АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 липня 2015 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Полтавської області в складі :

Головуючого судді : Абрамова П.С.

Суддів : Мартєва С.Ю., Панченка О.О.

При секретарі: Фадейкіній Н.Б.

Розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Полтаві справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2

на рішення Київського районного суду м. Полтави від 16 червня 2015 року

в справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення боргу,-

В С Т А Н О В И Л А :

В грудні 2012 року ОСОБА_2 звернувся до суду з вказаним позовом, посилаючись на те, що 01 березня 2011 року він передав у борг відповідачу кошти у розмірі 25 000 доларів США зі строком повернення за першою вимогою та 01 квітня 2011 року передав кошти у розмірі 150 000 грн. зі строком повернення до 31 березня 2012 року. За користування коштами сторони обумовили розмір винагороди, яку відповідач зобов'язана була сплачувати позивачу. Відповідач кошти не повернула. Прохав стягнути з ОСОБА_3 на його користь суму боргу в розмірі 339 367, 50 грн.

Рішенням Київського районного суду м. Полтави від 16 червня 2015 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 прохав рішення суду скасувати та постановити нове рішення про задоволення його позовних вимог, зазначав на порушення судом норм матеріального та процесуального права, вважає, що висновки суду суперечать дійсним обставинам справи, місцевим судом з порушенням вимог ЦПК України не взято до уваги висновки фізико-хімічної експертизи.

Перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку про її відхилення.

У відповідності до вимог ст.ст. 10, 27, 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Задовольняючи позовні вимоги, місцевим судом вірно встановлено фактичні обставини справи, що 01 березня 2011 року позивач передав відповідачу у борг кошти у розмірі 25000 доларів США зі сплатою щомісячно 4500 грн. та поверненням протягом 30 днів з дня пред'явлення вимоги. Передача коштів оформлена розпискою.

01 квітня 2011 року між цими ж сторонами укладений договір позики, відповідно до умов якого, позивач передав відповідачу кошти у розмірі 150000 грн. зі сплатою винагороди у розмірі 5 % від суми позики, що становить 7500 грн. щомісячно та строком повернення до 31 березня 2012 року.

Сторонами визнавались як факт укладення зазначених договорів так і передача коштів від позивача відповідачу.

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору, ЦК України, інших актів цивільного законодавства.

Відповідно до ст.1049ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику у строк та у порядку, що встановлені договором.

Місцевим судом встановлено, що відповідачка ОСОБА_3 повернула позивачу взятий борг, що підтверджується розписками про повернення коштів:

29 грудня 2011 року у розмірі 10000 грн. (а.с.97 т.1),

23 травня 2012 року у розмірі 140000 грн. (а.с. 98 т.1)

21 вересня 2012 року у розмірі 15000 доларів США (а.с. 102 т.1);

22 грудня 2012 року у розмірі 10000 доларів США (а.с. 103 т.1).

Встановивши зазначені обставини, зробивши аналіз наданим сторонами доказам, місцевий суд прийшов до вірних висновків про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2

Доводи апеляційної скарги щодо безпідставного невзяття до уваги судом висновку № 14215 фізико-хімічної експертизи матеріалів документів від 04.03.2015 року, висновків місцевого суду не спростували.

Крім того враховуючи складність даного питання, важливість його для заявника, колегія суддів виходить при цьому з положень ст. 6 Європейської конвенції з прав людини та основоположних свобод, яка передбачає право сторін на справедливий суд, та правові висновки висловлені Європейським судом у справах "Мала проти України", «Проніна проти України» та інших справах в частині важливості даного доказу для сторони у справі. При цьому колегія суддів виходить з вимог національного законодавства та принципу дотримання балансу прав та інтересів обох сторін у справі.

У відповідності з вимогами ст. 10 ЦПК України кожна із сторін зобов'язана довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

Відповідно до ст. 59 ЦПК України суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

З матеріалів справи вбачається, що у справі була проведена експертом Київського експертно-дослідного центру ОСОБА_4 судова фізико-хімічна експертиза № 14215 від 04.03.2015 року, якою визначено, що давність виконання підписів позивача у розписках датованих 29 грудня 2011 року, 21 вересня 2012 року, 22 грудня 2012 року, 23 травня 2012 року не відповідає вказаним датам, підписи ОСОБА_2 у даних розписках виконані раніше березня 2010 року.

Колегія суддів вважає, що місцевим судом при вирішенні справи по суті вірно не взято до уваги вищевказаний висновок.

Відповідно до ч. 1 ст. 7 Закону України «Про судову експертизу» судово-експертну діяльність здійснюють державні спеціалізовані установи, а також у випадках і на умовах, визначених цим Законом, судові експерти, які не є працівниками зазначених установ.

До державних спеціалізованих установ належать: науково-дослідні установи судових експертиз Міністерства юстиції України; науково-дослідні установи судових експертиз, судово-медичні та судово-психіатричні установи Міністерства охорони здоров»я України; експертні служби Міністерства внутрішніх справ України, Міністерства оборони України, Служби безпеки України та Державної прикордонної служби України «частина 2 статті 7 Закону).

