Ухвала

іменем україни

24 червня 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Дьоміної О.О.,

суддів: Дем'яносова М.В., Маляренка А.В.,

Парінової І.К., Ступак О.В.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про виділ частки в натурі зі спільної часткової власності та зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про виділ частки будинку в натурі, за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення апеляційного суду м. Києва від 11 лютого 2015 року,

в с т а н о в и л а :

У листопаді 2012 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_4 про виділ частки в натурі зі спільної часткової власності. Вимоги обґрунтовував тим, що йому на праві спільної часткової власності належить 34/100 частки житлового будинку по АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі-продажу частки житлового будинку від 06 грудня 2005 року. Згідно з довідкою Київського міського бюро технічної інвентаризації (далі - Київський МБТІ) від 17 вересня 2012 року ј частки вказаного будинку належить ОСОБА_4 на підставі свідоцтва про право на спадщину, виданого Першою київською державною нотаріальною конторою 04 жовтня 1996 року, реєстраційний № 22-538. Відповідно до технічного паспорта на садибний (індивідуальний) житловий будинок по АДРЕСА_1 він складається із квартир №№ 1, 4 та 5. Позивач зазначав, що між сторонами склався порядок користування, відповідно до якого він використовує квартиру № 4, а решту частку домоволодіння використовує ОСОБА_4 Посилаючись на те, що житловий будинок перебуває у спільній частковій власності, тому він не має можливості вільно розпоряджатися належним йому майном, а відповідач відмовляється укласти договір про розподіл будинку, позивач просив виділити йому в натурі 34/100 частки будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1, зокрема квартиру № 4 загальною площею 25,4 кв. м., що складається із: кухні № 4-2 площею 13,8 кв. м та жилої кімнати № 4-3 площею 11,6 кв. м, з врахуванням ремонтно-будівельних робіт, пов'язаних із відновленням експлуатаційних показників квартири та здійснення добудови для доведення загальної площі не менше нормативної 30,0 кв. м як для однокімнатної квартири; ОСОБА_4 виділити 66/100 частки вказаного будинку, а саме: квартиру № 1 загальною площею 38,9 кв. м, що складається із: коридору № 1-1 площею 3,8 кв. м, кухні № 1-2 площею 10,1 кв. м, ванної кімнати № 1-3 площею 3,9 кв. м, жилої кімнати № 1-4 площею 8,8 кв. м, жилої кімнати № 1-5 площею 12,3 кв. м, та квартиру № 5 загальною площею 24,1 кв. м, що складається із: коридору № 5-1 площею 9,9 кв. м, санвузла № 5-2 площею 2,6 кв. м та жилої кімнати № 5-3 площею 11,6 кв. м. Також ОСОБА_3 просив стягнути із ОСОБА_4 на його користь витрати на проведення судової будівельно-технічної експертизи в розмірі 4 770 грн та витрати на правову допомогу в розмірі 13 900 грн.

У вересні 2013 року ОСОБА_4 звернулася до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_3, мотивуючи вимоги тим, що вони з відповідачем є співвласниками житлового будинку по АДРЕСА_1, що складається із квартир №№ 1, 4 та 5, загальною площею 89,8 кв. м, та їй на праві власності належить ј частки цього будинку. У зв'язку із чим просила виділити їй в натурі 66/100 частки спірного житлового будинку, а саме: квартиру № 1 загальною площею 38,9 кв. м, що складається із: коридору № 1-1 площею 3,8 кв. м, кухні № 1-2 площею 10,1 кв. м, ванної кімнати № 1-3 площею 3,9 кв. м, жилої кімнати № 1-4 площею 8,8 кв. м, жилої кімнати № 1-5 площею 12,3 кв. м, та квартиру № 5 загальною площею 24,1 кв. м, що складається із: коридору № 5-1 площею 9,9 кв. м, санвузла № 5-2 площею 2,6 кв. м та жилої кімнати № 5-3 площею 11,6 кв. м.

