О К Р Е М А Д У М К А
01 липня 2015 року м. Рівне
судді судової палати в цивільних справах апеляційного суду Рівненської області
ОСОБА_1 у цивільній справі № 22-ц/787/1383/2015 за позовом Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором шляхом звернення на предмет іпотеки
Рівненський міський суд, розглянувши позовні вимоги ПАТ « Украсоцбанк» до ОСОБА_2 та ОСОБА_3, обґрунтовано дійшов висновку, що цей позов підлягає задоволенню, але, ухвалюючи своє рішення від 05 червня 2015 року по даній цивільній справі, суд першої інстанції мав в резолютивній частині цього рішення також вказати складові частини заборгованості по кредитному договору, в рахунок погашення якої мало відбутись звернення на предмет іпотеки, як про це зазначено у п. 42 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 30.03. 2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», а тому ця помилка суду першої інстанції підлягала усуненню за результатами апеляційного розгляду справи.
Доводи апеляційної скарги представника відповідача про те, що позовні вимоги ПАТ «Укрсоцбанк» не підлягали задоволенню, оскільки ніхто із відповідачів не прийняв у встановленому порядку спадщину після смерті позичальника за кредитним договором та іпотекодавця за іпотечним договором - ОСОБА_4 і позивач пропустив шестимісячний строк для предявлення вимоги спадкоємцям останньої, встановлений ст. 1281 ЦК України, на увагу не заслуговують.
Суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що оскільки син ОСОБА_4 ОСОБА_3 на день смерті своєї матері був зареєстрований в одному і тому ж житловому приміщенні, в якому проживав спадкодавець, тому він вважається таким, що прийняв спадщину і має відповідати перед кредиторами своєї матері в межах спадкового майна, отриманого у спадщину.
Даний висновок суду першої інстанції повністю узгоджується із правовою позицією Верховного Суду України, яка викладена у постанові від 08 квітня 2015 року і яка підлягає обовязковому врахуванню судами при розгляді справ даної категорії.
Твердження про те, що ОСОБА_3, будучи зареєстрований в одному місці, проживав фактично в іншому місці, а тому його не можна вважати таким, що фактично прийняв спадщину, є безпідставними, оскільки ст. 6 Закону України « Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зобовязує кожну особу, у разі зміни адреси житла в межах адміністративно-територіальної одиниці, повідомити про це орган реєстрації протягом десяти днів.
В матеріалах справи відсутні будь-які дані, що відповідач ОСОБА_3 повідомляв орган реєстрації про зміну свого місця проживання.
В пунктах 36, 37 вищевказаної постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 30.03. 2012 року, розяснено, що у разі переходу права власності на предмет іпотеки від іпотекодавця до третьої особи, у тому числі в порядку спадкування чи правонаступництва, суди мають враховувати, що іпотека є дійсною для набувача відповідного нерухомого майна. Особа, до якої перейшло право власності на предмет іпотеки, набуває статусу іпотекодавця, має всі його права і несе всі його обовязки за іпотечним договором у тому обсязі й на тих самих умовах, що існували до набуття ним права власності на предмет іпотеки (стаття 23 Закону України «Про іпотеку»).
Проте, якщо право власності на предмет іпотеки переходить до спадкоємця фізичної особи іпотекодавця, який є відмінним від боржника, такий спадкоємець не несе відповідальності перед іпотекодержателем за виконання основного зобовязання, але в разі його порушення боржником він відповідає за задоволення вимог іпотекодержателя в межах вартості предмета іпотеки. Якщо боржник та іпотекодавець одна й та сама особа, то після її смерті до спадкоємця переходять не лише права та обовязки іпотекодавця, а й обовязки за основним зобовязанням у межах вартості спадкового майна.
Отже, правила статті 1281 ЦК щодо строку предявлення кредитором спадкодавця вимог до спадкоємців не застосовуються до зобовязань, забезпечених іпотекою.
Невиконання вимог частини першої статті 35 Закону України «Про іпотеку» про надіслання іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмової вимоги про усунення порушення зобовязання не є перешкодою для реалізації права іпотекодержателя звернутись у будь-який час за захистом своїх порушених прав до суду (на відміну від інших способів звернення стягнення (частина третя статті 33 цього Закону), оскільки іпотекодавець у судовому засіданні має можливість заперечувати проти вимог іпотекодержателя, що відповідає положенням статті 124 Конституції України.
У звязку із наведеним та приймаючи до уваги, що відповідач ОСОБА_3 є одночасно спадкоємцем як боржника за кредитним договором так і іпотекодавця за іпотечним договором, тому, з огляду на вищевказані розяснення Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, правила статті 1281 ЦК України при розгляді даної цивільної справи взагалі не підлягають застосуванню.
Навіть не зважаючи на дану обставину, в матеріалах справи є достатні та переконливі докази, які свідчать про те, що позивач в межах шестимісячного строку, з дня коли йому стало відомо про смерть позичальника ОСОБА_4, належним чином предявив до обох відповідачів свою вимогу про погашення боргу за кредитним договором.
Про це навіть свідчить підпис відповідача ОСОБА_2 на повідомленні ПАТ «Укрсоцбанк» про наявність кредиторської заборгованості від 02 квітня 2014 року (а.с. 29).
Будь-які докази, які б свідчили про те, що відповідачі у справі або позичальник ОСОБА_4 повідомляли Банк про те, що шлюб між останньою та ОСОБА_2 в 2011 році було розірвано, в матеріалах справи відсутні, а тому позивач, повідомивши 04 квітня 2014 року відповідача ОСОБА_2, який давав свою згоду на укладення іпотечного договору своєю дружиною (а.с. 17), мав всі підстави рахувати, що ним у встановленому порядку предявлено вимогу про погашення боргу до спадкоємця першої черги.
Будь-які ґрунтовні пояснення з приводу того, чому ОСОБА_2, який в 2011 році оформив розлучення із ОСОБА_4, після смерті своєї колишньої дружини став повідомляти позивача про смерть останньої, а також просити здійснити перерахування страхового відшкодування відповідно до договору страхування, який був укладений в інтересах його сина, а не його самого (а.с. 24, 88), сторона відповідача в ході судового розгляду даної цивільної справи так і не надала.
Як не було надано ґрунтовних пояснень з приводу того, чому відповідачі не виявили бажання отримувати поштові відправлення позивача із вимогою про погашення боргу, які їм були направлені по місцю їхньої реєтрації (а.с. 32, 33).
Наявні у справі докази повністю підтверджують той факт, що ПАТ «Укрсоцбанк» направляло свої вимоги про погашення боргу за кредитним договором в шестимісячний строк, з дня коли йому стало відомо про смерть позичальника, але ці вимоги не були вручені відповідачам із незалежних від позивача причин.
Про добросовісність позивача також свідчать інші докази у справі, а саме направлення в цей же період часу відповідних повідомлень до нотаріальної контори.
Положення ст. 1281 ЦК України зобовязують кредитора протягом шестимісячного строку лише предявити вимоги до спадкоємців, які прийняли спадщину, що в даному випадку ПАТ «Укрсоцбанк» здійснило належним чином, про що свідчать наявні у справі докази, а не вживати також додаткових заходів для того, щоб ці спадкоємці отримали ці вимоги на пошті, навіть якщо вони цього не бажають, маючи на меті ухилитись від виконання своїх зобовязань.
З приводу застосування судом першої інстанції Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», то цей Закон в даному випадку не підлягав застосуванню з огляду на те, що загальна площа житлового будинку, який було передано в іпотеку, є більшою ніж 250 кв. м. і цим Законом не передбачено, що ця площа має вираховуватись на кожного із співвласників.
Суддя апеляційного суду
Рівненської області ОСОБА_1