З листа Міністерства Юстиції України за № ПІ-Д-743/9 від 01.04.2015 року вбачається, що ТОВ «Київський експертно-дослідний центр» не належить до державних спеціалізованих установ, що здійснюють судово-експерту діяльність.

Згідно з пунктом 1.2.1 Інструкції про призначення та проведення судових експертиз та експертних досліджень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 08.10.1998 року № 53/5, технічна експертиза документів належить до криміналістичних експертиз.

Частиною третьою статті 7 Закону передбачено, що судово-експертна діяльність, пов'язана з проведенням криміналістичних, судово-медичних та судово-психіатричних експертиз, здійснюється виключно державними спеціалізованими установами.

Таким чином, ТОВ «Київський експертно-дослідний центр» не наділений повноваженнями з проведення технічної експертизи документів.

За даними державного Реєстру атестованих судових експертів ОСОБА_4 присвоєно кваліфікацію судового експерта за експертною спеціальністю 2.2 - дослідження матеріалів документів рішенням експертно-кваліфікаційної комісії Одеського науково-дослідного інституту судових експертиз від 11.10.2007 (свідоцтво № 231, термін дії до 11.10.2012).

Згідно з наказом Одеського НДІСЕ від 04.08.2008 № 93-к ОСОБА_4 було звільнено з посади співробітника інституту, про що до Реєстру внесено відповідний запис.

Відповідно до пункту 4.22. Положення про експертно-кваліфікаційні комісії та атестацію судових експертів, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 09.08.2005 № 86/5 (чинне на момент звільнення), у разі звільнення працівника науково-дослідної установи судових експертиз у свідоцтві про присвоєння кваліфікації судового експерта робиться відмітка про припинення його дії та до Реєстру направляється відповідне подання (а.с. 66-67).

Окрім того, в суді першої інстанції було встановлено, що ОСОБА_4 на час проведення експертизи не був судовим експертом, а є фахівцем у відповідній галузі знань.

Враховуючи вищевикладені обставини та норми закону, колегія суддів, вважає, що вищезазначений висновок експерта не може бути належним та допустимим доказом у справі на підтвердження позовних вимог ОСОБА_2, в розумінні ст.ст. 58, 59 ЦПК України.

Доводи апелянта про те, що в даному випадку проводилася не криміналістична експертиза, а фізико-технічна, висновків місцевого суду про відмову в позові не спростовує.

З матеріалів справи вбачається, що експертиза спочатку призначалася в належну експертну установу - Київський науково дослідний інститут судових експертиз (а. с. 2 т. 2.)

Експертами даного інституту було зазначено, що дана експертиза є доволі складною, та по своїй суті є комплексною, а саме, технічною експертизою реквізитів документів та технічною експертизою матеріалів документів та потребує дослідження з декількох судово- експертних спеціальностей та потребує значного часу для її проведення. Крім того експертами було запропоновано для проведення експертизи надати цілий ряд додаткових документів - зокрема оригінали порівняльних зразків документів.

За клопотанням позивача була призначена інша експертиза - фізико-хімічна експертиза матеріалів на вирішення якої було поставлено таке ж саме запитання як і в державну експертну установу - «чи в один період часу було виконано рукописний текст та підписи у вищезгаданих розписках?».

При цьому експертиза була проведена по наявних матеріалах справи.

Колегія суддів вважає, що крім спірного експертного висновку, матеріали справи не містять жодного доказу, який би спростував твердження ОСОБА_5 про повернення нею боргу. Навпаки проведена у справі судово - почеркознавча експертиза спірних розписок підтвердила факт, що підписи про отримання грошових коштів належать саме ОСОБА_2 ( т.1 а. с.162-164)

Фактично позивач ОСОБА_2 стверджує, про надання ОСОБА_5 неналежного доказу, вчинення нею кримінального злочину.

По даному факту ОСОБА_2 звернувся з заявою про порушення кримінальної справи та було порушено кримінальну справу за № 0005126, за с т. 358 ч.1 КК України.

На даний час в порядку кримінального судочинства винність ОСОБА_5 у підробленні даних розписок не доведена. Вирок суду не постановлювався. ( т.1 а. с. 231-233).

У відповідності з вимогами ст.60 п.4 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Враховуючи недостатність доказів, які б підтвердили факт недійсності, недостовірності даних спірних розписок про отримання боргу, колегія суддів керуючись правилами оцінювання доказів зазначеними в ст.. 212 ЦПК України не може зробити висновок про нікчемність чи недійсність даних розписок про повернення боргу.

Навіть, коли розцінювати висновок фізико-хімічної експертизи як висновок спеціаліста та належний доказ у справі, одного цього висновку, без сукупності інших доказів, недостатньо для того щоб встановити факт підробки спірних розписок про повернення боргу.

Доводи апеляційної скарги висновків місцевого суду не спростували. Підстави для змін чи скасування судового рішення відсутні.

Керуючись ст. 303, п.1 ч.1 ст. 307, 308. 315, 317, 319 ЦПК України , колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Київського районного суду м. Полтави від 16 червня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає чинності з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти діб до Вищого Спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючи суддя:

Судді:

З оригіналом згідно.