Рішенням Солом'янського районного суду м. Києва від 24 листопада 2014 року в задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено. Зустрічний позов ОСОБА_4 задоволено. Виділено ОСОБА_4 в натурі 66/100 частки житлового будинку по АДРЕСА_1, що складаються із квартир № 1 та № 5 загальною площею 63 кв. м, а саме: квартиру № 1 загальною площею 38,9 кв. м у складі приміщень: коридору № 1-1 площею 3,8 кв. м, кухні № 1-2 площею 10,1 кв. м, ванної кімнати № 1-3 площею 3,9 кв. м, жилої кімнати № 1-5 площею 12,3 кв. м, та квартиру № 5 загальною площею 24,1 кв. м у складі приміщень: коридору № 5-І площею 9,9 кв. м, санвузла № 5-2 площею 2,6 кв. м та жилої кімнати № 5-3 площею 11,6 кв. м. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішенням апеляційного суду м. Києва від 11 лютого 2015 року рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 24 листопада 2014 року скасовано в частині задоволення зустрічного позову ОСОБА_4 та ухвалено в цій частині нове рішення про відмову в позові. В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.

У касаційній скарзі ОСОБА_4 просить скасувати рішення суду апеляційної інстанцій в частині відмови в зустрічному позові, мотивуючи свої вимоги порушенням судом норм процесуального права.

Судове рішення в частині вирішення позову ОСОБА_3 не оскаржується, тому в цій частині в порядку ч. 1 ст. 335 ЦПК України не переглядається.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційних скарг, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає задоволенню частково з огляду на наступне.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до ст. ст. 213, 214 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати.

Зазначеним вимогам закону рішення суду апеляційної інстанції у повній мірі не відповідає.

Встановлено, що ОСОБА_3 на праві спільної часткової власності належить 34/100 частки житлового будинку по АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі продажу частки житлового будинку від 06 грудня 2005 року (а. с. 9-10).

1/4 частки вказаного житлового будинку належить ОСОБА_4 на підставі свідоцтва про право на спадщину, виданого Першою київською державною нотаріальною конторою 04 жовтня 1996 року, реєстраційний № 22-538, що підтверджується довідкою Київського МБТІ від 17 вересня 2012 року № 34206 (И-2012) (а. с. 11).

Відповідно до технічного паспорта на садибний (індивідуальний) житловий будинок, розташований по АДРЕСА_1, виготовленого Київським МБТІ, станом на 09 лютого 2007 року загальна площа вказаного будинку становить 89,8 кв. м, житлова площа - 44,3 кв. м; він складається із: квартири № 1 загальною площею 40,3 кв. м, житловою площею 21,1 кв. м, до якої входять наступні приміщення: коридор № 1-І площею 3,8 кв. м, кухня № 1-2 площею 10,1 кв. м, ванна кімната № 1-3 площею 3,9 кв. м, жила кімната № 1-4 площею 8,8 кв. м та жила кімната № 1-5 площею 12,3 кв. м; квартири № 4 загальною площею 25,4 кв. м, житловою площею 11,6 кв. м, до якої входять: кухня № 4-2 площею 13,8 кв. м та жила кімната № 4-3 площею 11,6 кв. м; квартири № 5 загальною площею 24,1 кв. м, житловою площею 11,6 кв. м, яка складається із: коридору № 5-1 площею 9,9 кв. м, санвузла № 5-2 площею 2,6 кв. м та жилої кімнати № 5-3 площею 11,6 кв. м (а. с. 5-8).

Між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 склався порядок користування зазначеним будинком, відповідно до якого ОСОБА_3 використовує квартиру № 4, яка складається із: кухні площею 13,8 кв. м та жилої кімнати 11,6 кв. м, що складає 28/100 частки спірного домоволодіння. Решту частину домоволодіння використовує ОСОБА_4

Відповідно до висновку експерта судової будівельно-технічної експертизи від 21 червня 2013 року № 29/19-13 можливий наступний варіант виділу в натурі спірного домоволодіння: ОСОБА_3 виділити 34/100 частки будинку, а саме: квартиру № 4 загальною площею 25,4 кв. м у складі приміщень: кухні № 4-2 площею 13,8 кв. м та жилої кімнати № 4-3 площею 11,6 кв. м з урахуванням врахуванням ремонтно-будівельних робіт, пов'язаних із відновленням експлуатаційних показників квартири та здійснення добудови для доведення загальної площі не менше нормативної 30,0 кв. м як для однокімнатної квартири; ОСОБА_4 виділити 66/100 частки будинку, а саме: квартиру № 1 загальною площею 38,9 кв. м у складі приміщень: коридору № 1-1 площею 3,8 кв. м, кухні № 1-2 площею 10,1 кв. м, ванної кімнати № 1-3 площею 3,9 кв. м, жилої кімнати № 1-4 площею 8,8 кв. м, жилої кімнати № 1-5 площею 12,3 кв. м, та квартиру № 5 загальною площею 24,1 кв. м у складі приміщень: коридору № 5-1 площею 9,9 кв. м, санвузла № 5-2 площею 2,6 кв. м, жилої кімнати № 5-3 площею 11,6 кв. м.

Також встановлено, що приміщення квартири № 4, про виділ яких заявлено позов ОСОБА_5 (кухня 13,8 кв. м, житлова кімната 11,6 кв. м), після пожежі не використовуються за їх функціональним призначенням. Над приміщеннями квартири відсутні перекриття та горище, частково відновлені стіни.

Відмовляючи у позові ОСОБА_3, суд першої інстанції виходив з того, що ним не проведено робіт з приведення приміщень кухні та кімнати квартири №4 до стану, придатного до експлуатації, та не здійснено добудови для доведення загальної площі не менше нормативної, а також не надано відповідної проектно-дозвільної документації на здійснення добудови, у зв'язку з чим відсутні підстави для виділення належної йому частки в натурі.

З висновками суду першої інстанції в цій частині погодився й суд апеляційної інстанції.

Задовольняючи позов ОСОБА_4, суд першої інстанції виходив із їх законності та обґрунтованості.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції в частині зустрічного позову ОСОБА_4, апеляційний суд дійшов висновку про відмову в позові, оскільки частка, що підлягає виділу, і те майно, що залишається після виділу відповідної частки, має складати окремий об'єкт нерухомого майна в розумінні ст. 181 ЦК України та п. 10 Порядку присвоєння об'єкту нерухомого майна реєстраційного номера, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 грудня 2010 року № 1117 «Про ідентифікацію об'єктів нерухомого майна для реєстрації прав на них».

Повністю погодитися з таким висновком суду апеляційної інстанції не можна з огляду на таке.

Відповідно до ч. 1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

У п. 15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 жовтня 2008 року № 12 «Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку» <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/ed_2008_10_24/pravo1/VS080447.html?pravo=1> роз'яснено, що суд апеляційної інстанції при перевірці законності й обґрунтованості рішення суду першої інстанції може вийти за межі доводів апеляційної скарги згідно з ч. ч. 3 та 4 ст. 303 ЦПК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_2094/ed_2012_12_01/pravo1/T041618.html?pravo=1> лише в разі, якщо буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення. За цих умов апеляційний суд перевіряє справу в повному обсязі й зобов'язаний мотивувати в рішенні вихід за межі доводів апеляційної скарги, проведення перевірки справи в повному обсязі.

У разі якщо апеляційна скарга подана на рішення щодо частини вирішених вимог, суд апеляційної інстанції відповідно до принципу диспозитивності не має права робити висновків щодо неоскарженої частини в мотивувальній, ні в резолютивній частині судового рішення, а в описовій частині повинен зазначити, в якій частині вимог судове рішення не оскаржується.

Отже, відповідно до ст. 303 ЦПК України апеляційний суд може вийти за межі доводів апеляційної скарги, але не вимог скарги. Зокрема, суд не може вийти за межі клопотання особи, яка подала скаргу.

Ухвалюючи оскаржуване рішення, суд апеляційної інстанції у порушення вимог ст. ст. 212, 213, 303, 316 ЦПК України на зазначені положення закону та роз'яснення Пленуму Верховного Суду України уваги не звернув, не врахував, що у апеляційній скарзі ОСОБА_3 відсутні доводи щодо незаконності рішення суду першої інстанції в частині вирішення вимог зустрічного позову ОСОБА_4 та рішення суду першої інстанції в цій частині апелянтом не оскаржувалося.

За таких обставин ухвалене у справі рішення суду апеляційної інстанції в частині вирішення вимог зустрічного позову ОСОБА_4 не можна визнати законним і обґрунтованим, тому воно підлягає скасуванню в цій частині з передачею справи на новий апеляційний розгляд.

Керуючись ст. ст. 336 <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_2128/ed_2014_06_04/pravo1/T041618.html?pravo=1>, 338 ЦПК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_2131/ed_2014_06_04/pravo1/T041618.html?pravo=1>, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду м. Києва від 11 лютого 2015 року в частині вирішення вимог зустрічного позову ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про виділ частки в натурі скасувати, справу в цій частині передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.О. Дьоміна

Судді: М.В. Дем'яносов

А.В. Маляренко

І.К. Парінова

О.В. Ступак