Справа № 465/7353/14 Головуючий у 1 інстанції: Дзеньдзюра С.М.
Провадження № 22-ц/783/3495/15 Доповідач в 2-й інстанції: ОСОБА_1 С. А.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 червня 2015 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області в складі:

Головуючого судді: Шашкіної С.А.

Суддів: Богонюка М.Я.,Ванівського О.М.

При секретарі: Брикайло М.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації у АТ «Дельта Банк» ОСОБА_2 на заочне рішення Франківського районного суду м.Львова від 11 грудня 2014 року,-

ВСТАНОВИЛА:

ОСОБА_3 звернулась до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» про повернення банківського вкладу, відшкодування матеріальної та моральної шкоди та уточнивши позовні вимоги просила стягнути з відповідача на її користь 185 787 грн. неповернутого банківського вкладу, 69 948, 92 грн. матеріальної шкоди та 5000 грн. моральної шкоди.

Вказала, що між нею та ПАТ «Дельта Банк» 07 квітня 2014 року укладено договори строкового банківського вкладу (депозиту) Зростаючий on-line №9422 та 9418, згідно яких вона розмістила у відповідача строкові вклади на загальну суму 22 465 доларів США на строк до 21 квітня 2014 року з виплатою відповідачем відсотків з рахунку 8,65% річних. Даний договір автоматично пролонговувався кожних два тижні із збільшенням процентної ставки за договором з першого по шостий період на 0,1% річних; з сьомого по дванадцятий період на 0,4%. Проте по закінченню терміну дії договору сума вкладу повернута позивачу не була. 06 жовтня 2014 року вона написала заяву ПАТ «Дельта Банк» про продаж доларів США, які знаходились на її рахунку в сумі 22 820 дол. США, після чого вклад був переведений в гривні та склав 290 955 грн.

09 жовтня 2014 року позивач звернулась в банк, щоб отримати кошти, проте отримала відповідь, що в банку є обмеження на отримання готівки, та можна отримати лише 2 500 грн. в день. Позивач відкрила рахунок в «ОСОБА_4 банк Аваль» та 09 та 10 жовтня 2014 року двома платежами здійснила перекази своїх коштів через касу ПАТ «Дельта Банк» на розрахунковий рахунок «ОСОБА_4 банк Аваль» на загальну суму 288 155 грн. Станом на 16 жовтня 2014р. кошти на рахунок в банку «ОСОБА_4 банк Аваль» не поступили. Відповідно до заяви про уточнення розміру позовних вимог, у звязку з невиплатою відповідачем їй коштів в сумі 185 787 грн., станом на 11 грудня 2014 року, просила стягнути з ПАТ «Дельта Банк» вказану суму, а також стягнути матеріальну та моральну шкоду. Вважала, що матеріальною шкодою є упущена вигода, яка полягає у можливості розміщення двох депозитів в сумі 149 750 грн. з 10 жовтня 2014 року по 18 листопада 2014 року та 138 405 грн. з 11 жовтня 2014 року по 24 листопада 2014 року під 25% річних, що становить 7 192 грн. 92 коп., а також різниця в курсі долара США, що становить 62 755 грн. (а.с.22).

Заочним рішенням Франківського районного суду м.Львова від 11 грудня 2014 року позов ОСОБА_3 до Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» про повернення банківського вкладу та відшкодування матеріальної та моральної шкоди задоволено частково.

Стягнуто з Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» на користь ОСОБА_3 185 787 гривень неповернутого банківського вкладу.

Стягнуто з Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» на користь ОСОБА_3 69 948 гривень 92 копійки матеріальної шкоди.

Стягнуто з Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» на користь ОСОБА_3 1000 гривень моральної шкоди.

В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Вирішено питання судових витрат.

Дане рішення оскаржило Публічне акціонерне товариство «Дельта Банк» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації у АТ «Дельта Банк» ОСОБА_2. В апеляційній скарзі посилається на порушення судом норм матеріального та процесуального права, при неповно зясованих обставинах справи. Вказує, що відповідач не був повідомлений про час та місце розгляду справи, а тому не було можливості подати докази та заперечення, внаслідок чого судом ухвалено незаконне та необґрунтоване рішення, а справа розглянута впродовж одного судового засідання. Зазначає, що банк виконав в повному обсязі умови договору вкладу по перерахуванню коштів на поточний рахунок. Крім того, позивачкою не надано суду жодних належних доказів які б підтверджували, що банком не виконуються умови договорів по поверненню коштів. Також вказує, що з моменту введення тимчасової адміністрації у банку відсутні будь-які правові підстави для задоволення майнових вимог позивача у судовому порядку. Просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким у позові відмовити повністю.

