АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА[1]
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 червня 2015 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва в складі:

головуючого-судді Слюсар Т.А.

суддів: Волошиної В.М., Котули Л.Г.

при секретарі: Круглику В.В.

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Оболонського районного суду м. Києва від 28 квітня 2015 року

в справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Вавілон Тетяна Анатоліївна про визнання договору дарування квартири недійсним, визнання права власності на квартиру.

Колегія суддів, -

В С Т А Н О В И Л А :

У лютому 2015 року ОСОБА_1 звернулась в суд із позовом до ОСОБА_2 про визнання договору дарування квартири недійсним, визнання права власності на квартиру.

Свої вимоги обґрунтовувала тим, що внаслідок тривалого застосування щодо неї фізичного та психічного тиску з боку її чоловіка, ОСОБА_2, який маніпулював її материнським почуттями, не даючи спілкуватись з їх спільними дітьми, та вдавався до шантажу, 10 лютого 2014р. їй довелось укласти договір дарування, за яким належна їй кв.АДРЕСА_1 перейшла у власність відповідача.

Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 28 квітня 2015 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

В апеляційній скарзі позивачка, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове про задоволення позову.

Колегія суддів, заслухавши позивачку та її представника, які підтримали апеляційну скаргу та просили її задовольнити, представника відповідача, який заперечував проти задоволення апеляційної скарги, вивчивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає апеляційну скаргу такою, що не підлягає задоволенню, з огляду на таке.

Як убачається з матеріалів справи, 13 квітня 2005 року між сторонами було зареєстровано шлюб. Від даного шлюбу вони мають дітей : ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_11, ІНФОРМАЦІЯ_3 /а.с.12-14/.

Встановлено, що 09 червня 2005 року ОСОБА_2 подарував позивачці кв.АДРЕСА_1, право власності на яку набув згідно наказу головного управління житлового забезпечення КМДА від 14 квітня 2005р. /а.с.11/.

10 лютого 2014р. ОСОБА_1 уклала договір дарування, посвідчений приватним нотаріусом КМНО Вавілон Т.А. за №260, у відповідності до якого спірна квартира перейшла у власність ОСОБА_2 /а.с.17-19/.

Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 20 серпня 2014р. шлюб між сторонами розірвано /а.с.8-10/.

Звертаючись в суд із позовом про визнання договору дарування кв.АДРЕСА_1 недійсним, ОСОБА_1 посилалась на те, що даний правочин було вчинено проти її справжньої волі, внаслідок застосування до неї фізичного чи психічного тиску з боку ОСОБА_2

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з підстав його недоведеності.

Колегія суддів визнає висновки суду першої інстанції такими, що ґрунтується на матеріалах справи та узгоджуються з вимогами закону.

Відповідно до ч. 3 ст. 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Відповідно до ст. 231 ЦК України правочин, вчинений особою проти її справжньої волі внаслідок застосування до неї фізичного чи психічного тиску з боку другої сторони або з боку іншої особи, визнається судом недійсним.

Для визнання правочину недійсним як такого, що вчинено під впливом насильства або погрози, необхідна наявність фізичного чи психологічного впливу на особу з метою спонукання до укладення правочину. Під насильством слід розуміти заподіяння учасникові правочину фізичних або душевних страждань з метою примусити укласти правочин.

Згідно з п. 21 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», при вирішенні спорів про визнання недійсним правочину, вчиненого особою під впливом насильства (ст. 231 ЦК України), судам необхідно враховувати, що насильство має виражатися в незаконних, однак не обов'язково злочинних діях. Насильницькі дії можуть вчинятись як стороною правочину, так і іншою особою - як щодо іншої сторони правочину, так і щодо членів її сім'ї, родичів тощо або їх майна. Факт насильства не обов'язково має бути встановлений вироком суду, постановленим у кримінальній справі.

В обґрунтування своїх позовних вимог та в підтвердження фактів тиску на неї позивачка посилається на те, що відповідач ініціював надумані заяви про вчинення нею, ОСОБА_1, кримінальних правопорушень.

Як убачається із постанови про закриття кримінального провадження від 30 вересня 2014 року, на яку в підтвердження своїх доводів посилається позивачка, про можливе вчинення ОСОБА_1 кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.185 КК України (перекваліфіковане на ч. 3 ст.190 КК України), з заявою про викрадення з фінансової установи грошових коштів, у сумі 210 000грн., звернувся директор ПАТ Банк «Контракт» ОСОБА_6, а не ОСОБА_2 /а.с.24-28/.

Окрім того, на підставі письмової заяви потерпілим у кримінальному провадженні визнано ОСОБА_2, оскільки кошти було знято саме з його рахунку.

Із відповіді начальника слідчого відділу Оболонського РУ ГУМВС України в м. Києві Свириденка С.В. убачається, що відповідно до матеріалів досудового розслідування за ознаками складу злочину, передбаченого ч. 1 ст. 309 КК України, ОСОБА_2 мав процесуальний статус свідка, а не заявника /а.с.29/.

За таких обставин, колегія суддів не може визнати доводи позивачки такими, що знаходять своє обґрунтоване підтвердження в матеріалах справи.

Не може бути визнано доказом укладання оспорюваного правочину під впливом насильства і погроз й факт звернення ОСОБА_1 до Оболонського РУ ГУ МВС України в м. Києві 07 квітня 2015р./а.с.67/ та направлення 31 березня 2015р. на її адресу представником позивача письмової пропозиції щодо відмови її від позову /а.с.64/, оскільки такі дії були вчинені під час провадження справи в районному суді.

Відповідно до ст. 231 ЦК України правочин, вчинений особою проти її справжньої волі внаслідок застосування до неї фізичного чи психічного тиску з боку другої сторони або з боку іншої особи, визнається судом недійсним. За таких обставин фізичний чи психічний тиск має наслідком укладення правочину із вадою волі.

Як убачається з матеріалів справи договір дарування, посвідчений приватним нотаріусом КМНО Вавілон Т.А. за №260, за яким кв.АДРЕСА_1 перейшла у власність ОСОБА_2, укладено 10 лютого 2014 року, а вищезгадані письмова пропозиція та заява датовані 31 березня та 07 квітня 2015 року відповідно, тобто за сплином значного часу після укладення оспорюваного договору.

При цьому, колегія суддів враховує й характер дій ОСОБА_1, що передував укладенню оспорюваного договору.

Так, як убачається з матеріалів справи, в тому числі й пояснень ОСОБА_1 в судовому засіданні в якості свідка, напередодні вчинення правочину до реєстраційної служби вона особисто подала заяву про зняття з реєстраційного обліку за вказаною адресою, що 07 лютого 2014р. відповідною службою було зроблено, а 10 лютого 2014р. вона подарувала квартиру ОСОБА_2.

У п.16 договору дарування, ОСОБА_1 засвідчила про відсутність будь-якого обману чи іншого приховування фактів, які б мали істотне значення та були свідомо нею приховані під час вчинення правочину /а.с.19/.

Твердження ОСОБА_2 в якості свідка про вчинення нею правочину під тиском відповідача та те, що під час вчинення дій, спрямованих на відчуження квартири, з метою захисту вона боялася звертатися до правоохоронних органів, колегія суддів визнає такими, що не заслуговують на увагу.

При цьому, колегія суддів враховує, що у вересні 2014р. ОСОБА_2 зверталася у суд з аналогічним позовом, проте на підставі клопотання її представника, ухвалою Оболонського районного суду м. Києва від 24 грудня 2014р. позовну заяву залишено без розгляду /а.с.33/.

Отже, не особисто ОСОБА_2, а її представником, який надавав юридичну допомогу, було заявлено клопотання про залишення позову без розгляду, що піддає сумніву проголошення такого клопотання під впливом погроз зі сторони відповідача та наявності у позивачки у зв'язку з цим почуття страху.

З огляду на викладене, колегія суддів не може визнати доказом по справі долучену до справи копію заяви, адресовану ОСОБА_2 16 грудня 2014р. на ім'я голови Оболонської районної у м. Києві державної адміністрації про вчинення правочину під тиском відповідача, а також факт звернення 03 грудня 2014р. у Київський міський центр роботи з жінками за консультативною допомогою до психолога центру /а.с.61-63/.

Заява ОСОБА_2 від 23 січня 2015р., спрямована Оболонському РУ ГУ МВС України в м. Києві невдовзі після залишення позову без розгляду - у грудні 2014р. та перед зверненням з аналогічним позовом 09 лютого 2015р., колегією суддів розцінюється як бажання створити мниму видимість наявності доказів психічного тиску зі сторони відповідача.

Будучи допитаною у якості свідка, ОСОБА_1 вказувала про вчинення договору дарування квартири з метою повернення їй дітей відповідачем, яких він забрав у грудні 2013р. Проте підтвердила, що цей факт мав місце, коли вона залишила їх малолітніх дітей на няню й поїхала до своїх батьків у Одеську обл. за матеріальною допомогою в сумі 100 000грн. й тиждень дома була відсутня, а у січні 2014р. вона виїздила за кордон, у Таїланд, де знаходилася тривалий час.

Колегія суддів, з урахуванням зазначеного, обставин справи та долучених доказів, не може визнати пояснення позивачки в зазначеній частині такими, що слугують підтвердженням факту застосування щодо неї психічного тиску з метою спонукання до укладання 10 лютого 2014 року договору дарування.

ОСОБА_1 на підставі долучених до справи медичних довідок, пояснень малолітньої доньки сторін та доказів звернення до правоохоронних органів , вказує про застосування відповідачем щодо неї у червні 2014р. фізичного насильства, в той час як договір дарування складено задовго до вказаних подій - у лютому 2014р.

У ст.627 ЦК України закріплено принцип свободи договору, у відповідності до якого сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

В оспорюваному договорі дарування, засвідченого підписом позивачки, зазначено, що, укладаючи цей договір, сторони діяли добровільно, перебували при здоровому розумі та ясній пам'яті, були попередньо ознайомлені з вимогами щодо вчинення нотаріальних дій, розуміли значення та умови цього договору, його правові наслідки, підтвердили дійсність намірів при його укладенні та те, що він не носить характеру фіктивного чи удаваного /а.с.17-19/.

Також нотаріусом роз'яснено сторонам договору вимоги законодавства щодо змісту договору та правових наслідків його укладення.

Відповідно до вимог ст.ст. 10, 60 ЦПК України що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Колегія суддів, оцінивши в сукупності докази, що мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вважає висновки суду першої інстанції про відсутність правових підстав до задоволення позову такими, що відповідають вимогам закону.

Викладені у рішенні висновки відповідають обставинам справи та зібраним доказам.

Неповнота, допущена районним судом, була усунута під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції.

Посилання апеляційної скарги про поспішність районного суду у розгляді справи й ухвалення рішення на підставі проведеного по справі одного судового засідання - безпідставні.

Матеріали справи свідчать, що після надходження 09 лютого 2015р. позовної заяви, цивільну справу порушено провадженням 19 лютого 2015р. й призначено до розгляду на 15 год. 08 квітня 2015р. /а.с.41/.

08 квітня 2015р. справу відкладено розглядом на 10 год.30хв. 28 квітня 2015р. й цього дня у період часу з 10год.58хв. до 11год.54хв.проходило судове засідання по справі, за результатами розгляду якого проголошено рішення.

При цьому, колегія суддів враховує й дані, які містяться в журналі судового засідання про відсутність в учасників судового розгляду справи заперечень щодо закінчення розгляду справи 28 квітня 2015р. /а.с.79/.

Правових підстав до скасування рішення суду першої інстанції, передбачених ст.309 ЦПК України, колегія суддів не вбачає.

Також колегією суддів враховуються й положення ч.2 ст.303 ЦПК України, у відповідності до яких не може бути скасовано правильне по суті рішення суду з одних лише формальних міркувань.

За таких обставин, рішення суду першої інстанції слід залишити без змін, а апеляційну скаргу - відхилити.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309, 316 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Оболонського районного суду м. Києва від 28 квітня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає чинності негайно, проте може бути оскаржена в касаційному порядку протягом 20 днів з моменту проголошення шляхом подачі касаційної скарги до Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий:

Судді:

Справа № 756/1755/15-ц

№ апеляційного провадження: 22-ц/796/8427/2015

Головуючий у суді першої інстанції: Луценко О.М.

Доповідач у суді апеляційної інстанції: Слюсар Т.А.