Справа №489/7306/14-ц 15.06.2015 15.06.2015 15.06.2015
Провадження №22-ц/784/1362/15 Головуючий у І інстанції Кокорєв В.В.
Категорія 27 Доповідач в апеляційній інстанції ОСОБА_1
У Х В А Л А

іменем України

15 червня 2015 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Миколаївської області в складі:

головуючого Лисенка П.П.,

суддів: Серебрякової Т.В. та Галущенка О.І.,

із секретарем судового засідання Богуславською О.М.,

позивача - ОСОБА_2,

переглянувши у відкритому судовому засіданні за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський акціонерний банк» заочне рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 12 січня 2015 року, ухваленого у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський акціонерний банк» про захист прав споживача, шляхом стягнення неустойки, трьох відсотків річних за прострочення грошового зобовязання, комісії та компенсації, за заподіяну моральну шкоду, -

у с т а н о в и л а :

27 жовтня 2014 року ОСОБА_2 предявив зазначений позов до Публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський акціонерний банк» (надалі ПАТ «ВіЕйБі» Банк), який обґрунтував наступним.

16 липня 2012 року він в простій письмовій формі уклав з банком договір про відкриття банківського рахунку та обслуговування платіжної картки фізичної особи № 65.

За його умовами ПАТ «ВіЕйБі Банк» відкрив і здійснював обслуговування поточного рахунку на його ім'я у доларах США та видав йому міжнародну платіжну картку Visa.

За користування внесеними на поточний рахунок коштами Банк зобовязався сплачувати проценти відповідно до діючих на час укладення договору Тарифів (а.с. 8-9).

Договір не містить умов щодо обмеження строку повернення коштів внесених за договором.

З 2012 року він безперешкодно користувався вказаним рахунком.

Станом на 19 березня 2014 року на його поточному рахунку доступний залишок становив 10 880, 82 доларів США.

Того ж дня, він звернувся до ПАТ «ВіЕйБі Банк» з наміром зняти всі кошти, розміщенні на його рахунку, проте представник банку йому у цьому відмовив, пославшись на відсутність коштів у касах банку.

Не увінчалися успіхом і його подальші спроби отримати усі наявні кошти готівкою одноразово з допомогою платіжного електронного засобу або через каси Банку.

Видавши йому декілька разів по 100-300 доларів, відповідач виплати припинив, що підтверджується випискою з поточного рахунку та касовими чеками з відповідними повідомленнями.

Таким чином, станом на 16 жовтня 2014 року залишок грошових коштів на його поточному рахунку становить 10 185,56 доларів США.

Посилаючись на викладені обставини, ОСОБА_2 просив стягнути з відповідача на його користь:

· пеню у розмірі 10% від заборгованості, що складає 1 078,08 доларів США, що еквівалентно 13 961 гривні 13 копійок;

· 3% річних у розмірі 166,11 доларів США, що еквівалентно 2 151 гривні 12 копійкам;

· стягнуту комісію у розмірі 0,50 доларів США , що еквівалентно 06 гривням 47 копійкам.

Крім того, позивач просив стягнути з «ВіЕйБі Банк» на його користь ще і 8 000 гривень на відшкодування моральної шкоди, оскільки через невиконання тим умов договору він зазнав моральних страждань, що полягали у погіршені стану його здоров'я та сильних душевних хвилюваннях, а також стягнути 2 000 гривень на відшкодування витрат на правову допомогу.

Заочним рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 12 січня 2015 року позов задоволено частково, з ПАТ «ВіЕйБі Банк» на користь ОСОБА_2 стягнуто 13 967 гривень 60 копійок, з яких: 13 961 гривня 13 копійок - пеня, що дорівнює 10% від суми неповернутого залишку на поточному рахунку та 06 гривень 47 копійок - комісія.

Крім того, на користь позивача з відповідача стягнуто 2 000 гривень на правову допомогу.

В задоволені іншої частини позовних вимог відмовлено.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

27 лютого 2015 року представник ПАТ «ВіЕйБі Банк» подав заяву про перегляд заочного рішення, яку ухвалою Ленінського районного суду м .Миколаєва від 18 березня 2015 року залишено без задоволення.

Представник ПАТ «ВіЕйБі Банк» оскаржив зазначене заочне рішення в загальному порядку, подавши апеляційну скаргу, в якій просив його скасувати та ухвалити нове, про відмову у задоволені позову.

В обґрунтування скарги посилався на невідповідність судового рішення дійсним обставинам справи та положенням чинного цивільного і цивільно-процесуального законодавств.

Апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав.

В силу ст. 11 ЦК України, цивільні права та обов'язки виникають, змінюються і припиняються, із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки.

