Справа № 354/32/15-ц
Провадження по справі № 2/354/110/15
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 червня 2015 року м.Яремче

Яремчанський міський суд Івано-Франківської області

в складі: головуючої - судді Гребик Л.В.

секретаря Русиняк Н.Ю.

з участю: позивачки ОСОБА_1

відповідача, одночасно як представника відповідача

ОСОБА_2 обласного кістково-туберкульозного

санаторію «Смерічка» ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Яремче справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 обласного кістково-туберкульозного санаторію «Смерічка», головного лікаря ОСОБА_2 обласного кістково-туберкульозного санаторію «Смерічка» ОСОБА_3 про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення з посади; поновлення на роботі та скасування запису у трудовій книжці про звільнення з роботи; стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу; стягнення недоплаченої заробітної плати; стягнення підвищення до посадового окладу у зв»язку з шкідливими та важкими умовами праці та надбавки за безперервний стаж роботи; стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні; стягнення вихідної допомоги ; відшкодування моральної шкоди; скасування наказу від 23.09.2014 року про тимчасове введення в штати посади машиніста з прання; скасування наказу № 88-о від 07.10.2014 року ,-

в с т а н о в и в :

Позивачка ОСОБА_1 звернулася до суду з позовними вимогами , збільшеними в процесі розгляду справи, до ОСОБА_2 обласного кістково-туберкульозного санаторію «Смерічка», головного лікаря ОСОБА_2 обласного кістково-туберкульозного санаторію «Смерічка» ОСОБА_3 про скасування наказу №62-К від 23.12.2014 року про звільнення з посади машиніста по пранню білизни та спецодягу відповідно до п. 1 ст. 40 КЗпП ; поновлення на посаді машиніста по пранню білизни та спецодягу у ОСОБА_2 обласному кістково-туберкульозному санаторії «Смерічка»; скасування запису в трудовій книжці про звільнення з роботи ; стягнення з відповідачів середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 23.12.2014 року по день постановлення рішення ; стягнення доплати до заробітної плати у розмірі 25% згідно Закону України «Про статус гірських населених пунктів в Україні» за період з 28.11.2008 року; стягнення підвищення до посадового окладу у розмірі 30% у звязку з шкідливими та важкими умовами праці та надбавки за безперервний стаж до 40% відсотків посадового окладу за період з 28.11.2008 року; стягнення середнього заробітку з врахуванням розміру середньоденного заробітку за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 2 146,98 грн.; стягнення вихідної допомоги у розмірі середнього місячного заробітку; стягнення відшкодування моральної шкоди в сумі 30 000 грн.; скасування наказу від 23.09.2014 року про тимчасове введення в штати посади машиніста з прання; скасування наказу № 88-о від 07.10.2014 року .

Позовні вимоги, підтримані в судовому засіданні, позивачка обґрунтовує тим, що перебувала у трудових відносинах з відповідачем ОСОБА_2 обласним кістково-туберкульозним санаторієм «Смерічка».Згідно наказу №104-к від 28.11.2008 року вона була переведена на посаду машиніста по пранню білизни дитячого відділу.Згідно наказу №62-к від 23 грудня 2014р. її звільнено з займаної посади у звязку з скороченням посади машиніста по пранню білизни та спецодягу відповідно до п.1 ст. 40 КЗпП .

Вважає наказ №62-к від 23 грудня 2014 року ОСОБА_2 обласного кістково-санаторію «Смерічка» про її звільнення таким, що виданий протиправно, всупереч вимогам чинного законодавства, без дотримання відповідачем порядку звільнення з займаної посади у зв'язку із скороченням штату працівників на підставі п.1 ст.40 КЗпП України. Тому вважає наявними підстави для його скасування і поновлення її на роботі.

Зокрема, відповідач в межах двохмісячного строку не повідомив її про майбутнє звільнення, з наказом від 04 червня 2014 року про скорочення штатної чисельності не ознайомив, не запропонував іншої роботи в санаторії. Натомість, дізнавшись про майбутнє скорочення , вона тричі зверталася з письмовими заявами про переведення на іншу посаду, однак її заяви залишилися без реагування з боку відповідача. Станом на серпень 2014 року була вакантною посада офіціантки дорослого відділення , однак відповідач не перевів її на цю посаду , незважаючи на подану нею заяву , а прийняв на роботу іншого працівника.

Відповідно до витягу з протоколу №36 засідання профспілкового комітету санаторію «Смерічка» від 25 липня 2014 року профспілка відмовила у наданні згоди на її звільнення з посади по п. 1 ст. 40 КЗпП України.

Відповідно до витягу з протоколу №41 засідання профспілкового комітету санаторію «Смерічка» від 15 грудня 20014 р. профспілка, розглянувши звернення головного лікаря ОСОБА_3 щодо надання згоди на звільнення із посади машиніста по пранню білизни та спецодягу згоду на її звільнення повторно не надала .

Тому скорочення її з займаної посади проведено всупереч вимог чинного законодавства.

Позивачка зазначає, що всупереч вимог ст.44 КЗпП України при звільненні їй не виплачено вихідну допомогу у зв»язку з скороченням штату працівників .За час її роботи відповідач неодноразово порушував її трудові права, зокрема, не нараховував та не виплачував підвищення до посадового окладу за шкідливі та важкі умови праці у розмірі 30 % та надбавку за тривалість безперервної роботи у розмірі 40 % посадового окладу, як це передбачено постановою Кабінету Міністрів України №123, а також не нараховував та не виплачував підвищення до посадового окладу у розмірі 25 % згідно постанови Кабінету Міністрів України № 648 «Про умови праці осіб, які працюють в гірських районах» . Тому на її користь підлягає стягненню недоплачена заробітна плата за період з 28.11.2008 року та в зв"язку з цим середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 2146, 96 грн.

Неправомірними діями відповідачів їй заподіяна моральна шкода, яку вона оцінює у розмірі 30000 грн., оскільки весь час, що минув після звільнення, вона перебуває у стані морального пригнічення, дискомфорту та постійних стресів, у неї склалося скрутне матеріальне становище, оскільки на її утриманні перебувають діти, а будь-яких інших джерел доходів у неї немає. В неї погіршився стан здоровя, порушився нормальний сон, вона постійно перебуває у пригніченому стані, у стані депресії, переживає, втратила спокій та нормальний життєвий ритм.

З вини відповідачів вона перебуває у вимушеному прогулі з 23.12.2014 року і за цей час відповідачі зобов»язаі виплатити їй середній заробіток по день постановлення рішення, виходячи із середньої місячної заробітної плати 2 147 грн.

Накази відповідача № 85-о від 23.09.2014 року про тимчасове введення в штати посади машиніста з прання та № 88-о від 07.10.2014 року є незаконними і підлягають скасуванню, оскільки скорочення посади машиніста з прання білизни та спецодягу на час їх прийняття не відбулося, що вказує на зловживання відповідачем , який не надав в розпорядження Державної фінансової інспекції в Івано-Франківській області достатньої інформації щодо даних , необхідних для визначення кількості посад машиністів з прання та ремонту спецодягу у відповідності з наказом Міністерства охорони здоров»я від 23.02.2000 року № 33.

