АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
провадження №22-ц/796/3806/2015 Головуючий у 1-й інстанції: Гончарук В.П.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 травня 2015 року колегія суддів Судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м.Києва в складі:

Головуючого - судді Поліщук Н.В.

суддів Білич І.М., Болотова Є.В.

при секретарі Прохоровій В.С.

за участю представника позивача ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Києві справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2, яка діє в своїх інтересах та як законний представник в інтересах малолітнього ОСОБА_3, на рішення Дніпровського районного суду м.Києва від 25 листопада 2014 року у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, треті особи - Служба у справах дітей Дніпровської районної у м.Києві державної адміністрації, Дніпровський районний відділ Головного управління Державної міграційної служби України в м.Києві про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, зняття з реєстраційного обліку та за зустрічним позовом ОСОБА_2, яка діє в своїх інтересах та як законний представник в інтересах малолітнього ОСОБА_3, до ОСОБА_4, треті особи - Служба у справах дітей Дніпровської районної у м.Києві державної адміністрації, ОСОБА_5, малолітній ОСОБА_6 про визнання права користування житловим приміщенням, усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням,-

ВСТАНОВИЛА:

В листопаді 2013 року ОСОБА_4 звернулась до суду з позовом та, з урахуванням ухвали Дніпровського районного суду м.Києва від 04 лютого 2014 року про залишення частини вимог без розгляду, просила визнати ОСОБА_2, ОСОБА_3 такими, що втратили право користування квартирою АДРЕСА_2.

Позовні вимоги обґрунтовує тим, що зазначена квартира належить їй на праві власності на підставі Свідоцтва про право на спадщину за законом від 24 травня 2006 року.

В квартирі зареєстровані позивач, її чоловік ОСОБА_5, їхній син ОСОБА_6., відповідач ОСОБА_2 та її малолітній син ОСОБА_3

Зазначає, що відповідач зі своїм сином в квартирі не проживають, з квітня 2012 року проживають за іншою адресою (АДРЕСА_1), участі у витратах на утримання квартири не здійснюють, їхня реєстрація створює позивачу перешкоди, зокрема, остання не може відчужити квартиру та несе додаткові витрати у її утриманні.

Не погодившись із первісним позовом, ОСОБА_2 від свого імені та від імені та в інтересах сина ОСОБА_3 подано зустрічну позовну заяву до ОСОБА_4, у якій просить визнати за нею та сином право користування квартирою АДРЕСА_2, усунути перешкоди у користуванні квартирою шляхом вселення, зобов»язати ОСОБА_4 не чинити перешкод у користуванні квартирою.

Свої вимоги обґрунтовує тим, що ОСОБА_4 є її рідною сестрою по лінії матері (ОСОБА_7.) та не є власником всієї квартири, з приводу користування якої виник спір.

Так, зазначає, що їхня матір є співвласником 49,1 частини квартири на підставі заочного рішення Дніпровського районного суду м.Києва від 04 вересня 2008 року. ІНФОРМАЦІЯ_2 матір померла та ОСОБА_2 звернулася до органів нотаріату із заявою про прийняття спадщини.

Окрім того, посилається на те, що перестала проживати у квартирі у зв»язку із конфліктами, що склалися з сестрою та її чоловіком, та наприкінці 2012 року ОСОБА_2 із своєю сім»єю (сином та чоловіком) переїхали проживати до чоловіка, проте дитина залишилась обслуговуватись у дитячій поліклініці за старим місцем проживання. В подальшому ОСОБА_4 були замінені замки на дверях до квартири.

Посилається на те, що позивач обґрунтовує свої вимоги на підставі ст.ст. 71, 72 ЖК Української РСР, які не можуть регулювати наявні правовідносини, оскільки квартира, з приводу користування якої виник спір, перебуває у приватному житловому фонді, а не будинку державного і громадського житлового фонду.

Ставить під сумнів твердження позивача та акти житлової організації щодо не проживання у квартирі понад один рік.

Рішенням Дніпровського районного суду м.Києв від 25 листопада 2014 року позовні вимоги за первісним позовом задоволено, вирішено визнати ОСОБА_2, ОСОБА_3 такими, що втратили право користування житловим приміщенням - квартирою АДРЕСА_2. В задоволенні зустрічного позову відмовлено.

Не погодившись з ухваленим рішенням, ОСОБА_2 від свого імені та від імені та в інтересах сина ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, подано апеляційну скаргу, у якій просить рішення скасувати та ухвалити нове про відмову у задоволенні первісного позову та задоволення зустрічного.

Апеляційну скаргу обґрунтовує доводами зустрічної позовної заяви, посилаючись на те, що суд першої інстанції не врахував зазначених у ній обставин щодо неможливості відповідача разом з дитиною проживати разом із сім»єю ОСОБА_4, що було підтверджено показами свідків. Вказує, що не змінювала районну поліклініку, де отримує медичну допомогу її син, що підтверджує відсутність наміру залишати спірну квартиру.

Представник позивача в судовому засіданні проти доводів апеляційної скарги заперечував, посилаючись на законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції.

В судове засідання інші учасники цивільного процесу не з»явились, про дату, час і місце розгляду справи повідомлені належним чином, про причини неявки суд не повідомили.

Відповідно до вимог ст.305 ЦПК України колегія суддів уважає за можливе розглянути справу за відсутності осіб, що не з»явились.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника позивача, розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого по справі рішення, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає відхиленню, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.1 ст.303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Задовольняючи позовні вимоги за первісним позовом, суд першої інстанції виходив з того, що власник квартири, якою є ОСОБА_4 на підставі чинного Свідоцтва про право на спадщину за законом від 24 травня 2006 року, вправі вимагати усунення перешкод у здійсненні нею права власності, зокрема у спосіб визнання особи такою, що втратила право користування квартирою у зв»язку із відсутністю понад рік. Посилаючись на недоведеність факту чинення перешкод у користуванні квартирою, суд дійшов висновку про обґрунтованість вимог за первісним позовом та відмову в задоволенні зустрічних позовних вимог.

З такими висновками колегія суддів погоджується, оскільки вони ґрунтуються на вимогах чинного законодавства та доводами апеляційної скарги не спростовуються.

Виходячи з положень ст.ст. 16, 391, 386 ЦК України, власник має право звернутися до суду з вимогою про захист порушеного права будь-яким способом, що є адекватним змісту порушеного права, який ураховує характер порушення та дає можливість захистити порушене право.

Відповідно до ч.1 ст.156 ЖК України з урахуванням положень ч.1 ст.405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням у обсязі, визначеному відповідно до угоди з власником.

Відповідно до ч.2 ст.405 ЦК України член сім»ї власника житла втрачає право користування цим житлом у разі відсутності члена сім»ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено між ним і власником житла або законом.

З матеріалів справи убачається, що ОСОБА_4 є власником квартири АДРЕСА_2, що підтверджується даними Свідоцтва про право на спадщину за законом від 24 травня 2006 року.

Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції вірно застосував норми ч.2 ст. 205 ЦК України та виходив з відсутності доказів на підтвердження наявності поважних причин не проживання відповідача в спірній квартирі.

Доказів на підтвердження ставлення відповідача до вказаного жилого приміщення як постійного місця проживання та залишення цієї квартири з поважних причин матеріали справи не містять.

Перебування дитини відповідача на медичному обліку в поліклініці за місцем знаходження спірної квартири само по собі не свідчить про збереження намірів відповідача щодо цієї квартири.

Доводи апеляційної скарги про перешкоди з боку позивача з посилання на покази свідків, відхиляються колегією суддів, оскільки дані цих показів не підтверджують поважність причин відсутності відповідача понад встановлені строки.

Твердження апеляційної скарги про невідповідність висновків суду обставинам справи, неповне з»ясування обставин справи, порушення судом норм матеріального і процесуального права, колегія суддів уважає необґрунтованими, а обставини, на які посилається особа, яка подає апеляційну скаргу - недоведеними та не підтвердженими належними і допустимими доказами по справі, оскільки доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Реалізація конституційних гарантій, поряд з іншими, відображається у збереженні житла за членами сім»ї власника жилого приміщення протягом року (ст.405 ЦК України). Не проживання у жилому приміщенні понад встановлений строк без поважних причин дає підстави для визнання особи такої, що втратила право користування жилим приміщенням.

Справу розглянуто на підставі встановлених фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, та на підставі належних доказів.

Порушень норм процесуального права, які призвели б до неправильного вирішення справи, колегією суддів не установлено.

Відповідно до ст.308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

З урахуванням наведеного, колегія суддів дійшла висновку про відхилення апеляційної скарги та залишення без змін рішення суду першої інстанції.

Керуючись ст.ст. 218, 303, 304, 305, 307, 308, 313, 314, 315, 317 ЦПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2, яка діє в своїх інтересах та як законний представник в інтересах малолітнього ОСОБА_3, відхилити.

Рішення Дніпровського районного суду м.Києва від 25 листопада 2014 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий - суддя Н.В. Поліщук

Судді І.М. Білич

Є.В. Болотов