За тлумачення статей 203-204, 215, 626 ЦК України випливає висновок про те, що цивільні права та обов'язки можуть виникати, змінюватися та припинятися із договорів, зміст яких не суперечить ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, за умови їх вчинення у формі, встановленій законом; особами, які мають необхідний обсяг цивільної дієздатності; за їх вільного волевиявлення, відповідно до їх внутрішньої волі і спрямованих на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ними.

Недодержання виписаних вимог в прямо визначених законом випадках робить договір, як вид правочину, нікчемним, а у разі відсутності такого зазначення - може тягнути його недійсність (у повному обсязі або окремої його частини) за судовим рішенням.

Якщо недійсність договору прямо не встановлена законом, або якщо він не визнаний судом недійсним то він є правомірним і підлягає виконанню сторонами, відповідно до встановлених в ньому умов.

За ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Він є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору, якими вважаються умови визначені в законі, або умови, на погодженні яких наполягає та чи інша сторона.

За своєю характеристикою, істотні умови відображають природу договору, а тому відсутність будь-якої з них не дає змоги сторонам виконати їх обовязки, які покладаються на них за договором.

Якщо сторони досягли згоди за всіма істотними умовами, які визнані такими законом, необхідні для даного виду або на погоджені яких наполягає хоча б одна сторона, то договір вважається укладеним і набуває обовязкової сили для сторін.

При цьому, необхідно наголосити, що в силу ст.ст. 3, 627 ЦК України, договору притаманна така риса, як свобода договору.

Поряд із справедливістю, добросовісністю і розумністю вона вважається вищою цінністю права, що забезпечує природне існування фізичної особи, стабільність суспільних відносин, економічну та фінансову рівновагу.

Свободу договору можна визначити як нормативно закріплену можливість особи здійснювати дії та вчинки на власний розсуд, не порушуючи при цьому свободу інших субєктів.

Зміст свободи договору в загальному розкривається у ст.627 ЦК України, яка з посиланням на ст.6 ЦК України встановлює співвідношення актів цивільного законодавства і договору.

За названими статтями, зміст названого принципу проявляється у свободі особи вільно вступати у договірні відносини; самостійно обирати контрагента та вид договору, який регулюватиме їх взаємні відносини; самостійно визначати умови (зміст) договору, структуру і вид договірного звязку; строк його дії; підстави і порядок припинення.

Одночасно слід зазначити, що договір є підставою виникнення договірного зобовязання під яким, відповідно до ст. 509 ЦК України, слід розуміти правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

В силу ст. 525-526 ЦК України зобов'язання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов зобов'язання і вимог закону, інших правових актів, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або іншими звичайно застосовуваними вимогами. Принцип належного виконання припускає, що зобов'язання має бути виконане належними суб'єктами, в належному місці, в належний час, належним предметом і належним чином.

Одностороння відмова від зобовязання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст. 545 ЦК України, прийнявши виконання зобов'язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов'язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає.

Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов'язку.

У разі відмови кредитора повернути борговий документ або видати розписку боржник має право затримати виконання зобов'язання, у звязку з чим настає прострочення кредитора.

Під порушенням зобовязання слід розуміти такий протиправний вплив з боку правопорушника, внаслідок чого субєктивне право уповноваженої особи зазнало зменшення чи взагалі ліквідації. Порушенням зобовязання є його невиконання і неналежне виконання. Невиконання зобовязання має місце тоді, коли сторони взагалі не вчиняють дій, які складають зміст зобовязання, або не утримуються від певних дій, хоча за змістом зобовязання могли утримуватися від їх вчинення.

За ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобовязання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: припинення зобовязання внаслідок односторонньої відмови від зобовязання, якщо це встановлено договором або законом, чи розірвання договору; зміна умов зобовязання; сплата неустойки; відшкодування збитків і моральної шкоди.

При цьому, відповідно до ст.ст. 622, 625 ЦК України боржник, не звільняється від обовязку виконати зобовязання в натурі, якщо інше не встановлено договором або законом.

Зазначене вище у повній мірі стосується і договору про відкриття банківського рахунку та обслуговування платіжної картки фізичної особи.

Так, відповідно до вимог статей 1066, 1068, 1070-1071, 1074 ЦК України за договором банківського рахунку Банк зобовязується приймати і зараховувати на рахунок, відкритий вкладнику грошові кошти, що йому надходять, виконувати розпорядження клієнта про перерахування і видачу відповідних сум з рахунку та проведення інших операцій за рахунком.

Крім того, банк зобов'язаний за розпорядженням клієнта видати або перерахувати з його рахунку грошові кошти в день надходження до банку відповідного розрахункового документа, якщо інший строк не передбачений договором банківського рахунка або законом.

За користування грошовими коштами, що знаходяться на рахунку клієнта, банк сплачує проценти, сума яких зараховується на рахунок, якщо інше не встановлено договором банківського рахунка або законом.

Банк може списати грошові кошти з рахунка клієнта лише на підставі його розпорядження.

Обмеження прав клієнта щодо розпорядження грошовими коштами, що знаходяться на його рахунку не допускається, крім випадків обмеження права розпорядження рахунком за рішенням суду або в інших випадках, встановлених законом.

Таке ж застереження щодо обмеження прав клієнта або вкладника встановлено і ст. 59 Закону України «Про банки та банківську діяльність».

Зокрема частиною другої зазначеної статті передбачено, що зупинення видаткових операцій за рахунками юридичних або фізичних осіб здійснюється лише в разі накладення арешту відповідно до частини першої цієї статті, крім випадків, передбачених Законом України "Про запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, або фінансуванню тероризму". Зупинення видаткових операцій здійснюється в межах суми, на яку накладено арешт, крім випадків, коли арешт накладено без встановлення такої суми.

З матеріалів справи вбачається, що укладений сторонами договір про відкриття банківського рахунку та обслуговування платіжної картки фізичної особи (а.с.-8), не містить обмежень щодо строків повернення коштів власника поточного рахунку, а тому Банк зобовязаний повернути гроші вкладнику за першою вимогою того.

Будь які обмеження цьому, як і обмеження встановлені постановою Національного Банку №540 від 29.08.2014 року (з наступними змінами) хоча і стосуються Банківських установ, проте не можуть служити законними підставами для обмеження прав фізичних осіб - вкладників та власників банківських рахунків щодо повернення належних їм коштів за першою ж їх вимогою.

На реалізацію свого права вкладника, 19.03.2014 року позивач подав заяву про повернення коштів з рахунку, але Банк відмовився виконувати розпорядження клієнта як через касу, так і шляхом використання платіжної картки, фактично відмовившись в односторонньому порядку від договору, що є неприпустимим. У звязку з цим, відповідач повинен нести негативні наслідки такої своєї поведінки, у тому числі і сплатити пеню, за прострочку виконання грошового зобовязання.

Так, із змісту преамбули Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» № 2346-III від 05.04.2001 р. та положень ст. 1 зазначеного закону вбачається що його дія розповсюджується на діяльність учасників платіжних систем - банківські установи та держателів електронних платіжних засобів, якими є платіжні картки.

Приписами ст. 32 Закону № 2346-III передбачено що банк отримувача несе відповідальність перед ним повязану з проведенням переказу, відповідно до цього закону та умов укладеного договору.

Пунктом 32.2. ст. 32 Закону № 2346-III встановлено, що у разі порушення банком строків виконання доручення клієнта на переказ цей банк зобовязаний сплатити пеню у розмірі 0,1 відсотка суми простроченого платежу за кожний день прострочення, але не більше 10 відсотків, якщо інший розмір пені не обумовлений договором між ними.

Таким чином, якщо договором не передбачена штрафна відповідальність банку за прострочення виконання розпорядження клієнта, то підлягають застосуванню положення наведеної матеріальної норми.

Оскільки суд першої інстанції саме з наведеного і виходив, то його рішення в цій частині є вірним і підлягає залишенню без змін.

Доводи особи, яка подала апеляційну скаргу, цих висновків суду не спростовують.

Враховуючи встановлене, колегія суддів не вбачає підстав для зміни чи скасування судового рішення в оскарженій частині вимог.

Вірними є і висновки суду про стягнення зайво стягнутої комісії за зняття грошових коштів, оскільки умовами договору вона не була передбачена, а також - про стягнення витрат на правову допомогу, оскільки таке відповідає положенням ст.ст. 84, 88 ЦПК України та обсягу проведеної адвокатом роботи.

Стосовно іншої частини рішення, то апеляційним судом воно не переглядається, оскільки знаходиться за межами апеляційної скарги.

Що ж до тверджень особи, яка подала апеляційну скаргу, про наявність процесуальних порушень при розгляді судом 1 інстанції даної цивільної справи, то вони не можуть слугувати скасуванню оскарженого рішення, оскільки більша частина з них не має підтвердження, а ті ж, що мають місце, носять формальний характер і не вплинули на результат вирішення справи.

Керуючись ст. ст. 303, 307-308, 313, 315 ЦПК України, колегія суддів,

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський акціонерний банк» відхилити.

Заочне рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 12 січня 2015 року залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення і з цього часу протягом двадцяти днів може бути оскаржене в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий: Судді