, що коментується, завдана шкода відшкодовується в повному обсязі (мова йдеться про реальну шкоду та упущену вигоду).

в) Причинний зв'язок між протиправною поведінкою та шкодою є обов'язковою умовою відповідальності та виражається в тому, що шкода має виступати об'єктивним наслідком поведінки завдавача шкоди.

г) Вина завдавача шкоди, за виключенням випадків, коли в силу прямої вказівки закону обов'язок відшкодування завданої шкоди покладається на відповідальну особу незалежно від вини.

Наявність всіх вищезазначених умов є обов'язковим для прийняття судом рішення про відшкодування завданої шкоди (Ухвала Верховного Суду України (судова колегія з цивільних справ) від 21.12.2005 р.).

Відповідно до пункту 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 6 від 27 березня 1993 року, з наступними змінами, «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди», шкода, заподіяна особі і майну громадянина підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв'язок та є вина зазначеної особи.

Відповідно до ч. 1 ст. 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Відповідно до положень вказаної статті, компенсація моральної шкоди здійснюється за наявності всіх загальних умов відповідальності за завдання шкоди, а саме: протиправної поведінки, моральної шкоди, причинного зв'язку між протиправною поведінкою та завданою моральною шкодою та вини заподіювача.

Право на компенсацію моральної шкоди передбачається ст. 23 ЦК, яка надає приблизний перелік проявів моральної шкоди.

За змістом ч. 2 ст. 23 ЦК України, моральна шкода полягає:

1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я;

2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів;

3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна;

4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Згідно роз'яснень Пленуму Верховного Суду України, які містяться у п. 3 постанови від 31 березня 1995 р. №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв'язку з ушкодженням здоров'я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв'язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв'язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Наявність моральної шкоди доводиться потерпілим, який в позовній заяві має зазначити, які моральні страждання та у зв'язку з чим він поніс і чим обґрунтовується розмір компенсації.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п. 5 наведеної вище постанови, відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Як вбачається зі змісту ст. 10 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Частиною 1 ст. 60 ЦПК України на сторін покладено обовязок доказування і подання доказів. Це положення є одним із найважливіших наслідків принципу змагальності. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Відповідно до ч. 4 ст. 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, тобто твердженнях, які самі по собі потребують доведення.

Враховуючи вищевикладене, проаналізувавши матеріали справи, вимоги чинного законодавства України, оцінивши подані сторонами докази, суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги є необґрунтованими та не підлягають задоволенню, оскільки судом не встановлено вини відповідачів у завданні шкоди позивачу.

Суд не бере до уваги заяву відповідача про застосування строків позовної давності, оскільки в даному випадку позивач є споживачем послуг, а позовна давність в такому випадку встановлюється строком 10 років.

На підставі вищенаведеного, відповідно до 3, 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 р. №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», п. 3, 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 6 від 27 березня 1993 року «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди», ст.ст. 15, 16, 22, 1166, 1167 Цивільного кодексу України, ст. ст. 3, 4, 10, 11, 60, 61 ЦПК України, керуючись ст. ст. 213-215 ЦПК України, суд,-

В И Р І Ш И В :

В задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_1, ОСОБА_4 про дослідження висновку експерта, відшкодування матеріальної та моральної шкоди відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подачі апеляційної скарги.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом 10 днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом 10 днів з дня отримання копії цього рішення.

Повний текст рішення виготовлено 24 червня 2015 року.

Суддя Бабій О.М.