У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

1 липня 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України

з розгляду цивільних і кримінальних справ в складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Гулька Б.І., Хопти С.Ф.,

Черненко В.А., Штелик С.П.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом публічного акціонерного товариства «ВіЕс Банк» до ОСОБА_3 про звернення стягнення на предмет іпотеки за касаційною скаргою публічного акціонерного товариства «ВіЕс Банк» на рішення Берегівського районного суду Закарпатської області від 18 вересня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Закарпатської області від 17 березня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У квітні 2014 року публічне акціонерне товариство «ВіЕс Банк» (далі - ПАТ «ВіЕс Банк») звернулось до суду з указаним позовом, посилаючись на те, що 13 червня 2005 року між банком та ОСОБА_3 було укладено кредитний договір, за умовами якого позичальник отримав кредит у розмірі 15 тис. доларів США зі сплатою 13 % річних з кінцевим строком повернення до 12 червня 2012 року. 14 квітня 2009 року між ними було укладено додаткову угоду, відповідно до якої сторони змінили строк користування кредитом на 15 років та встановили кінцевий строк його погашений не пізніше 12 червня 2002 року. На забезпечення виконання зобов'язань за цим договором 14 червня між банком та ОСОБА_3 було укладено договір іпотеки, предметом якої був житловий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1, який належить йому на праві власності. Оскільки позичальник не виконує зобов'язання за цими договорами, утворилась заборгованість у розмірі 13 509 доларів 82 центи США, що еквівалентно 151 872 грн.

Ураховуючи наведене, позивач просив у рахунок погашення заборгованості за кредитним договором звернути стягнення на предмет іпотеки - значений жилий будинок.

Рішенням Берегівського районного суду Закарпатської області від 18 вересня 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Закарпатської області від 17 березня 2015 року, у задоволенні позову ПАТ «ВіЕС Банк» відмовлено.

У касаційній скарзі ПАТ «ВіЕс Банк», посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права й порушення норм процесуального права, просить скасувати вказані судові рішення та ухвалити нове рішення, яким задовольнити його позов у повному обсязі.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 324 ЦПК України підставами для касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції, з яким погодився й апеляційний суд, виходив із того, що при вирішенні даного спору підлягає застосуванню Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», дія якого унеможливлює задоволення претензій кредитора і дає підстави для відмови у позові, так як це єдине його житло та іншої власності він не має.

Проте повністю погодитись із такими висновками судів не можна, оскільки суди дійшли його з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати.

Зазначеним вимогам закону судові рішення не відповідають.

Судами встановлено, що 13 червня 2005 року між ПАТ «ВІЕс Банк» та ОСОБА_3 було укладено кредитний договір, за умовами якого позичальник отримав кредит у розмірі 15 тис. доларів США зі сплатою 13 % річних з кінцевим строком повернення до 12 червня 2012 року. 14 квітня 2009 року між ними було укладено додаткову угоду, відповідно до якої сторони змінили строк користування кредитом на 15 років та встановили кінцевий строк його погашений не пізніше 12 червня 2002 року.

На забезпечення виконання зобов'язань за цим договором 14 червня між ПАТ «ВіЕс Банк» та ОСОБА_3 було укладено договір іпотеки, предметом якої був житловий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1, який належить йому на праві власності.

Оскільки позичальник не виконує зобов'язання за цими договорами, утворилась заборгованість у розмірі 13 509 доларів 82 центи США, що еквівалентно 151 872 грн

Згідно з ч. 1 ст. 33 Закону України "Про іпотеку" у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.

Відповідно до Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» протягом його дії не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно зі статтею 4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно зі статтею 5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов'язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об'єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; загальна площа такого нерухомого житлового майна (об'єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. м для квартири та 250 кв. м для житлового будинку.

З огляду на ст. 3 вказаного Закону України він носить тимчасовий характер і втрачає чинність з дня набрання чинності законом, який врегульовує питання особливостей погашення основної суми заборгованості, вираженої в іноземній валюті, порядок погашення (урахування) курсової різниці, що виникає у бухгалтерському та/або податковому обліку кредиторів та позичальників, а також порядок списання пені та штрафів, які нараховуються (були нараховані) на таку основну суму заборгованості.

За своїм змістом Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» встановлює порядок вирішення спорів щодо примусового звернення стягнення на предмети застави та іпотеки, а саме: визначає, що за певних умов та протягом певного проміжку часу таке стягнення не проводиться.

Оскільки Законом не призупиняється дія будь-яких нормативних актів у сфері регулювання кредитних правовідносин, зокрема тих, що визначають правові підстави для звернення в судовому порядку стягнення на відповідні предмети забезпечення, його чинність на час вирішення спору сама по собі не може бути підставою для відмови в захисті порушеного права.

Зазначена правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 27 травня 2015 року № 6 - 58 цс 15, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України (з подальшими змінами і доповненнями) має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

Крім того, чинність Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» на час ухвалення рішення є підставою, у разі задоволення позову за наявності для цього підстав, для визначення порядку його виконання, зокрема вказівка на те, що рішення не підлягає примусовому виконанню на період чинності вказаного Закону.

Апеляційний суд, пославшись на наведений вище Закон, як підставу для відмови у зверненні стягнення на предмет іпотеки у зв'язку з наявністю умов для його незастосування, у порушення вимог ст. ст.60, 212-214, 316 ЦПК України не послався на докази, які підтверджують ці обставини, а рішення не може ґрунтуватись на припущеннях. Довести можливість застосування Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», заперечуючи проти позову має відповідач (ст. ст. 10, 60 ЦПК України), оскільки ним не спростовано доводи позову про наявність підстав для врахування положень цього Закону.

Прохання касаційної скарги про залишення без змін рішення суду першої інстанції задоволено бути не може, оскільки апеляційний суд не перевірив законність та обґрунтованість рішення суду щодо розрахунку кредитної заборгованості на відповідність вимогам закону та умовам договору.

Ураховуючи, що судами не встановлено всі фактичні обставини від яких залежить правильне вирішення справи, та допущені порушення норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, судові рішення підлягають скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства «ВіЕс Банк» задовольнити частково.

Рішення Берегівського районного суду Закарпатської області від

18 вересня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Закарпатської області від

17 березня 2015 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник

Судді: Б.І. Гулько

С.Ф. Хопта

В.А. Черненко

С.П. Штелик