АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 травня 2015 року Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду м. Києва у складі:

головуючого судді Гаращенка Д.Р.

суддів Ратнікової В.М., Левенця Б.Б.

при секретарі Хоменку О.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за апеляційною скаргою директора ТОВ «Лізингова компанія «Еталон» Кептє Сергія Володимировича на рішення Дарницького районного суду м. Києва від 24 березня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Товариства з обмеженою відповідальністю "ЕТАЛОН" про визнання договору недійсним і відшкодування моральної шкоди, -

ВСТАНОВИЛА:

27 січня 2015 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ТОВ «Лізингова компанія «Еталон», у якому просила визнати недійсним договір, із застосуванням наслідків недійсності (нікчемного) правочину і відшкодувати завдану моральну шкоду. Свої вимоги обґрунтовувала тим, що 08.04.2014 між нею та ТОВ «Лізингова компанія «Еталон» був укладений договір лізингу №000520, за умовами якого відповідач зобовязувався передати їй у користування майно, а саме автомобіль «Чері Тіго», а вона в свою чергу зобовязувалася прийняти предмет лізингу та сплачувати лізингові та інші платежі, відповідно до умов договору. Того ж дня позивач оплатила 10% вартості автомобіля, проте в обумовлений строк його не отримала та на вимогу повернути їй кошти отримала відмову. Вважала, оскільки договір лізингу не був нотаріально посвідчений, відповідно до вимог ч.2 ст.806, ст.799 ЦК України, то він вважається недійсним на підставі ч.ч. 1,2 ст.215, ч.1 ст.220 ЦК України, а згідно ст. 216 ЦК України відповідач повинен повернути позивачу сплачені нею кошти.

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 24 березня 2015 року позовну заяву ОСОБА_2 задоволено частково. Договір фінансового лізингу №000520 від 08 квітня 2014 року, укладений між ТОВ «Лізингова компанія «Еталон» та ОСОБА_2 визнано недійсним та застосовано до нього наслідки недійсного (нікчемного) правочину. Стягнуто з ТОВ «Лізингова компанія «Еталон» на користь ОСОБА_2 сплачені нею кошти у розмірі 16 940,00 гривень, 1 000 гривень моральної шкоди та 243,60 гривень судового збору, а всього 18 183 грн. 60 коп.

Справа № 753/2308/15-ц
№ апеляційного провадження: 22-ц/796/7300/2015
Головуючий у суді першої інстанції: Коренюк А.М.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Гаращенко Д.Р.
20 квітня 2015 року директор ТОВ «Лізингова компанія «Еталон» Кептє С.В. подав апеляційну скаргу на вказане рішення, у якій, посилаючись на порушення норм матеріального і процесуального права, неповноту зясування обставин, що мають значення для справи та невідповідність висновків суду обставинам справи, просив його скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити. В обґрунтування апеляційних вимог зазначив, що суд першої інстанції, приймаючи рішення керувався лише викладеними у позовній заяві припущеннями. Також зазначає, що суд прийшов до помилкового висновку про те, що договір лізингу обовязково підлягає нотаріальному посвідченню, що суперечить Закону України «Про фінансовий лізинг» та параграфу 6 глави 58 ЦК України, відповідно до яких договори фінансового лізингу не підлягають нотаріальному посвідченню. Хибним, на думку апелянта, є також висновок суду про не виконання відповідачем умов Договору, оскільки позивач сплатив лише комісію за організацію у розмірі 10%, в той час як інші обовязкові платежі згідно договору сплачені не були. Крім того, на думку апелянта, позивачем не було доведено нанесення йому моральної шкоди та її розмір.

У судовому засіданні представник ТОВ «Лізингова компанія «Еталон» апеляційну скаргу підтримав та просив її задовольнити.

ОСОБА_2 заперечувала проти задоволення апеляційної скарги, просила її відхилити а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Вислухавши доповідь судді Гаращенка Д.Р., пояснення сторін, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково з наступних підстав.

Судом першої інстанції було встановлено, що 08 квітня 2014 р. між позивачем та ТОВ «Лізингова компанія «Еталон» було укладено договір Фінансового лізингу №000520. (А.С. 5-16,17,18,19,20,21)

Також 08 квітня 2014 року позивач оплатила відповідачу 10% вартості автомобіля у сумі 16 940 грн. 00 коп. (а.с.21).

За умовами договору відповідач зобовязався придбати та передати позивачу на умовах фінансового лізингу у користування майно - автомобіль «Чері Тіго», а позивач зобовязалась прийняти предмет лізингу та сплачувати лізингові та інші платежі згідно з умовами вказаного договору (п. 1.1 Договору).

Проте, протягом обумовленого договором строку позивач автомобіль не отримала, й на її вимоги повернути сплачені нею кошти їй було відмовлено (а.с.22, 23).

Згідно з ч. 1 ст. 806 ЦК України за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) і передає або зобов'язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі).

До договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом (ч.2 ст.806 ЦК України).

Договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню (ч.2 ст. 799 ЦК України).

Предмет лізингу (згідно п. 5.1 Договору) передається в користування лізингоодержувачу протягом строку, який становить не більше 90 робочих днів з моменту сплати лізингоодержувачем на рахунок лізингодавця авансового платежу та комісії за передачу предмета лізингу.

Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною і (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається (ч.1, ч.2 ст. 215 ЦК України).

У разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним (ч. 1 ст. 220 ЦК України).

Недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю.

У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - і відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Якщо у зв'язку із вчиненням недійсного правочину другій стороні або третій особі завдано збитків та моральної шкоди, вони підлягають відшкодуванню винною стороною (ч.1, ч.2 ст. 216 ЦК України).

Суд першої інстанції вірно визначився з тим, що оскільки оспорюваний договір не був посвідчений нотаріально то відповідно до ч.2 ст. 806, ст. 799 ЦК України, він вважається недійсним/нікчемним на підставі ч.ч. 1, 2 ст. 215, ч. 1 ст. 220 ЦК України, й згідно ст. 216 ЦК України відповідач має повернути позивачу сплачені нею кошти в сумі 16 940 грн. 00 коп.

Задовольняючи позов в частині відшкодування моральної шкоди, суд першої інстанції враховуючи характер правопорушення, розмір завданих збитків, глибину фізичних та душевних страждань, ступеню вини відповідача принципу співмірності вважав за необхідне задовольнити позов в цій частині частково, оцінивши моральну шкоду у 1 000 грн. 00 коп.

Судова колегія не може погодитись з таким висновком суду першої інстанції з наступних підстав.

Згідно діючого законодавства, особа несе відповідальність за заподіяну моральну шкоду у випадках, коли право на її відшкодування безпосередньо передбачено нормами Конституції України або у випадках, передбачених відповідними статтями Цивільного кодексу України, а також іншими нормами законодавства, які встановлюють відповідальність за заподіяння моральної шкоди.

Згідно в п. 2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 р. N 4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" (із змінами, внесеними згідно з постановами Пленуму від 25 травня 2001 р. N 5, від 27 лютого 2009 р. № 1) надав роз'яснення, що спори про відшкодування заподіяної фізичній чи юридичній особі моральної (немайнової) шкоди розглядаються, коли право на відшкодування моральної шкоди безпосередньо передбачене нормами Конституції або випливає з її положень, або закріплене законодавством, яке встановлює відповідальність за заподіяння моральної шкоди.

Підстави відшкодування шкоди, завданої внаслідок недоліків товарів, робіт (послуг), передбачені § 3 гл. 82 ЦК України.

Аналіз відповідних правових норм дає підстави для висновку, що у спорах про захист прав споживачів чинне цивільне законодавство передбачає відшкодування моральної шкоди у тих випадках, якщо шкода завдана майну споживача або завдана каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю.

У даному випадку вимоги позивача щодо стягнення моральної шкоди не підлягають задоволенню, а тому рішення суду першої інстанції у вказаній частині підлягає скасуванню, та ухваленні нового у вказаній частині про відмову в задоволенні вказаних позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 218, 303-305, ст. 307, ст.ст. 313-315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу директора ТОВ «Лізингова компанія «Еталон» Кептє С.В. задовольнити частково.

Рішення Дарницького районного суду м. Києва від 24 березня 2015 року в частині стягнення моральної шкоди скасувати та ухвалити нове рішення яким відмовити у задоволенні позову в цій частині.

В іншій частині рішення суду залишити без змін. .

Рішення набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена протягом 20 днів з дня набрання нею законної сили до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий

Судді