Відповідач ОСОБА_3, одночасно як представник відповідачаОСОБА_2 обласного кістково-туберкульозного санаторію «Смерічка», заперечуючи позовні вимоги зазначив, що Державною фінансовою інспекцією в Івано-Франківській області за результатами ревізії фінансово-господарської діяльності ОСОБА_2 обласного кістково-туберкульозного санаторію «Смерічка» було надіслано вимогу від 08.05.2014 року про необхідність скорочення трьох посад машиністів з прання білизни, виходячи з розрахунку кількості прання та ремонту білизни. На виконання вимоги Державної фінансової інспекції в Івано-Франківській області та наказу № 169 від 05.06.2014 року Депртаменту охорони здоров»я Івано-Франківської облдержадміністрації про приведення штатної чисельності працівників пральні у відповідність до факту оброблених кілограм сухої білизни та спецодягу в санаторії було проведено скорочення з штатної чисельності машиністів із прання та ремонту спецодягу із шести до трьох посад, про що 04.06.2014 року було видано наказ № 65-о. Про наступне звільнення з роботи за п. 1 ст. 40 КЗпП було повідомлено трьох працівників, серед яких - позивачку ОСОБА_1 На запит адміністрації профспілковий комітет санаторію не дав згоду на звільнення позивачки за скороченням по п. 1 ст. 40 КЗпП , оскільки станом на 25.07.2014 року ще не було вирішено по суті позов санаторію до Державної фінансової інспекції в Івано-Франківській області про скасування п. п. 4, 5, 8 вимоги від 08.05.2014 року . Тому на час вирішення спору в суді він тимчасово ввів посаду машиніста з прання білизни та спецодягу наказом від 23.09.2014 року. Постановою від 10.10.2014 року Івано-Франківський окружний адміністративний суд відмовив у позові про визнання та скасування вимоги Державної фінансової інспекції в Івано-Франківській області від 08.05.2014 року. В зв»язку з цим 15.10.2014 року було видано наказ № 89-о про приведення штатної чисельності працівників пральні у відповідність до факту оброблених кілограм сухої білизни та спецодягом за рік, яким позивачку було попереджено про наступне звільнення з роботи по п. 1 ст. 40 КЗпП з 16.12.2014 року та ознайомлено з даним наказом. В подальшому при повторному зверненні адміністрації санаторію до профспілкового комітету про дачу згоди на звільнення позивачки , профком не дав згоди на розірвання трудового договору . Однак рішення профспілкового комітету не обгрунтоване, що дало право звільнити позивачку з роботи без згоди профспілкового комітету. Звільнення позивачки за скороченням штату відбувалося з дотриманням всіх процедур та вимог законодавства. В серпні 2014 року в санаторії була вакантна посада офіціанта. Однак позивачка постійно стверджувала, що бажає працювати тільки на посаді машиніста з прання, а тому їй не було запропоновано переведення на вакантну посаду і на цю посаду було прийнято на роботу іншого працівника . Після повторного повідомлення позивачку про наступне звільнення з роботи за скороченням штатів, яке мало місце 15.10.2014 року, позивачці пропонувалися вакантні посади тимчасових працівників, однак, згоди на переведення позивачка не надала. Всі зазначені позивачкою в позовних вимогах доплати та підвищення до посадового окладу їй виплачувалися, що стверджується наданими суду архівними довідками про заробітну плату позивачки. При звільненні ОСОБА_1 адміністрацією санаторію було проведено з нею повний розрахунок. Передбачених статтею 237-1 КЗпП України підстав відшкодування моральної шкоди позивачка не довела, оскільки жодним чином не конкретизувала та не підтвердила характеру і тривалості страждань, погіршення стану свого здоровя.Враховуючи наведене, просить відмовити в задоволенні позову.

Суд заслухавши пояснення сторін, дослідивши письмові докази та оцінивши досліджені докази в сукупності, вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи, позивачка з 2006 року перебувала в трудових відносинах з ОСОБА_2 обласним кістково-туберкульозним санаторієм «Смерічка», згідно наказу №104-К від 28.11.2008 року була переведена на посаду машиніста по пранню білизни та спецодягу .

На підставі вимоги Державної фінансової інспекції в Івано-Франківській області № 09-04-14-14/3313 від 08.05.2014 року за результатми проведеної ревізії та наказу Депратаменту охорони здоров»я № 169 від 05.06.2014 року про приведення штатної чисельності працівників пральні у відповідність до факту оброблених кілограм сухої білизни та спецодягу за рік у відповідача було скорочено три посади машиністів з прання та ремонту спецодягу і згідно наказу №65-о від 04.06.2014 року позивачку поряд з іншими було попереджено про майбутнє звільнення по п. 1 ст. 40 КЗпП України та ознайомлено з даним наказом. Факт ознайомлення позивачки з даним наказом стверджується наданою копією акту комісії санаторію від 04.06.2014 року, оскільки позивачка відмовилася від підписання про ознайомлення з наказом.

Наказом № 89-о від 15.10.2014 року позивачку повторно було попереджено про майбутнє звільнення по п. 1 ст. 40 КзпП України та ознайомлено з даним наказом , що стверджується наданою копією наказу та копією акту комісії санаторію від 15.10.2014 року, оскільки позивачка відмовилася від підписання про ознайомлення з наказом.

Наказом№62-к від 23 грудня 2014 року ОСОБА_2 обласного кістково-туберкульозного санаторію «Смерічка» позивачку ОСОБА_1 звільнено з 23.12.2014 року з роботи за п.1 ст.40 КЗпП України.

Відповідно до п.1 ч.1 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадку зміни в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Згідно ч. 2 ст. 40 КЗпП України звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Згідно ч. 3 ст.492 КЗпП України одночасно з попередженням про звільнення у звязку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації.

Отже, власник або уповноважений ним орган одночасно з попередженням про звільнення у зв»язку з змінами в організації виробництва і праці зобов»язаний запропонувати працівникові всі наявні вакантні посади , які він може обіймати відповідно до своєї кваліфікації. Зазначених вимог закону відповідач не виконав.

Поясненнями позивачки та відповідача судом встановлено , що після попередження позивачки про звільнення з роботи по п. 1 ст. 40 КЗпП станом на серпень 2014 року у ОСОБА_2 обласному кістково-туберкульозному санаторії «Смерічка» була наявна вакантна посада офіціантки .

Однак , відповідач на порушення вимог ч. 2 ст. 40, ч. 3 ст. 49-2 КЗпП України не перевів позивачку згідно її згоди на вакантну посаду, а прийняв на роботу іншого працівника.

Посилання представника відповідача ОСОБА_3 на те , що позивачка не погоджувалась на переведення на цю посаду суд не приймає до уваги , як такі , що не відповідають дійсності.

Так, із наданої копії заяви позивачки ОСОБА_1 , зареєстрованої у ОСОБА_2 обласному кістково-туберкульозному санаторії «Смерічка» 13.07.2014 року за № 297 вбачається , що позивачка просила перевести її на постійне місце роботи на вакантну посаду офіціанта дорослого відділення у зв»язку з скороченням її постійного місця роботи на посаді машиніста по пранню білизни та спецодягу. Крім того, трудове законодавство зобов»язує саме власника або уповноважений ним орган одночасно з попередженням про звільнення у зв»язку з змінами в організації виробництва і праці запропонувати працівникові всі наявні вакантні посади , які він може обіймати відповідно до своєї кваліфікації, що відповідач не виконав.

Згідно ч.1 ст.43 КЗпП розірвання трудового договору з підстав, передбачених пунктами 1 (крім випадку ліквідації підприємства, установи, організації), 2-5, 7 статті 40 і пунктами 2 і 3 статті 41 цього Кодексу, може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу (профспілкового представника), первинної профспілкової організації, членом якої є працівник, крім випадків, коли розірвання трудового договору із зазначених підстав здійснюється з прокурором, працівником органу внутрішніх справ, Служби безпеки України, Державного бюро розслідувань України чи органу, що здійснює контроль за додержанням податкового законодавства.

Відповідно до ч. 7 ст. 43 КЗпП рішення виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) про відмову в наданні згоди на розірвання трудового договору повинно бути обгрунтованим. У разі якщо в рішенні немає обгрунтування відмови в наданні згоди на розірвання трудового договору, власник або уповноважений ним орган має право звільнити працівника без згоди виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника).

Як вбачається з витягу з протоколу № 36 засідання профспілкового комітету санаторію «Смерічка» від 25.07.2014 року згода на звільнення з посади машинста по пранню білизни та спецодягу позивачки ОСОБА_1 профспілковим органом не надана. Вказане рішення профспілкового комітету про відмову в наданні згоди на розірванння трудового договору обґрунтовано тим , що фактично в санаторії не відбулося змін в організації виробництва та праці , даних про скорочення кошторисних видатків бухгалтерії не надано, умови праці та технічний стан пралень не змінилися, недозавантаженість працівників пральні зумовлені незаповненістю санаторію та недоліками бухгалтерського обліку щодо виконаного прачками обсягу робіт.

Як стверджує представник відповідача, обсяг робіт пральні не змінився і роботу скорочених працівників фактично виконують за його дорученням працівники , які займають інші посади.

Вищезазначена позиція профкому узгоджується з постановою Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 10.10.2014 року у справі за позовом ОСОБА_2 обласного кістково-туберкульозного санаторію «Смерічка» до Державної фінансової інспекції в Івано-Франківській області про визнання протиправними та скасування пунктів 4, 5 та 8 вимоги від 08.05.2014 року. Даним судовим рішенням визнано доведеним, що Державна фінансова інспекція в Івано-Франківській області передчасно прийшла до висновку про наявність в санаторії трьох зайвих посад машиністів з прання та ремонту спецодягу, а тому п. 8 вимоги від 08.05.2014 року суд визнав необґрунтованим, однак не скасував його через скорочення відповідачем трьох посад машиністів з прання та ремонту спецодягу.

В подальшому при повторному зверненні головного лікаря щодо дачі згоди на звільнення позивачки з посади, профспілковий комітет санаторію «Смерічка» підтвердив свою обґрунтовану відмову про надання дозволу на звільнення позивачки, що стверджується витягом з протоколу № 41 від 15.12.2014 року .

Тому посилання відповідача на те , що звільнення позивачки відбулося правомірно, оскільки профспілковий орган не обргунтував своєї відмови в наданні згоди на її звільнення , судом не примаються до уваги .

Таким чином звільнення позивачки фактично відбулося без згоди профспілкового комітету санаторію , членом якого вона є, що суперечить вимогам ст. 43 КЗпП України.

Отже, при звільненні позивачки з ініціативи ОСОБА_2 обласного кістково-туберкульозного санаторію «Смерічка» не були дотримані установлені законом умови її звільнення, передбачені вимогами ч. 2 ст. 40 , ч. 1 ст. 43 , ч. 3 ст. 49-2 КЗпП України, а тому суд приходить до висновку про незаконність наказу №62-к від 23 грудня 2014 року і наявність підстав для його скасування та у зв»язку з цим про поновлення позивачки на роботі на посаді машиніста по пранню білизни та спецодягуОСОБА_2 обласного кістково-туберкульозного санаторію «Смерічка» і стягнення на її користь середнього заробітку за час вимушеного прогулу, а також скасування запису у трудовій книжці про звільнення з роботи , проведеного на підставі наказу № 62-к від 23.12.2014 року.

Відповідно до ч. 2 ст. 235 КЗпП України при ухваленні рішення про поновлення на роботі суд одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Середній заробіток працівника відповідно до ст. 27 Закону України "Про оплату праці", п. 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року № 100, обчислюється, виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передували звільненню.

Вимога позивачки щодо стягнення коштів за вимушений прогул згідно ч. 2 ст. 235 КЗпП України підлягає задоволенню. Як вбачається з пояснень сторін та наданих довідок про заробітну плату позивачки, її середньоденний заробіток за два місяці , що передували звільненню, становить 101,14 грн.

Середній заробіток за час вимушеного прогулу, за період з 24.12.2014 року по день постановлення рішення становить 12 440, 22 грн. ( 123 робочих дні х 101,14 грн.) і підлягає стягненню на користь позивачки.

Що стосується заявлених позовних вимог про стягнення відшкодування моральної шкоди , яку позваичка оцінює в 30 000 грн., суд зазначає наступне.

Порядок відшкодування моральної шкоди у сфері трудових відносин регулюється ст. 237-1 КЗпП України, яка передбачає відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування шкоди визначається законодавством.

За змістом указаного положення закону, підставою для відшкодування моральної шкоди згідно із ст.237-1 КЗпП України є факт порушення прав працівника у сфері трудових відносин, яке призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

У п.13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" (зі відповідними змінами) роз'яснено, що відповідно до ст. 237-1КЗпП України (набрав чинності з 13 січня 2000 року) за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконне звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.

Вирішуючи питання про стягнення моральної шкоди відповідно до ст.237-1 КЗпП України, суд приходить до висновку, що порушення законних прав позивачки з вини відповідача внаслідок незаконного звільнення з роботи призвели до моральних страждань, погіршення матеріального стану, переживань. Позивачці була заподіяна моральна шкода, а тому з врахуванням характеру та обсягу заподіяних позивачці моральних страждань, тривалості негативних наслідків морального характеру, ступеня вини відповідача та обставин справи, а також виходячи із засад розумності, справедливості та виваженості, суд вважає, що розмір морального відшкодування позивачці належить визначити в сумі 3000 грн, а тому позовні вимоги в частині стягнення моральної шкоди підлягають частковому задоволенню.

Оскільки суд прийшов до висновку про підставність позовних вимог щодо поновлення на роботі позивачки та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу , позовні вимоги про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та щодо виплати вихідної допомоги до задоволення не підлягають.

Щодо вимог позивачки про стягнення доплати до посадових окладів у розмірі 25% згідно Закону України «Про статус гірських населених пунктів в Україні», підвищення до посадового окладу у розмірі 30% у звязку з шкідливими та важкими умовами праці та надбавки за безперервний стаж до 40% відсотків посадового окладу за період з 28.11.2008 року, то такі не доведені позивачкою і не підлягають до задоволення. Судом встановлено, що розміри належних позивачці заробітних плат представлені відповідачем у відповідних довідках, з яких вбачається, що позивачці виплачувались гірські, підвищення до посадового окладу за шкідливі умови праці у розмірі 30 % .

Позовні вимоги про скасування наказу від 23.09.2014 року про тимчасове введення в штати посади машиніста з прання та наказу № 88-о від 07.10.2014 року про створення робочої комісії для вивчення особових справ машиністів з прання для визначення осіб, які мають переважне право залишитися на роботі при скороченні штатної чисельності працівників , виданого на підставі наказу Департаменту охорони здоров«я Івано-Франківської облдержадміністрації № 169 від 05.06.2014 року щодо приведення штатної чисельності працівників пральні у відповідність до факту оброблених кілограм сухої білизни та спецодягу за рік, не підлягають до задоволення, оскільки позивачкою не доведено , що внаслідок видання вказаних наказів відповідачем порушено її право на працю.

Тому позовні вимоги підлягають до часткового задоволення.

Питання судових витрат по справі суд вирішує відповідно до ст. 88 ЦПК України.

На підставі наведеного, відповідно до ст. ст.40, 43, 49-2, 233, 235, 237-1 КЗпП України, ст. 27 Закону України «Про оплату праці», керуючись ст.ст. 213-215, 88 ЦПК України,суд,-

в и р і ш и в:

позов задовольнити частково.

Скасувати наказ №62-к від 23.12.2014 року ОСОБА_2 обласного кістково-туберкульозного санаторію «Смерічка» про звільнення з роботи машиніста по пранню білизни та спецодягу ОСОБА_1 за п.1 ст.40 КЗпП України.

Поновити ОСОБА_1 на роботі на посаді машиніста по пранню білизни та спецодягу ОСОБА_2 обласного кістково-туберкульозного санаторію «Смерічка» з 23.12.2014 року .

Стягнути з ОСОБА_2 обласного кістково-туберкульозного санаторію «Смерічка» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 12 440, 22 грн. ( дванадцять тисяч чотириста сорок гривень 22 копійки)

Стягнути з ОСОБА_2 обласного кістково-туберкульозного санаторію «Смерічка» на користь ОСОБА_1 3000 грн. (три тисячі гривень) відшкодування моральної шкоди .

В решті позовних вимог відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 обласного кістково-туберкульозного санаторію «Смерічка» в дохід держави 487,20 грн. ( чотириста вісімдесят сім гривень 20 копійок)

судового збору.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Апеляційного суду Івано-Франківської області через Яремчанський міський суд протягом 10 днів з дня його проголошення.

Рішення в повному обсязі складене 30.06.2015 року .

Суддя: ОСОБА_4