В судове засідання, 18 червня 2015 року, після дачі своїх пояснень, позивачка ОСОБА_3, в судове засідання не зявилась та просить розгляд справи проводити у її відсутності.

Заслухавши суддю - доповідача, пояснення представника апелянта на підтримання доводів апеляційної скарги, пояснення позивачки на її заперечення, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з таких підстав.

У відповідності до вимог ст. 213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обгрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до положень ст.214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їхнє підтвердження; які правовідносини сторін випливають зі встановлених обставин та яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Згідно зі ст. 10, 11 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданих відповідно до вимог цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб які беруть участь у справі. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

Стаття 60 ЦПК України передбачає, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. При цьому кожна зі сторін зобовязана довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, а обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів в їх сукупності.

Як вбачається з матеріалів справи, 07 квітня 2014 року між ОСОБА_3 та ПАТ «Дельта Банк» було укладено договори строкового банківського вкладу (депозиту) Зростаючий on-line №9422 та 9418, згідно яких позивач розмістила у відповідача строкові вклади на загальну суму 22 465 доларів США на строк до 21 квітня 2014 року з виплатою відповідачем відсотків з рахунку 8,65% річних. Даний договір автоматично пролонговувався кожних два тижні із збільшенням процентної ставки за договором з першого по шостий період на 0,1% річних; з сьомого по дванадцятий період на 0,4%.

Оскільки, 06 жовтня 2014 року закінчувався останній, дванадцятий період розміщення вкладу, 03 жовтня 2014 року позивачка звернулась у ПАТ «Дельта Банк» з питанням повернення банківського вкладу за обома договорами, однак, відповідачем на той час не було виконано умов договору та не повернено вкладнику суми внесків (а.с.151,153)

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно з ч. 1 ст. 1058 ЦК України за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов'язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором.

Відповідно до ч. 1 ст. 1059 ЦК України договір банківського вкладу укладається в письмовій формі. Письмова форма договору банківського вкладу вважається додержаною, якщо внесення грошової суми підтверджено договором банківського вкладу з видачею ощадної книжки або сертифіката чи іншого документа, що відповідає вимогам, встановленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) та звичаями ділового обороту.

За правилами ч. ч. 1, 2 ст. 1060 ЦК України договір банківського вкладу укладається на умовах видачі вкладу на першу вимогу (вклад на вимогу) або на умовах повернення вкладу зі спливом встановленого договором строку (строковий вклад). За договором банківського вкладу незалежно від його виду банк зобов'язаний видати вклад або його частину на першу вимогу вкладника, крім вкладів, зроблених юридичними особами на інших умовах повернення, які встановлені договором.

Як вбачається з матеріалів справи, між сторонами були укладені два договори банківського вкладу, однак, після продажу банком, по заяві позивачки, валютних коштів (доларів США), належні їй кошти в національній валюті були зараховані банком на відкритий позивачкою банківський рахунок. Після перерахування ПАТ «Дельта Банк» ОСОБА_3 суми вкладу у національній валюті між сторонами виникли правовідносини банківського рахунку, які регулюються укладеними між сторонами договором банківського рахунку фізичної особи.

Згідно із ст. 1066 ЦК України, за договором банківського рахунка банк зобов'язується приймати і зараховувати на рахунок, відкритий клієнтові (володільцеві рахунка), грошові кошти, що йому надходять, виконувати розпорядження клієнта про перерахування і видачу відповідних сум з рахунка та проведення інших операцій за рахунком.

Статтею 1068 ЦК України передбачено, що банк зобов'язаний вчиняти для клієнта операції, які передбачені для рахунків даного виду законом, банківськими правилами та звичаями ділового обороту, якщо інше не встановлено договором банківського рахунка. Банк зобов'язаний за розпорядженням клієнта видати або перерахувати з його рахунка грошові кошти в день надходження до банку відповідного розрахункового документа, якщо інший строк не передбачений договором банківського рахунка або законом

Позивачкою були відкриті два рахунки у ПАТ «ОСОБА_4 Аваль» та подана вимога ПАТ «Дельта Банк» про перерахування коштів з банківського рахунку на банківський рахунок у цей банк, однак такі кошти в ПАТ «ОСОБА_4 Аваль» не поступили. Встановлено, що позивачкою частково отримувались кошти з банківського рахунку у ПАТ «Дельта Банк», однак, станом на час заявлення уточнених вимог та день вирішення спору судом першої інстанції 11 грудня 2014 року, на банківському рахунку позивачки знаходилась неповернута їй сума в розмірі 185 787 грн.

Як ствердила позивачка в суді апеляційної інстанції, саме про стягнення цієї неповернутої їй суми вона заявляла у своїх позовних вимогах.

Отже, хоча в позовній заяві вказані вимоги про стягнення неповернутого банківського вкладу, фактично, виходячи з обставин справи, пояснень позивачки вбачається, що нею заявлені вимоги про стягнення належних їй коштів в сумі 185 787 грн., що перебували на банківському рахунку в ПАТ «Дельта Банк». Перебування саме такої суми на банківському рахунку вбачається й з виписки за операціями по картковому рахунку, згідно з яким станом на 01 грудня 2014 року на картковому рахунку перебувало 160 787 грн., поповнення склало 65 000 грн., а списання 40 000 грн., тобто, станом на 11 грудня 2014 року, на рахунку перебувало 185 787 грн. (а.с.189).

За таких обставин судом були підставно задоволені вимоги позивачки про стягнення з банку цієї суми 185 787 грн., однак при цьому помилково зазначено про стягнення неповернутого банківського вкладу, хоча фактично, виходячи із суті заявлених вимог, спір виник про повернення коштів, що знаходились на банківському рахунку. Відтак, рішення суду в цій частині слід змінити та викласти абзац 2 резолютивної частини рішення у наступній редакції: «Стягнути з Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» на користь ОСОБА_3 185 787 (сто вісімдесят пять тисяч сімсот вісімдесят сім) грн. з неповернутого, станом на 11 грудня 2014 року, банківського рахунку».

Посилання апелянта на те, що після постановлення рішення судом першої інстанції банком була повернута частина коштів, і станом на 03 березня 2015 року, на час запровадження тимчасової адміністрації, невиплачена ОСОБА_3 сума складала 132 772 грн. 31 коп. (а.с.194), яка була згодом, 16 червня 2015 року, в повному обємі виплачена Фондом гарантування вкладів фізичних осіб через ПАТ «Укрексімбанк», про що подана ксерокопія відомості (а.с.207-209), не є підставою для ухвалення судом апеляційної інстанції рішення про відмову в позові, оскільки на банківському рахунку позивачки, станом на 11 грудня 2014 року знаходились невиплачені їй кошти, які були підставно стягнуті за рішенням суду, а наведені апелянтом обставини підлягають врахуванню на стадії виконання рішення суду на підставі належних доказів та не означають подвійного стягнення.

Доводи апеляційної скарги щодо запровадження у ПАТ «Дельта Банк» тимчасової адміністрації, не є підставою для відмови у задоволення позовних вимог про стягнення невиплачених коштів за договором банківського рахунку враховуючи наступне.

З матеріалів справи вбачається, що рішенням виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб № 51 від 02.03.2015 року, прийнятого на підставі постанови Правління Національного банку України від 02.03.2015 року "Про віднесення Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» до категорії неплатоспроможних", у відповідача - Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» запроваджено тимчасову адміністрацію з 03.03.2015 року.

Відповідно до пункту 1 рішенням виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб № 51 від 02.03.2015 року призначено уповноваженою особою Фонду на здійснення тимчасової адміністрації в ПАТ «Дельта Банк» ОСОБА_2

Частиною 5 статті 36 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" визначено, що під час тимчасової адміністрації не здійснюється: 1) задоволення вимог вкладників та інших кредиторів банку; 2) примусове стягнення коштів та майна банку, звернення стягнення на майно банку, накладення арешту на кошти та майно банку; 3) нарахування неустойки (штрафів, пені), інших фінансових (економічних) санкцій за невиконання чи неналежне виконання зобов'язань перед кредиторами та зобов'язань щодо сплати податків і зборів (обов'язкових платежів); 4) зарахування зустрічних однорідних вимог, якщо це може призвести до порушення порядку погашення вимог кредиторів, встановленого цим Закон Про систему гарантування вкладів фізичних осіб.

Однак відповідно до п.1 ч.6 ст.36 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" обмеження, встановлене пунктом 1 частини п'ятої цієї статті, не поширюється на зобов'язання банку щодо виплати коштів за вкладами вкладників за договорами, строк яких закінчився, та за договорами банківського рахунку вкладників.

Враховуючи положення ст.36 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" та обставини, встановлені у справі, колегія суддів вважає, що введення тимчасової адміністрації не може бути перешкодою для задоволення вимог вкладника, оскільки заявлена позивачкою вимога про повернення вкладу відповідала умовам договору і строк виконання обов'язку банку повернути вклади наступив 06.10.2014 року, тобто до введення тимчасової адміністрації та ухвалення районним судом рішення суду, і крім того, вимога позивачки не суперечить ст.36 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб".

Що стосується рішення суду щодо стягнення на користь позивачки 69 948, 92 грн. матеріальної шкоди та 1 000 грн. моральної шкоди, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції слід скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення, яким відмовити у задоволенні цих позовних вимог, зважаючи на наступне.

Як закріплено в ч.ч.1,2 ст.22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Задовольняючи позовні вимоги про стягнення на користь позивачки 69 948, 92 грн. матеріальної шкоди суд першої інстанції не обґрунтував та не зазначив, які б доходи позивачка могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене.

Як вбачається з пояснень ОСОБА_3 в суді апеляційної інстанції та з заяви про уточнення позовних вимог, упущена вигода полягає, на її погляд, у тому, що у разі виконання її доручення відповідачем та перерахування коштів на рахунок ПАТ «ОСОБА_4 Аваль» вона могла б покласти суму 149 750 грн. на депозитний рахунок у період з 10.10.2014 року по 18.11.2014 року під 25 % річних та отримати 3 487 грн. 33 коп., а суму 138 405 грн. на такий же рахунок у період з 11.10.2014 року по 24.11.2014 року під такий же відсоток річних та отримати 3 706 грн. 59 коп.(а.с.81,82). Однак, такі її пояснення щодо можливості отримання доходу є лише припущенням і такі не можуть бути підставою для стягнення матеріальних збитків у вигляді упущеної вигоди.

Крім того, позивачкою заявлялись вимоги про відшкодування збитків у вигляді різниці в курсі долара США станом на 08.10.2014 року та 12.11.2014 року, що становить 62 755 грн., однак такі вимоги не ґрунтуються на вимогах чинного законодавства.

Разом з тим, інших вимог, повязаних з відповідальністю за неналежне виконання договірних зобовязань та передбачених ст. 625 ЦК України чи ЗУ «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні», позивачкою не заявлялось.

Отже, за таких обставин, заявлені позивачкою вимоги про відшкодування матеріальної шкоди у вигляді упущеної вигоди та різниці в курсі долара США, задоволенню не підлягають, а тому рішення в цій частині підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні цих позовних вимог.

Рішення суду в частині стягнення моральної шкоди в сумі 1 000 грн. не відповідає нормам цивільного законодавства, оскільки правовідносини між сторонами виникли з договірних відносин, однак ні чинним законодавством, що регулює ці правовідносини, ні укладеними договорами між сторонами не передбачено можливості відшкодування моральної шкоди у випадку їх неналежного виконання.

Посилання суду на вимоги ст. 1167 ЦК України як на підставу відшкодування позивачці моральної шкоди є безпідставними, оскільки містяться в підрозділі ІІ Розділу ІІІ книги 5 ЦК України, що регулюють недоговірні зобовязання.

Оскільки рішення суду про стягнення коштів на користь позивачки підлягає зміні, відповідно слід змінити і розмір судового збору,що підлягає стягненню з Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» в користь держави та визначити такий в розмірі 1 858 гривень.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 309, 314, 316 ЦПК України, колегія суддів,-

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації у АТ «Дельта Банк» ОСОБА_2 задовольнити частково.

Заочне рішення Франківського районного суду м.Львова від 11 грудня 2014 року змінити частково.

Викласти абзаци 2 та 6 резолютивної частини рішення у наступній редакції: «Стягнути з Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» на користь ОСОБА_3 185 787 (сто вісімдесят пять тисяч сімсот вісімдесят сім) грн. з неповернутого станом на 11 грудня 2014 року банківського рахунку.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» в дохід держави судовий збір в сумі 1 858 гривень».

Рішення суду в частині стягнення з Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» на користь ОСОБА_3 69 948 (шістдесят девять тисяч девятсот сорок вісім) грн. 92 коп. матеріальної та 1 000 грн. моральної шкоди скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення, яким відмовити у задоволенні цих позовних вимог.

В решті рішення суду залишити без змін.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з дня проголошення, може бути оскаржене у касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий :

Судді: