Апеляційний суд Кіровоградської області
№ провадження 22-ц/781/1399/15 Головуючий у суді І-ї інстанції Кавун Т. В.
Доповідач Чельник О. І.
УХВАЛА

іменем України

04.06.2015 року колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Кіровоградської області у складі:

головуючого: Чельник О.І.

суддів: Белінської І.М., Франко В.А.

при секретареві: Постоєнко А.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Кіровограді апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Маловисківського районного суду Кіровоградської області від 07 квітня 2015 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ТОВ «Карат», третя особа відділ Держземагенства у Маловисківському районі Кіровоградської області про визнання недійсними додаткових угод до договорів оренди землі,-

ВСТАНОВИЛА:

У грудні 2014 року ОСОБА_2 звернулась в суд з позовом до товариства з обмеженою відповідальністю «Карат» (далі по тексту ТОВ «Карат»), третя особа: відділ Держземагенства у Маловисківському районі, про визнання недійсними додаткових угод до договорів оренди землі від 01 жовтня 2007 року та 20 лютого 2008 року, укладених між ОСОБА_2 та ТОВ «Карат» щодо земельних ділянок площею по 4,3 га кожна, розташовані на території Лозуватської сільської ради Маловисківського району Кіровоградської області та зареєстрованих 21 липня 2009 року у відділі Держкомзему у Маловисківському районі Кіровоградської області строком на п'ять років. 25 серпня 2010 року позивачем було підписано додаткові угоди до даних договорів оренди землі, відповідно до яких пункт 8 договору оренди викладено у новій редакції та продовжено строк дії договорів. Зазначала, що при підписанні додаткових угод до договорів оренди землі позивач текст додаткової угоди не читала. Оскільки наміру продовжувати строк дії договорів вона не мала, вважала, що підписує додаткові угоди стосовно збільшення розміру орендної плати. Посилаючись на ч.1 ст.229 ЦК України вказувала, що оспорювані додаткові угоди були укладені під впливом помилки, оскільки не відповідали її волевиявленню. Наведені обставини порушують її права, а тому вона змушена звернутись до суду за їх захистом.

Рішенням Маловисківського районного суду Кіровоградської області від 07 квітня 2015 року у задоволенні позову ОСОБА_2 відмовлено.

У апеляційній скарзі позивач, посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати і ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

Заслухавши доповідача, пояснення позивача, представників сторін, дослідивши письмові докази по справі, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду у межах, встановлених ст.303 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає відхиленню, виходячи з такого.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджується письмовими доказами по справі, що 01 жовтня 2007 року між ОСОБА_2 та ТОВ «Карат» укладено договір оренди землі, згідно з яким ОСОБА_2 передала ТОВ «Карат» в оренду земельну ділянку загальною площею 4,30 га, розташовану на території Лозуватської сільської ради Маловисківського району Кіровоградської області, строком на 5 років. Вказаний договір було зареєстровано у Маловисківському районному відділі КРФ «ЦДЗК» Держкомземі України» 21 липня 2009 року за №0409.374.00026.

20 лютого 2008 року між ОСОБА_2 та ТОВ «Карат» укладено договір оренди землі, згідно з яким ОСОБА_2 передала ТОВ «Карат» в оренду земельну ділянку загальною площею 4,30 га, що розташована на території Лозуватської сільської ради Маловисківського району Кіровоградської області, строком на 5 років, який було зареєстровано у Маловисківському районному відділі КРФ «ЦДЗК» Держкомземі України» 21 липня 2009 року за №0409.374.00028.

Крім того, 25 серпня 2010 року позивачем було підписано дві додаткові угоди про зміни до договорів оренди земельних ділянок від 01 жовтня 2007 року та 20 лютого 2008 року, зареєстрованих у державному реєстрі земель 21 липня 2009 року. Відповідно до умов додаткових угод було внесено зміни до пункту 9 та пункту 8 умов договорів оренди земельних ділянок.

Відповідно до ч.3 ст.203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Згідно з положеннями ст.ст. 215, 216 ЦК України вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину.

Частиною 1 ст. 229 ЦК України передбачено, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.

Пунктом 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року №9 «Про практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз'яснено, що відповідно до статей 229 - 233 ЦК України правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також те, що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

Статтями 11, 60, 212 ЦПК України передбачено, що суд розглядає цивільні справи за зверненням фізичних чи юридичних осіб в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, наданих сторонами. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що в матеріалах справи відсутні будь-які докази, які б свідчили про помилку позивача щодо істотних обставин правочину. Помилка внаслідок власного недбальства не може бути підставою для визнання додаткових угод до договорів оренди землі недійсними. У судовому засіданні як суду першої інстанції, так і апеляційного суду позивач пояснила, що поставила свій підпис на додаткових угодах, не прочитавши текст цих угод, оскільки відповідач її запевнив, що в них йдеться лише про зміну розміру орендної плати.

Позивачем як в суді першої інстанції, так і в апеляційному суді не були надані докази на підтвердження того, що при підписанні договору позивач не мала можливості ретельно вивчити його зміст та, за необхідності, скористатись кваліфікованою правовою допомогою, яка б допомогла їй правильно сприйняти фактичні обставини правочину, що впливали на волевиявлення.

Таким чином, суд першої інстанції прийшов до обґрунтованого висновку, що підстави для визнання додаткових угод до договорів оренди землі недійсними відсутні, а позовні вимоги є необґрунтованими.

З урахування наведеного колегія суддів вважає, що рішення суду постановлено з додержанням вимог закону та відповідає матеріалам справи і підстав для його скасування не вбачається. Доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують.

Керуючись ст.ст. 209, 307, 308, 313, 314, 315 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Кіровоградської області

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Маловисківського районного суду Кіровоградської області від 07 квітня 2015 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: