Справа № 372/5190/14-ц Головуючий у І інстанції Кравченко М.В.
Провадження № 22-ц/780/1227/15 Доповідач у 2 інстанції Сліпченко
Категорія 18 24.03.2015
УХВАЛА

Іменем України

24 березня 2015 року колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Київської області у складі:

головуючого: Сліпченка О.І.,

суддів: Іванової І.В., Олійника В.І.,

при секретарі: Петленко І.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві матеріали цивільної справи за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Обухівського районного суду Київської області від 08 грудня 2014 року по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання договору, стягнення коштів,-

Заслухавши доповідь судді Апеляційного суду, вислухавши учасників процесу, перевіривши матеріали справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів,-

встановила:

В жовтні 2014 року позивач звернулась до суду з зазначеним позовом посилаючись на те, що 18.12.2006 року було укладено договір, за умовами якого сторони домовились про спільне будівництво житлового будинку з метою подальшого продажу та поділу прибутку. Позивач майже повністю організувала і фінансувала здійснення будівництва на земельній ділянці, яка належить відповідачеві, всього позивач витратила на будівництво 142 024 долари США.

Просила розірвати укладений із відповідачем договір про спільне будівництво житлового будинку від 18.12.2006 року, стягнути з відповідача витрачені на будівництво кошти в розмірі 142 024 долари США, що становить на курсом НБУ 1 833 359,41 грн., а також пеню в розмірі 144 107,08 грн., посилаючись на неналежне виконання відповідачем умов договору, її відмову від продажу будинку.

Рішенням Обухівського районного суду Київської області від 08 грудня 2014 року відмовлено в задоволенні позову.

Не погоджуючись з рішенням суду, позивач звернулась з апеляційною скаргою, в якій просить рішення скасувати з підстав неповного з'ясування обставин справи, невідповідності висновків суду обставинам справи, та ухвалити нове рішення про задоволення позову в повному обсязі.

Апеляційна скарга підлягає відхиленню з наступних підстав.

Відповідно до положень ст. 308 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Згідно ч.1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Згідно ч.2 ст. 59 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Згідно ч. 1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив із того, що що обставини, на які посилається позивач як на підставу для задоволення позову, не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні, оскільки не ґрунтуються на достатніх, належних та допустимих доказах та прийшов до обґрунтованого висновку, що у задоволенні позову слід відмовити в повному обсязі.

Колегія суддів вважає висновки суду першої інстанції правильними і такими, що ґрунтуються на матеріалах справи та вимогах закону.

Судом першої інстанції встановлено, що в 2006 році у простій письмовій формі сторонами було укладено договір, за умовами якого сторони домовились про спільне будівництво житлового будинку загальною площею 190 кв.м на земельній ділянці площею 0,10 га на житловому масиві Лукавиця, що визнається сторонами та підтверджується ксерокопією договору. В договорі сторонами обумовлено, що будівництво будинку інвестують по можливості обидві сторони, організацію будівництва здійснює ОСОБА_1, по завершенні будівництва будинку (без внутрішнього чистового оздоблення) будинок продається, кошти після продажу розподіляються між сторонами.

Земельна ділянка, на якій здійснювалось будівництво, розташована за адресою: АДРЕСА_1, та належить відповідачеві ОСОБА_2, що підтверджується державним актом на право власності на земельну ділянку.

Станом на 18.10.2008 року всі передбачені договором про спільне будівництво житлового будинку роботи були виконані, загальна вартість робіт склала 153 647 доларів США, в тому числі позивач ОСОБА_1 вклала у будівництво 142 024 долари США, а відповідач ОСОБА_2 вклала 11 623 долара США, що підтверджується актом виконаних робіт, цивільно-правовими договорами, специфікацією, технічним паспортом, накладними.

Зведений на належній відповідачеві земельній ділянці житловий будинок належить ОСОБА_2 на підставі свідоцтва про право власності, виданого 12.12.2011 року, що підтверджується свідоцтвом, витягом про державну реєстрацію прав, технічним паспортом.

Відповідно до статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Згідно ч.1 ст.626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно ч.1 ст.1131 ЦК України договір про спільну діяльність укладається у письмовій формі.

З пояснень сторін та матеріалів справи вбачається, що сторони уклали письмовий договір, який ніким не оспорював ся, його недійсність прямо не передбачена законом, договір не визнавався недійсним в судовому порядку.

Згідно ч.1 ст.1130 ЦК України за договором про спільну діяльність сторони (учасники) зобов'язуються спільно діяти без створення юридичної особи для досягнення певної мети, що не суперечить законові.

Зі змісту договору вбачається, що за своїм правовим статусом цей правочин є договором про спільну діяльність, тому на спірні правовідносини розповсюджується дія глави 77 ЦК України.

Частиною 1 статті 1132 ЦК України передбачено, що за договором простого товариства сторони (учасники) беруть зобов'язання об'єднати свої вклади та спільно діяти з метою одержання прибутку або досягнення іншої мети.

З пояснень представників сторін та наданих суду доказів вбачається, що сторони за умовами договору об'єднали свої вклади у виді грошових коштів для досягнення спільної мети - будівництва будинку, його подальшого продажу із поділом прибутку між сторонами.

Згідно ч.2 ст.1133 ЦК України вклади учасників вважаються рівними за вартістю, якщо інше не випливає із договору простого товариства або фактичних обставин. Грошова оцінка вкладу учасника провадиться за погодженням між учасниками.

В акті виконаних робіт сторонами погоджено грошову оцінку вкладу кожного із учасників - сторін по цій цивільній справі.

Згідно п.4 ч.1 ст.1141 ЦК України договір простого товариства припиняється у разі відмови учасника від подальшої участі у договорі простого товариства або розірвання договору на вимогу одного з учасників, якщо домовленістю між учасниками не передбачено збереження договору щодо інших учасників.

В позовній заяві та під час судового розгляду позивач чи його представник не посилались на відмову ОСОБА_1 від подальшої участі у договорі простого товариства або розірвання договору на її вимогу, тому враховуючи принцип диспозитивності цивільного судочинства правова оцінка спору надана судом першої інстанції в межах заявлених позовних вимог і визначених позовом підстав для його задоволення.

В обґрунтування позову позивач посилався лише на одну обставину, яку визначав як підставу для припинення правовідношення, розірвання договору - відмова відповідача від виконання умов договору щодо продажу будинку.

На підтвердження відмови відповідача ОСОБА_2 від продажу будинку позивач посилається на невиконання нею вимог претензії позивача від 17.06.2014 року, однак ця претензія містить вимогу ОСОБА_1 про здійснення у строк до 01 січня 2015 року спільних дій сторін щодо продажу житлового будинку із послідуючим розподілом отриманих від продажу коштів у рівних частинах.

Станом на час звернення до суду та станом на час вирішення справи судом вказаний строк - 01.01.2015 року - не настав, що вказує на передчасність пред'явлення позову.

Згідно ч.1 ст.1142 ЦК України учасник може зробити заяву про відмову від подальшої участі у безстроковому договорі простого товариства не пізніш як за три місяці до виходу з договору.

В договорі сторонами не обумовлено строк його чинності та виконання, тому договір слід вважати безстроковим. Матеріали справи не містять доказів, які б вказували на відмову будь-якої із сторін від подальшої участі в договорі, зокрема у належній формі, в тому числі у направленій відповідачеві письмовій претензії, позивач не відмовлялась від подальшої участі в договорі, а навпаки вчиняла дії, метою яких було спонукання іншої сторони продовжити виконання умов договору.

Доводи відповідача про неможливість станом на цей час виконання умов договору щодо продажу будинку за ціною, яка б перевищувала вартість його будівництва з огляду на стан ринку нерухомості після фінансової кризи, залишились неспростованими, а частково визнаються сторонами.

Допустимі докази вжиття сторонами заходів для продажу будинку, зокрема публікації відповідних оголошень, укладення правочинів, отримання завдатків тощо, в матеріалах справи відсутні. Також відсутні докази відмов відповідача від виконання договору.

На наявність підстав для припинення договору простого товариства, передбачених ст.1141 ЦК України, позивач не посилається, тому підстав для припинення правовідносин сторін у судовому порядку в межах цієї цивільної справи немає.

Таким чином, судом першої інстанції не встановлено обставин, які б вказували на виникнення у позивача права на позов та на порушення прав позивача, які б підлягали судовому захисту.

Суд також вважає безпідставними посилання позову на односторонню відмову відповідача від виконання договору, тому правові наслідки такої дії, передбачені ст.ст.549, 550, 551, 614, 615, 623, 651 ЦК України, не застосовуються у спірних правовідносинах. При цьому судом не виявлено підстав вважати наявною обґрунтовану відмову самого позивача від договору, настання умов для обґрунтованого розірвання договору з ініціативи позивача, наявними та істотними порушення умов договору відповідачем, внаслідок чого позивач значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладення договору.

Згідно ч.1 ст.614 ЦК України особа, яка порушила зобов'язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом.

Судом не встановлено обставин, які вказували на наявність вини відповідача у порушенні зобов'язання за укладеними сторонами договором та достатніх правових і фактичних підстав для покладення на відповідача в судовому порядку обов'язку сплати передбачених позовом коштів.

Враховуючи вищенаведене, розглянувши справу в межах визначених позивачем предмету спору та підстав для задоволення позову, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилається позивач як на підставу для задоволення позову, не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні, оскільки не ґрунтуються на достатніх, належних та допустимих доказах, суд першої інстанції прийшов до обґрунтованого висновку, що у задоволенні позову слід відмовити в повному обсязі.

Докази та обставини, на які посилаються відповідачі у своїй апеляційній скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом були дотримані норми матеріального та процесуального права.

За таких обставин колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає обставинам справи, ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасоване з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313-315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,

УХВАЛИЛА :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - відхилити.

Рішення Обухівського районного суду Київської області від 08 грудня 2014 року - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: