Дата документу 18.06.2015
Провадження № 2/334/522/15
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18.06.2015р. Ленінський райсуд м.Запоріжжя у складі:

головуючого - Махіборода Н.О.,

при секретарі - Кузьменко О.О.;

за участі адвоката ОСОБА_1;

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про розподіл майна подружжя та визнання права власності на 1/4 частку квартири,

ВСТАНОВИВ:

Квартира АДРЕСА_1 належить на праві власності ОСОБА_3, відповідачу по справі, та його батьку ОСОБА_4, по ? частині кожному, на підставі договору купівлі-продажу від 05.03.2011р., посвідченого приватним нотаріусом ОСОБА_5, під реєстровим № 391 та внесено в Державний реєстр правочинів під № 4356484.

У вищевказаній квартирі зареєстровані: позивачка ОСОБА_2, її колишній чоловік ОСОБА_3, відповідач по справі, та їх спільна дитина син ОСОБА_6, 23.07.2008р. народження.

Шлюб між позивачкою та відповідачем розірвано рішенням Ленінського райсуду м.Запоріжжя від 27.07.2012р.

Позивачка звернулася до суду з позовом про розподіл майна подружжя, яке складається із ? частки вищевказаної квартири, та визнання права власності на ? її частки, посилаючись на те, що з відповідачем, позивачка зареєструвала шлюб 01.02.2008р., а 05.03.2011р. була придбана квартира за адресою: АДРЕСА_2, ? частка якої є спільним майном подружжя. Відповідач зареєструвався в квартирі 29.03.2011р., а позивачка із дитиною зареєструвалися в квартирі з 22.05.2012р., хоча проживали разом. Після розірвання шлюбу із відповідачем, позивачка із сином проживають окремо і позбавлені права користування спільно нажитим майном, в якому відповідач проживає сам.

Адвокат позивачки підтримала її позовні вимоги, посилаючись на ст.60 СК України та ч.3 ст.368 ЦК України, відповідно до яких, набуте подружжям за час шлюбу майно належить дружині та чоловіку на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважних причин самостійного доходу.

Відповідач не заперечував в судовому засіданні позовні вимоги позивачки, однак, він хотів сам подарувати ? частку квартири на користь свого сина ОСОБА_7, проте, через брак коштів, він не може це зробити.

Заслухавши позивачку, її адвоката та відповідача по справі, та оглянувши матеріали справи, суд вважає, що позов є обґрунтованим та таким, що підлягає задоволенню з наступних підстав:

спірна квартира АДРЕСА_1 належить на праві власності ОСОБА_3, відповідачу по справі, та його батьку ОСОБА_4, по ? частині кожному, на підставі договору купівлі-продажу від 05.03.2011р., посвідченого приватним нотаріусом ОСОБА_5, під реєстровим № 391, про що внесено відомості до Державного реєстру правочинів під № 4356484 та в Державний реєстр прав власності від 23.03.2011р. /а.с.9-11/, а також, відомостями, внесеними до технічного паспорту на квартиру /а.с.12-13/.

У вищевказаній квартирі, відповідно довідки МКП «Основаніє», зареєстровані: позивачка ОСОБА_2, її колишній чоловік ОСОБА_3, відповідач по справі, та їх спільна дитина син ОСОБА_6, 23.07.2008р. народження /а.с.5/.

Як встановлено в судовому засіданні сторони зареєстрували шлюб 01.02.2008р. /а.с.6/, 23.07.2008р. в них народився син ОСОБА_7 /а.с.7/, а рішенням Ленінського райсуду м.Запоріжжя від 27.07.2012р., шлюб між позивачкою та відповідачем було розірвано /а.с.8/.

Позивачка пояснила в судовому засіданні, що після розірвання шлюбу із відповідачем, вона з сином проживають окремо і позбавлені права користування спільно нажитим майном, яке складається із ? частки вищевказаної квартири. Відповідач проживає в квартирі сам і перешкоджає позивачці із сином проживати в квартирі та користуватися нею.

Відповідач по справі не заперечує проти того, що ? частка спірної квартири придбана у шлюбі, однак, він вважає, що ? частка квартири повинна належати його сину ОСОБА_7, про що він згоден укласти договір дарування, однак, не на теперішній час, т.я. він ніде не працює і не має коштів на оформлення цього договору, крім того, за ним утворилася заборгованість по аліментам на утримання сина.

Відповідно до вимог ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, передбачених ст.61 ЦПК України. А саме, обставини, визнані сторонами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню.

Згідно ст.60 СК України та ч.3 ст.368 ЦК України, набуте подружжям за час шлюбу майно належить дружині та чоловіку на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважних причин самостійного доходу.

Таким чином, судом безспірно встановлено, що ? частка квартири за адресою: АДРЕСА_2, є спільним майном подружжя позивачки та відповідача, яку вони придбали в період спільного проживання у шлюбі.

Після розірвання шлюбу між позивачкою та відповідачем, сторони в добровільному порядку не можуть вирішити спір про розподіл квартири, у звязку з чим, позивачка звернулася з позовом до суду, в якому просить визнати за нею право власності на ? частку спірної квартири.

Згідно до вимог ст.68,69 та ч.1 ст.70 СК України, розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Дружина та чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, як в добровільному порядку, так і через суд. Частки майна чоловіка та дружини є рівними.

Відповідно до вимог ч.5 ст.11 ЦК України, однією з умов виникнення прав та обовязків учасників цивільних правовідносин є рішення суду. Право власності в України повинно спиратися на певний титул /правовстановлюючий документ/, для того, щоб бути доведеним перед іншими особами.

Згідно вимог ст.16 ЦК України вбачається, що захист цивільних прав шляхом визнання права власності належить судам. Таким чином, обраний позивачкою спосіб захисту її прав передбачений законом і відповідає йому.

Згідно до вимог ст.63 СК України, позивачка та відповідач мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, а саме ? часткою квартири, яка оформлена на відповідача, але належить їм на праві спільної сумісної власності, т.я. іншої домовленості між ними судом не встановлено. Однак, позивачка позбавлена права користування та володіння часткою квартири, т.я. відповідач не бажав в добровільному порядку вирішувати спір.

З огляду на вищевикладене та враховуючи те, що вимоги позивачки є законними, обґрунтованими та такими, що знайшли своє підтвердження представленими по справі доказами, крім того, проти цих позовних вимог не заперечує і сам відповідач, суд дійшов висновку, що вимоги позивачки щодо визнання за нею права власності на ? частку спірної квартири, придбаної у шлюбі з відповідачем, підлягають задоволенню у повному обсязі.

Крім того, позивачка просить суд стягнути з відповідача суму судового збору, яка складає 1097,30гр.

Тому, керуючись ст.10, 57, 60,212-215, 218 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ :

Позов задовольнити.

Визнати ? частку квартири АДРЕСА_1 спільним сумісним майном подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_3.

Визнати за ОСОБА_2 та ОСОБА_3 право власності на квартиру АДРЕСА_1 по ? частині квартири за кожним.

Виключити з реєстру про реєстрацію права власності на нерухоме майно відомості щодо виникнення права власності за ОСОБА_3 на ? частку квартири АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 05.03.2011р., посвідченого приватним нотаріусом ОСОБА_5, під реєстровим № 391.

Стягнути з ОСОБА_3 в доход держави суму судового збору 1097,30гр.

На рішення суду може бути подана апеляційна скарга до апеляційного суду Запорізької області протягом десяти днів з дня його проголошення.

Суддя: