АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
Провадження 22ц/790/4890/15 Головуючий 1 інстанції - Зінченко Ю.Є.
Справа № 643/5003/15-ц Доповідач - Кірсанова Л.І.
Категорія - право власності
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 червня 2015 року судова колегія судової палати у цивільних справах апеляційного суду Харківської області у складі:

головуючого - судді: Кірсанової Л.І.

суддів: Гуцал Л.В., Трішкової І.Ю.,

за участю секретаря - Асєєвої В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Харкові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1, який діє в інтересах ОСОБА_2, ОСОБА_3 на рішення Московського районного суду м. Харкова від 21 травня 2015 року по справі за позовом ОСОБА_2, ОСОБА_3 до ВАТ «Південнозахіденргобуд», третя особа: Харківська міська рада, про визнання права власності,-

В С Т А Н О В И Л А:

26 березня 2015 року позивачі звернулися до суду з позовом, в якому зазначили, що вони проживають та зареєстровані в кімнатах 457,458 загальною площею 48,38 кв.м. в будинку по АДРЕСА_1. Вказані кімнати були надані матері позивача ОСОБА_4 - ОСОБА_5 в 1980 році підприємством ХСУ треста «ПЗЕБ», де вона працювала муляром-штукатуром більш 25 років. Мати з 1980 року по день смерті ІНФОРМАЦІЯ_1, проживала в цих кімнатах, позивач проживав у цих кімнатах разом з матір'ю з народження.

Після смерті матері, позивач зі своєю дружиною продовжує мешкати в кімнатах 457, 458. На ім'я позивача відкрито особовий рахунок, за яким він сплачує комунальні послуги. 01.07.2005 року між позивачем та балансоутримувачем ВАТ «ТРЕСТ ПЗЕБ» укладено безстроковий договір найму жилого приміщення.

Відповідно до рішення Харківської міської ради від 19.12.2007 р. р.№1278 будинок АДРЕСА_1, виключений з балансу балансоутримувача, як гуртожиток та набув статусу житлового будинку. Пунктом 2 цього ж рішення дозволено балансоутримувачу та Московському райвиконкому закріпити за мешканцями займану ними площу в цьому будинку. Рішення про прийняття будинку на баланс територіальної громади не існує й до цього часу.

Позивачі вважають, що мають право отримати вказані кімнати №457 і 458 в будинку АДРЕСА_1 у власність на підставі ст. 344 ЦК України за набувальною давністю, так як постійно, відкрито та безперервно володіють та користуються цим майном.

Просять позов задовольнити та визнати за ними право власності на вказані кімнати № 457,458 5-го поверху 4 блоку в житловому будинку по АДРЕСА_1 на підставі ст. 344 ЦК України за набувальною давністю.

Представник відповідача в судовому засіданні пояснив, що дійсно, мати позивачів перебувала у трудових відносинах із ВАТ «Трест ПЗЕБ», позивачі проживають та зареєстровані у спірних кімнатах, на даний час спірний будинок знаходиться на балансі підприємства та не прийнятий на баланс міста. Щодо визнання права власності спочатку позов визнав, а в подальшому покладався на розсуду суду.

Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 21 травня 2015 року відмовлено в задоволенні позову ОСОБА_2, ОСОБА_3.

Не погодившись з вказаним рішенням, ОСОБА_1, який діє в інтересах ОСОБА_2, ОСОБА_3, звернувся з апеляційною скаргою, просить скасувати рішення районного суду та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог. В обгрунтування апеляційної скарги посилаються на порушення норм матеріального та процесуального права, незаконність та необгрунтованість рішення суду. Вказують на ті ж обставини, що і в суді першої інстанції. Зазначає, що сім'я ОСОБА_3 з 1978 року на законних підставах займає виділені їм кімнати у гуртожитку. Вони постійно, відкрито та безперервно володіють та користуються вказаними кімнатами та вважають, що мають право звернутись з позовом про визнання права власності на ці кімнати за набувальною давністю. Вони ніколи не використовували право на безоплатну приватизацію будь- якого житла. Визнання за ним права власності на спірне житло необхідно для приватизації.

Сторони, будучи належним чином повідомленими про день та місце розгляду справи, у судове засідання апеляційного суду не з»явилися, представник апелянтів надав апеляційному суду клопотання про розгляд справи у його відсутність

Відповідно до ст. 305 ЦПК України апеляційний суд відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання особи, яка бере участь у справі, щодо якої немає відомостей про вручення їй судової повістки, або за її клопотанням, коли повідомлені нею причини неявки буде визнано судом поважними.

Неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи.

Враховуючи скорочені строки розгляду апеляційної скарги на рішення суду, судова колегія знаходить можливим розглянути справу у відсутності сторін, так як вони належним чином повідомлені про час і місце розгляду справи.

Дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, судова колегія вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Відповідно до ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції ч. 1, 2 керуючись ст. 344 ЦК України та п.9 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 року за № 5 виходив з того, що на час нашого звернення з позовом до суду про визнання на нами права власності на займану квартиру, вказаний гуртожиток не переданий до комунальної власності. Що положення ст. 344 ЦК України не можуть бути застосовані до спірних правовідносин, оскільки позивачі не володіють, а користуються зі згоди власника кімнатами гуртожитку, якому в 2007 році наданий статус житлового будинку, але до цього часу будинок не прийнятий на баланс міськради, тобто відсутній сам об'єкт права власності у вигляді квартири, яким позивачі відкрито заволоділи.

Судова колегія погоджується з таким висновком суду першої інстанції, так як він відповідає вимогам закону, обставинам справи та зроблений у відповідності із зібраними доказами.

З матеріалів справи вбачається, що позивачі зареєстровані та мешкають у кімнатах № 457, 458 будинку АДРЕСА_1 (а.с. 14).

Рішенням виконкому Харківської міської ради Харківської області № від 19.12.2007 р. вказану будівлю виключено з числа гуртожитків та присвоєно статус будинку, а мешканцям дозволено закріпити за собою займану житлову площу та відкрити особові рахунки у встановленому законом порядку.

Статті 2 та 4 Закону України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків» передбачають, що громадяни, на яких поширюється дія цього Закону, можуть реалізувати конституційне право на житло або шляхом приватизації житла у гуртожитку (у випадках, передбачених цим Законом), або шляхом отримання соціального житла (відповідно до цього Закону та Закону України "Про житловий фонд соціального призначення"), або шляхом самостійного (на власний розсуд, за власні чи залучені кошти) вирішення свого (своєї сім'ї) житлового питання (відповідно до цивільного законодавства України). Громадяни, на яких поширюється дія цього Закону, мають право на приватизацію житлових приміщень у гуртожитках, які перебувають у власності територіальних громад і можуть бути приватизовані відповідно до закону. Приватизація житлових приміщень у гуртожитках здійснюється відповідно до Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду» з урахуванням особливостей, визначених цим Законом.

Таким чином, вирішення питання щодо приватизації житлових приміщень відноситься до компетенції територіальної громади після передачі гуртожитку до комунальної власності.

Сторони не заперечують, що на час звернення позивачів до суду з позовом про визнання за ними права власності на займану квартиру, вказаний гуртожиток не переданий до комунальної власності.

Згідно ч. 1, 2 ст. 344 ЦК України, особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом.

Відповідно до п.9 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 року за №5, при вирішенні спорів, пов'язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна; володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності.

Окрім того, в п.6 Листа ВССУ «Про практику застосування судами законодавства під час розгляду цивільних справ про захист права власності та інших речових прав» за №24-150/0/4-13 від 28.01.2013 року, Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ звертає увагу судів ,що застосування набувальної давності передбачає відсутність титулу (підстави) для виникнення права власності в момент захоплення (заволодіння) чужою річчю. У разі якщо існує інша підстава для виникнення права власності у момент заволодіння , а сторона посилається на строк набувальної давності, слід визнати, що стороною вибрано невірний спосіб захисту, тобто такий, який не відповідає специфіці правовідносин, що виникли.

Згідно ст.ст. 11,60 ЦПК України суд розглядає справу не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін чи інших осіб, які беруть участь у справі. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і докази подаються сторонами і іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

В зв»язку з наведеним суд першої інстанції обгрунтованно визнав, що на час звернення позивачів до суду з позовом про визнання за ними права власності на займану квартиру, вказаний гуртожиток не переданий до комунальної власності. Положення ст. 344 ЦК України не можуть бути застосовані до спірних правовідносин, оскільки позивачі не володіють, а користуються зі згоди власника, який їм відомий, житловим приміщенням, а саме кімнатами гуртожитку, якому в 2007 року наданий статус житлового будинку, але до цього часу будинок не прийнятий на баланс відповідною міською радою, тобто відсутній сам об'єкт права власності у вигляді квартири, яким позивачі відкрито заволоділи.

Тому суд першої інстанції правильно відмовив позивачам в задоволенні позовних вимог.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України, суд апеляційної інстанції відхиляє апеляційну скаргу, якщо визнає, що суд першої інстанції постановив рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Судом першої інстанції правильно досліджені і оцінені обставини по справі, надані сторонами докази. Доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

За таких обставин підстав для зміни або скасування судового рішення судова колегія не вбачає.

Відповідно, апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Керуючись ст. ст. 303, 304, п. 1 ч. 1 ст. 307, 308, 313- 315, 317, 319 ЦПК України, судова колегія ,-

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1, який діє в інтересах ОСОБА_2, ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Московського районного суду м. Харкова від 21 травня 2015 року залишити без змін.

Ухвала апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

ГОЛОВУЮЧИЙ: СУДДІ: