Справа №489/9528/14-ц 22.06.2015 22.06.2015 22.06.2015
Провадження №22ц/784/1474/15 Головуючий у суді 1 інстанції ОСОБА_1
Категорія 48 Доповідач в апеляційній інстанції ОСОБА_2
У Х В А Л А

іменем України

22 червня 2015 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Миколаївської області у складі:

головуючого Лисенка П.П.,

суддів Серебрякова Т.В. та Самчишиної Н.В.,

із секретарем судового засідання Богуславською О.М.,

з участю:

представника позивача ОСОБА_3 - ОСОБА_4,

відповідача - ОСОБА_5,

його представника ОСОБА_6,

третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог - ОСОБА_3,

переглянувши у відкритому судовому засіданні за апеляційною скаргою ОСОБА_5 рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 28 квітня 2015 року, ухваленого у цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_5 про визнання майна спільною сумісною власністю та його поділ,

у с т а н о в и л а :

19 грудня 2014 року ОСОБА_3 предявила зазначений позов до ОСОБА_5, який обґрунтовувала наступним.

3 04 липня 20103 року сторони перебувають у шлюбі (а.с. - 6).

За цей час, вони набули у спільну власність 31/100 часток у житловому будинку № 76 по вул. 10-та Лінія в м. Миколаєві, гараж № 17/5 в автогаражному кооперативі "Зоряний" та гараж № 484 в автогаражному кооперативі "Южний Буг" м. Миколаєва.

Крім того, відповідач розмістив на депозитному рахунку, відкритому на його імя в акціонерному товаристві "Ощадбанк" (далі АТ "Ощадбанк"), 200 001 гривень спільних коштів.

Посилаючись на суперечки, щодо порядку користування спільним майном, підготовкою відповідачем позову про розлучення та його намір самостійно розпорядитись названим спільним майном, ОСОБА_3 просила провести його поділ, визнавши за нею право власності на половину частки у спільному будинку, половину вкладу та гараж в авто гаражному кооперативі «Зоряний».

Решту названого майна залишити у власності позивача.

В подальшому, позивач неодноразово уточнювала свої позовні вимоги, пояснивши, що частка в будинку № 76 по вул. 10-та Лінія в м. Миколаєві є приватною особистою власністю ОСОБА_5, оскільки він отримав її у спадок, але, у подальшому, за їх спільні кошти будинок було перебудовано, внаслідок чого вартість частки в будинку зросла, а, відповідно вона стала їх спільною сумісною власністю, у звязку з чим остаточно просила:

· визнати за нею право власності на половину суми вкладу, що перебуває на депозитному рахунку відповідача № 3814, відкритого за договором № 27073814 від 30 серпня 2014 року в філії - Миколаївське обласне Управління АТ "Ощадбанк" й стягнути з нього на її користь 101 092 гривні 43 копійки;

· визнати за нею право власності на гараж № 17/5 в автогаражному кооперативі "Зоряний";

· визнати частку, що становить 31/100 від цілого житлового будинку № 76 по вул. 10-Лінія у м. Миколаєві, спільною сумісною власністю подружжя.

Ухвалою Ленінського районного суду від 24 лютого 2015 року до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог, залучено матір відповідача - ОСОБА_7.

Відповідач проти задоволення позовних вимог заперечував, пояснивши, що, дійсно, частка в будинку № 76 по вул. 10-Лінія у м. Миколаєві є його особистою власністю, оскільки отримана за правом спадкування. За спільні або особисті кошти позивача вона не збільшувала свою вартість, а тому не може визнаватися спільною власністю сторін, а, відповідно, і ділитися між ними. Інше майно, що просить поділити позивачка, придбане за кошти його матері, третьої особи без самостійних вимог у справі, виручені від продажу нею у 2013 році квартири і зароблені нею в Італії.

Третя особа, без самостійних вимог, ОСОБА_3 пояснила, що все майно, яке просить поділити позивачка, придбано нею за її особисті кошти, хоча й на імя сина. А тому просила у позові відмовити.

Рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 28 квітня 2015 року позов задоволено частково.

Визнано за ОСОБА_3 право власності на 1/2 частину депозитному рахунку № 3814 за договором № 27073814 від 30 серпня 2014 року, відкритого в АТ "Ощадбанк" і стягнуто з ОСОБА_5 на її користь 101 092 гривні 43 копійки.

Визнано за ОСОБА_3 та ОСОБА_5 право власності за кожним по 1/2 частині гаражів № 17/5 в автогаражному кооперативі "Зоряний" та № 484 в автогаражному кооперативі "Южний Буг" в м. Миколаєві.

В задоволені решти вимог відмовлено за їх недоведеністю.

ОСОБА_5 подав на це рішення апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати і ухвалити нове, яким в задоволені позовних вимог ОСОБА_3 відмовити.

В обґрунтування апеляційної скарги посилалась на невідповідність рішення дійсним обставинам справи та положенням чинного сімейного та цивільного законодавства.

Апеляційну скаргу слід відхилити, оскаржене рішення суду 1 інстанції залишити без змін, оскільки суд постановив його з додержанням норм матеріального й процесуального права.

Так, вирішуючи спір таким чином як викладено в оскарженому рішенні, суд 1 інстанції виходив з того, що за час шлюбу сторони набули у спільну сумісну власність два гаражі та грошовий вклад, розміщений на депозитному рахунку в Публічному акціонерному товаристві «Державний Ощадний банк України», які, виходячи із рівності часток колишнього подружжя у спільному майні, підлягає розподілу, шляхом визнання за кожним з них права власності на ? частку в названому майні та стягнення з відповідача на користь позивача половини вартості вкладу. Що ж до частки в житловому будинку, то районний суд вважав, що позивач не довела значного збільшенням її вартості за рахунок спільних коштів сторін, а тому вона не стала їх спільним майном і такій вимозі слід відмовити.

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Миколаївської області погоджується з обставинами та правовідносинами, встановленими судом 1 інстанції, його висновки щодо результату вирішення справи, вважає вірними, обґрунтованими й законними.

Так, в силу ст. ст. 60 72 СК України та постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» - майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Об'єктом права спільної сумісної власності подружжя що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК України може бути можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на імя кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом, зокрема, об'єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя, а також ним можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобовязальними правовідносинами, тощо.

Речі для професійних занять (музичні інструменти, оргтехніка, лікарське обладнання тощо), придбані за час шлюбу для одного з подружжя, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім'ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, зясовувати джерело і час його придбання.

Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Дружина та чоловік мають право на укладення між собою усіх договорів, які не заборонені законом, як щодо майна, що є їхньою особистою приватною власністю, так і щодо майна, яке є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Договір про відчуження одним із подружжя на користь другого з подружжя своєї частки у праві спільної сумісної власності подружжя може бути укладений без виділу цієї частки.

Дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою.

При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя.

Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового.

Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї.

Подружжя має право домовитися між собою про порядок користування майном, що йому належить на праві спільної сумісної власності.

Рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є обєктом права його спільної сумісної власності повинно беззастережно дотримуватися подружжям.

У випадку коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сімї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі.

Дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Дружина і чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою.

У разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі.

Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом.

При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

Вирішуючи спори даної категорії, суди повинні беззастережно дотримуватися вимог цивільно-процесуального закону, зокрема, ст. ст. 10-11, 59, 60, 213 ЦПК України та постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18 грудня 2009 року Про судове рішення у цивільній справі.

Згідно них, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.

Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи (за винятком тих осіб, які не мають цивільної процесуальної дієздатності), в інтересах яких заявлено вимоги.

Розгляд позову закінчується ухваленням рішення, яке повинно бути законним та обґрунтованим.

Рішення визнається законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільно-процесуального законодавства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

При ухваленні рішення суд оцінює докази відповідно до вимог статей 58 - 59, 212 ЦПК України за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Обставини, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть вважатися встановленими в цивільній справі, якщо такі засоби доказування відсутні.

Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення.

Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

При цьому, згідно із статтею 60 ЦПК України, обовязок доказування певних обставин лежить на стороні, яка посилається на них як на підставу своїх вимог та заперечень.

Недоведеність обставин, на наявності яких наполягає позивач - є підставою для відмови у позові; а у разі, якщо на тому наполягає відповідач для відхилення його заперечень проти позову, а, відповідно, для задоволення вимог позивача.

Оскаржене рішення районного суду ухвалено у повній відповідності з виписаним.

Як вбачається з ксерокопії свідоцтва про одруження (а.с. - 6), витягів про реєстрацію права власності на нерухоме майно (а.с. 4,5,12,40,42,44,75-80); ксерокопії договору № 27073814 на вклад «Комбінований» на імя фізичної особи від 30 червня 2014 року (а.с. - 9); договору купівлі продажу гаража від 18 липня 2007 року та ксерокопії договору купівлі продажу гаража від 10 жовтня 2005 року (а.с. 10-11, 39,41); ксерокопії свідоцтва про право на спадщину за законом від 16 лютого 2009 року (а.с. - 43); ксерокопії рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 04 лютого 2015 року про розірвання шлюбу (а.с. - 51); ксерокопій свідоцтва про право власності на квартиру АДРЕСА_1 та договору купівлі-продажу про її продаж (а.с. 56,58-61), сторони, перебуваючи у шлюбі, за спільні кошти набули у спільну сумісну власність гаражі № 17/5 в автогаражному кооперативі "Зоряний" та № 484 в автогаражному кооперативі "Южний Буг" в м. Миколаєві, а також розмістили на депозитному рахунку № 3814 за договором № 27073814 від 30 серпня 2014 року, відкритого в АТ "Ощадбанк", 200 001 гривню, який за рахунок нарахованих на нього процентів, на 20 березня 2015 року склав 201 184 гривні 86 копійок.

Відповідно до статей 69, 70 СК України, з моменту набуття гаражів та розміщення вкладу, кожний із сторін, має рівне право на володіння та користування ним, а також на його поділ, з дотриманням рівності їх часток в ньому.

19 грудня 2014 року позивач використала своє право на отримання своє частки у спільному майні, подавши даний позов, який у частині поділу названого майна підлягав задоволенню.

Оскільки цього ж, з таких же мотивів дійшов і районний суд, то підстав для задоволення апеляційної скарги щодо названих вимог немає.

Твердження відповідача та 3-ї особи на його боці про те, що усе майно придбано за їх гроші, виручені від продажу належної їм двокімнатної квартири та зароблені ОСОБА_3 в Італії, не були підтвердженні належними та допустимими доказами.

З наданих ними документів, можна зробити лише висновки про те, що продаж відповідачем та його матірю належної їм квартири мав місце, і що остання тривалий час працювала за кордоном в Італії. Проте з них не можна зробити висновок про їх використання для придбання гаражів та на внесення частини грошей на депозитний рахунок ОСОБА_5, тим більше, що за цей час названі особи набули у власність квартиру АДРЕСА_2, а ОСОБА_3 (3-я особа) ще й розмістила 280 000 гривень на депозитний рахунок, відкритий на її імя.

Що ж до тверджень особи, яка подала апеляційну скаргу, про наявність процесуальних порушень при розгляді судом 1 інстанції даної цивільної справи, то вони не можуть слугувати скасуванню оскарженого рішення, оскільки більша частина з них не має підтвердження, а ті ж, що мають місце, носять формальний характер і не вплинули на результат вирішення справи.

Керуючись ст.ст. 303, 307- 308, 313, 315 ЦПК України, колегія суддів,-

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_5 відхилити.

Рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 28 квітня 2015 року без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і з цього часу протягом двадцяти днів може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий Судді: