Справа № 159/2452/14-ц Головуючий у 1 інстанції: Логвинюк І.М.
Провадження № 22-ц/773/765/15 Категорія: 21 Доповідач: Федонюк С. Ю.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 червня 2015 року місто ОСОБА_1

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Волинської області в складі:

головуючого - судді Федонюк С.Ю.,

суддів - Свистун О.В., Завидовської-Марчук О.Г.,

при секретарі - Лимарі Р.С.,

з участю:

позивача - ОСОБА_2,

представника позивача - ОСОБА_3,

третіх осіб - ОСОБА_4, ОСОБА_5,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Луцьку цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_6, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача ОСОБА_7 та вона ж як законний представник неповнолітнього ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12, приватний нотаріус Ковельського міського нотаріального округу Волинської області ОСОБА_13, ОСОБА_5, про визнання договору дарування удаваним правочином, що приховує договір купівлі-продажу, за апеляційною скаргою третьої особи ОСОБА_11 на рішення Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 22 грудня 2014 року,

в с т а н о в и л а :

Рішенням Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 22 грудня 2014 року в задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_6, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета, спору на стороні відповідача ОСОБА_7, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12, приватний нотаріус ОСОБА_13, ОСОБА_5, про визнання договору дарування удаваним правочином, що приховує договір купівлі-продажу, відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, третя особа ОСОБА_11 подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 22 грудня 2014 року та ухвалити нове рішення, яким позов ОСОБА_2 задовольнити в повному обємі.

Заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід відхилити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. ст. 213, 214 ЦПК України рішення повинно бути законним і обґрунтованим. Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції прийшов до висновку, що підстав для визнання договору дарування, укладеного між ОСОБА_6 та ОСОБА_14, удаваним правочином немає.

Такі висновки суду першої інстанції відповідають нормам матеріального та процесуального права.

Судом встановлено, що згідно з договором дарування від 1 грудня 2000 року, посвідченим приватним нотаріусом Ковельського міського нотаріального округу Волинської області ОСОБА_13 і зареєстрованим у реєстрі за № 4316, ОСОБА_6 подарувала ОСОБА_14 двокімнатну квартиру АДРЕСА_1, яка належала дарувальнику на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого відділом ЖКГ Ковельського міськвиконкому 3 листопада 2000 року (а.с. 334, 335).

Зі змісту укладеного 1 грудня 2000 року договору дарування вбачається, що сторони договору ствердили той факт, що цей договір укладався не про людське око, не приховує іншу угоду та відповідає дійсним намірам сторін створити для себе відповідні договору юридичні наслідки (а.с. 335).

24 січня 2001 року за ОСОБА_14 зареєстровано право власності на вказане нерухоме майно, що підтверджується реєстраційним посвідченням, виданим Волинським обласним бюро технічної інвентаризації, що є в матеріалах інвентаризаційної справи.

За договором купівлі-продажу квартири від 23 грудня 2009 року, посвідченим приватним нотаріусом Ковельського міського нотаріального округу Волинської області ОСОБА_15 і зареєстрованим в реєстрі за № 2226, ОСОБА_14 зазначену квартиру АДРЕСА_2 відчужив ОСОБА_5

Згідно з договором купівлі-продажу від 4 липня 2014 року, посвідченим приватним нотаріусом Ковельського міського нотаріального округу Волинської області ОСОБА_16 і зареєстрованим в реєстрі за № 795, цю ж квартиру ОСОБА_5 відчужила ОСОБА_1

Як встановлено судом, позивач ОСОБА_2 та ОСОБА_14 з 16 вересня 1990 року перебували у зареєстрованому шлюбі, який було розірвано 10 вересня 2007 року (а.с. 157-163). Від шлюбу у них народився син ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Після розлучення з позивачкою 31 жовтня 2008 року ОСОБА_14 зареєстрував шлюб з ОСОБА_17 Від даного шлюбу 24 січня 2009 року у нього народився син ОСОБА_8

ОСОБА_14 помер 12 липня 2013 року, що підтверджується повторним свідоцтвом серії І-ЕГ № 143361, виданим відділом державної реєстрації актів цивільного стану по місту Ковелю реєстраційної служби Ковельського міськрайонного управління юстиції Волинської області (а.с. 11).

Після смерті ОСОБА_14 із заявами про прийняття спадщини до нотаріальної контори звернулися дружина спадкодавця ОСОБА_7 та його син ОСОБА_9, що підтверджено заведеною спадковою справою № 457/2013 Ковельської державної нотаріальної контори Волинської області (а.с. 142, 143).

Рішенням Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 10 липня 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Волинської області від 23 грудня 2014 року, ухвалено визнати за ОСОБА_9 право власності на грошові кошти в сумі 4350 доларів США, які знаходяться на рахунку, відкритому на імя ОСОБА_14 в ПАТ Всеукраїнський ОСОБА_18, в порядку спадкування за законом після смерті батька ОСОБА_14, який помер 12 липня 2013 року (а.с. 94).

Позивач ОСОБА_2 у позовній заяві як на правову підставу позову посилалась на ст. 235 ЦК України, однак судом першої інстанції вірно застосовано норми ЦК УРСР (в редакції 1963 року), який був чинним на час виникнення спірних правовідносин.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 243 ЦК УРСР за договором дарування одна сторона передає безоплатно другій стороні майно у власність. Договір дарування вважається укладеним з моменту передачі майна обдарованому.

Згідно із ст.224 ЦК УРСР за договором купівлі-продажу продавець зобов'язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов'язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму.

Як передбачено ч. 2 ст. 58 ЦК УРСР, якщо угода укладена з метою приховати іншу угоду (удавана угода), то застосовуються правила, що регулюють ту угоду, яку сторони дійсно мали на увазі.

Закон пропонує застосовувати до відносин сторін норми, що регулюють той правочин, який сторони дійсно мали на увазі.

Ст. 6 ЦК України 1963 року визначено способи захисту цивільних прав шляхом: визнання цих прав; відновлення становища, яке існувало до порушення права, і припинення дій, які порушують право ; присудження до виконання обов'язку в натурі; компенсації моральної шкоди; припинення або зміни правовідношення; стягнення з особи, яка порушила право, завданих збитків, а у випадках, передбачених законом або договором, - неустойки (штрафу, пені), а також іншими засобами, передбаченими законом.

Таким чином, за умови доведеності позивачем удаваності договору дарування суд зобовязаний застосувати правила, що регулюють угоду купівлі-продажу при вирішенні іншого конкретного спору (поділ спадкового майна, оспорювання подальших правочинів, укладених щодо спірного нерухомого майна).

Тому колегія суддів вважає, що вимога позивача у позовній заяві не відповідає способам захисту цивільних прав та інтересів, передбаченим ЦК України. Позивач не заявляла вимог про визнання недійсним вчиненого правочину - договору дарування, який, на думку позивача, є удаваним .

Судом встановлено і матеріалами справи підтверджується, що договір дарування був 01 грудня 2000 року укладений між ОСОБА_6 та ОСОБА_14, а не з позивачем ОСОБА_2, яка просила визнати цей договір удаваним.

При визнанні правочину удаваним суд встановлює, що обидві сторони договору діяли свідомо для досягнення якоїсь особистої користі, їх дії направлені на досягнення інших правових наслідків і приховують іншу волю учасників угоди.

Однак, в ході розгляду даної справи відповідних доказів щодо інших намірів сторін договору здобуто не було.

За загальним правилом, установленим ч. 3 ст. 10, ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, установлених ст.61 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів в їх сукупності.

Відповідно до процесуального закону доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд у визначеному законом порядку встановлює наявність або відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення спору.

Покликання в апеляційній скарзі на те, що судом не взято до уваги всіх доказів по справі, що були надані позивачкою, не заслуговують на увагу суду, оскільки всі вони жодним чином не можуть свідчити про укладення між сторонами правочину купівлі-продажу.

Відповідно до роз'яснень, даних у п. 14 постанови Пленуму Верховного Суду України від 28 квітня 1978 р. № 3 (з відповідними змінами) Про судову практику в справах про визнання угод недійсними, суд, установивши, що угода укладена сторонами з метою приховати іншу угоду, відповідно до ч. 2 ст. 58 ЦК визнає, що сторонами укладена та угода, яку вони дійсно мали на увазі.

В тому разі, коли така угода суперечить законові, суд постановляє рішення про визнання недійсною укладеної сторонами угоди із застосуванням наслідків, передбачених для недійсності угоди, яку вони мали на увазі.

Як розяснено в пункті 16 цієї ж постанови Пленуму, при вирішенні питання про визнання угоди недійсною судові необхідно враховувати, зокрема, що недійсність угоди може бути підтверджена будь-якими з передбачених ст.27 ЦПК засобами доказування, якщо інше не передбачено законом (наприклад, ст. 376 ЦК), однак ціна та інші істотні умови угоди, укладеної в простій письмовій чи нотаріальній формі, не можуть бути встановленими на підставі показань свідків, крім випадків кримінальнокараних діянь.

Такі ж роз'яснення надані і Пленумом Верховного суду України в п.12 постанови № 9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», що не може доводитися свідченням свідків не лише заперечення факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин, а й факт його вчинення, а також виконання зобов'язань, що виникли з правочину. Випадки, коли свідчення свідків допускаються як засіб доказування факту вчинення правочину, у ЦК визначені прямо (частина друга статті 937, частина третя статті 949 ЦК).

Крім того, Верховним Судом України зазначено, що визнання угоди недійсною може мати місце і після смерті громадянина, який був її учасником. Такі вимоги можуть бути заявлені другою стороною, спадкоємцями померлого, іншими заінтересованими особами та прокурором. Однак, позивач не є в числі перерахованих осіб, тому її вимоги і з огляду на вказане також є безпідставними.

Разом з тим, як видно з матеріалів справи та підтверджено в суді особами, які брали участь у справі, позивачці було відомо з часу укладення договору дарування, тобто з 2000 року, про суть вчиненого правочину, однак ні вона, ні сторони договору не оскаржили його у встановленому порядку.

З огляду на наведене, колегія суддів вважає, що повно і всебічно з'ясувавши обставини справи та перевіривши і оцінивши докази, суд першої інстанції правильно відмовив у задоволенні позову.

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують правильних висновків суду першої інстанції.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

На підставі наведеного колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права. Підстав для його зміни чи скасування немає.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 308, 313-315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу третьої особи ОСОБА_11 відхилити.

Рішення Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 22 грудня 2014 року в даній справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий

Судді