Дата документу Справа №
Апеляційний суд Запорізької області
ЄУН 332/1163/14Головуючий у 1-й інстанції Федоренко О.І.
№22-ц/778/1963/15Суддя-доповідач ОСОБА_1
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 червня 2015 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Запорізької області у складі

головуючого судді Осоцького І.І.

суддів Панкеєва О.В., Гончар М.С.

при секретарі Книш С.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 в особі представника ОСОБА_3 на рішення Заводського районного суду м. Запоріжжя від 26 січня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округу ОСОБА_5 про визнання заповіту недійсним

ВСТАНОВИЛА:

ОСОБА_2 звернувся до суду із вищезазначеним позовом, в якому просив визнати недійсним заповіт № 54988646, складений 10 вересня 2013 року ОСОБА_6 та посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу ОСОБА_5

В обґрунтування свого позову позивач зазначав, що 14.09.2013 року померла його бабуся ОСОБА_6, якій на праві приватної власності належала квартира АДРЕСА_1, де мешкає він (позивач).

Після звернення до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини, він дізнався, що 10.09.2013 року ОСОБА_6 склала заповіт, яким все своє майно заповіла рідному братові його (позивача) ОСОБА_4 - відповідачеві у цій справі.

Вважає, що зазначений заповіт є недійсним, оскільки бабусі на час його складання виповнилося 74 роки, вона мала поганий зір, певні психічні розлади, знаходилася в лікарні, не могла розуміти свої дії, останній був складений під впливом відповідача.

Рішенням Заводського районного суду м. Запоріжжя від 26 січня 2015 року в задоволенні позовних вимог позивача у цій справі відмовлено у повному обсязі.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права судом першої інстанції при його ухваленні, позивач ОСОБА_2 в особі представника ОСОБА_3 у своїй апеляційній скарзі просив рішення суду першої інстанції скасувати, ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити, заповіт № 54988646, складений 10 вересня 2013 року ОСОБА_6 та посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу ОСОБА_5, визнати недійсним.

07.05.2015 року відповідач ОСОБА_4 через канцелярію подав апеляційному суду письмові заперечення від 28.04.2015 року на вищезазначену апеляційну скаргу позивача (т.с. 2 а.с.20-23).

28 травня 2015 року розгляд цієї справи апеляційним судом не відбувся через першу неявку апелянта - позивача ОСОБА_2 та представника останнього ОСОБА_3, належним чином повідомлених апеляційним судом про час та місце розгляду цієї справи (т.с. 2 а.с.15-16, 19).

Апелянт-позивач ОСОБА_2 про причини своєї неявки у судове засідання 28 травня 2015 року апеляційний суд не повідомив, клопотань про відкладення розгляду цієї справи апеляційному суду не подавав.

Згідно із клопотанням представника апелянта позивача ОСОБА_2 - ОСОБА_3 (т.с. 2 а.с. 24), поданого апеляційному суду через канцелярію 27.05.2015 року, останній просив відкласти розгляд цієї справи апеляційним судом лише через те, що він у цей день і час приймає участь в іншому судовому процесі (докази надасть суду окремо).

Проте, останніх апеляційному суду у подальшому так й не надав.

У судове засідання 23.06.2015 року о 12.00 годині повідомлені апеляційним судом з додержанням вимог ст. ст. 74- 77 ЦПК України про час та місце розгляду цієї справи апеляційним судом (т.с. 2 а.с. 32-33) апелянт - позивач ОСОБА_2 та представник останнього - ОСОБА_3 повторно не зявились на розгляд цієї справи до апеляційного суду.

При цьому, хоча й конверт із судовою повісткою на цю дату на імя апелянта - позивача ОСОБА_2 повернувся на адресу суду з відміткою поштового відділення: «за закінченням терміну зберігання» (т.с. 2 а.с.33), останній вважається повідомленим належним чином апеляційним судом про час та місце розгляду цієї справи на цю дату в силу вимог ст.ст. 76 ч. 5, 77 ЦПК.

Так, в силу вимог ст. ст. 76 ч. 5 ЦПК України вручення судової повістки представникові особи, яка бере участь у справі, вважається врученням судової повістки і цій особі.

Встановлено, що ОСОБА_3, як представник апелянта-позивача у цій справі ОСОБА_2 за довіреністю (т.с. 2 а.с.25), згідно поштового повідомлення, яке повернулось на адресу апеляційного суду 10.06.2015 року, отримав судову повістку на судове засідання, призначене апеляційним судом у цій справі на 23.06.2015 року о 12.00 годині, ще 09.06.2015 року (т.с. 2 а.с.32).

Крім того, на виконання вимог ст. 77 ЦПК України апелянт-позивач ОСОБА_2 не подавав апеляційному суду заяв про зміну свого місця проживання (перебування, знаходження) чи заяв про повідомлення причини своєї неявки до апеляційного суду у судове засідання 23.06.2015 року.

Хоча в силу вимог ст. 77 ЦПК України:

- сторони та інші особи, які беруть участь у справі, зобов'язані повідомляти суд про зміну свого місця проживання (перебування, знаходження) або місцезнаходження під час провадження справи. У разі відсутності заяви про зміну місця проживання або місцезнаходження судова повістка надсилається на останню відому судові адресу і вважається доставленою, навіть якщо особа за цією адресою більше не проживає або не знаходиться (ч.1);

- сторони та інші особи, які беруть участь у справі, зобов'язані повідомляти суд про причини неявки у судове засідання. У разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що сторони та інші особи, які беруть участь у справі, не з'явилися в судове засідання без поважних причин (ч.2).

Згідно із ст. 169 ч. 2 ЦПК України неявка представника в судове засідання без поважних причин не є перешкодою для розгляду справи. За клопотанням сторони та з урахуванням обставин справи суд може відкласти її розгляд.

Встановлено, що апелянт позивач ОСОБА_2, як сторона у цій справі не подавав апеляційному суду клопотання про відкладення розгляду цієї справи 23.06.2015 року.

Заява представника апелянта - позивача ОСОБА_2 - ОСОБА_3 від 22.06.2015 року (т.с. 2 а.с.35-36) про повторне відкладення апеляційним судом розгляду цієї справи, призначеного на 23.06.2015 року о 12.00 годині, через те, що він буде приймати у цей день лише о 14.00 годині участь в іншій справі по представництву іншої особи в іншому суді м. Запоріжжя (т.с. 2 а.с. 37-38) не свідчить про поважність неявки останнього.

Оскільки, ОСОБА_3 був своєчасно ще 09.06.2015 року (поштове повідомлення т.с. 2 а.с.32), тобто більше ніж за 3 (три) дні до судового засідання, повідомлений про час та місце розгляду цієї справи.

Крім того, ОСОБА_3 був додатково повідомлений апеляційним судом 19.06.2015 року про судове засідання 23.06.2015 року за номером мобільного телефону, зазначеним останнім в його заяві в якості номеру телефону апелянта (т.с. 2 а.с.24,34), що не суперечить вимогам ст. 74 ч. 6 ЦПК України.

При вищевикладених обставинах, колегія суддів повторно визнала неповажними причини неявки у судове засідання у цій справі апелянта - позивача ОСОБА_2 та представника останнього ОСОБА_3 та ухвалила розглядати дану справу у даному судовому засіданні за відсутністю останніх.

Крім того, колегія суддів ухвалила розглядати дану справу також за відсутністю третьої особи приватного нотаріуса Запорізького міського нотаріального округу ОСОБА_5, яка також не зявилась у дане судове засідання без поважних причин, була повідомлена апеляційним судом належним чином про час та місце розгляду цієї справи (т.с. 2 а.с.28).

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення відповідача та представника останнього, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів апеляційного суду дійшла висновку про те, що апеляційна скарга позивача ОСОБА_2 в особі представника ОСОБА_3 не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно із п. 1 ч. 1 ст. 307 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, апеляційний суд має право її відхилити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Відповідно до ст. 308 ЦПК апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з дотриманням норм матеріального і процесуального права.

Встановлено, що суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні позову позивача у цій справі про визнання заповіту недійсним, керувався ст. ст. 202, 225, 1233-1234, 1257 ЦК України, ст. ст. 10, 14, 57-60,88, 208-209, 212-215, 218, 294 ЦПК України та виходив із необґрунтованості та недоказаності останнього.

Такі висновки суду першої інстанції є правильними, оскільки основані на доказах, поданих сторонами, які оцінені судом у відповідності до вимог ст. 212 ЦПК України, до встановлених правовідносин вірно застосовані норми матеріального права, відсутні порушення норм процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення цієї справи.

Так, судом першої інстанції було правильно встановлено, що спадкодавець ОСОБА_6, як бабуся сторін у цій справі - ОСОБА_2 та ОСОБА_4, що визнано сторонами у суді першої інстанції та доказуванню в силу вимог ст. 61 ч. 1 ЦПК України не підлягає, 10.09.2013 року склала заповіт, яким заповіла все належне їй на час смерті майно відповідачу у цій справі - ОСОБА_4 Заповіт складений в приміщенні Запорізької міської лікарні № 5 по вул. Перемоги,81 в м. Запоріжжя та посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу ОСОБА_5 (т.с. 1 а.с.154).

Згідно із ст.1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті, і, за змістом ч.3 ст.202 ЦК України є одностороннім правочином.

Відповідно до ст.1234 ЦК України право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю.

В силу вимог ч.1 ст.225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.

Згідно із п.16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6.11.2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними, правила ст. 225 ЦК України поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо).

Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд відповідно до ст.145 ЦПК України, зобов'язаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї зі сторін. Справи про визнання правочину недійсним із цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів відповідно до ст.212 ЦПК України.

При розгляді справ за позовами про визнання недійсними заповітів на підставі ст.225 ЦК України, ч.2 ст.1257 ЦК України суд відповідно до ст.145 ЦПК України за клопотанням хоча б однієї зі сторін зобов'язаний призначити посмертну судово-психіатричну експертизу. Висновок такої експертизи має стосуватися стану особи саме на момент вчинення правочину.

Відповідно до п.18 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.5.2008 року № 8 «Про судову практику у справах про спадкування» за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо він був складений особою під впливом фізичного або психічного насильства, або особою, яка через стійкий розлад здоров'я не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними. Для встановлення психічного стану заповідача в момент складання заповіту, який давав би підставу припустити, що особа не розуміла значення своїх дій і (або) не могла керувати ними на момент складання заповіту, суд призначає посмертну судово-психіатричну експертизу (ст. 145 ЦПК України).

На виконання вимог п.16 та п.18 вищезазначених постанов, судом першої інстанції у цій справі була призначена посмертна судово-психіатрична експертиза, за висновком якої № 693 від 27.11.2014 року: «ОСОБА_6 під час складання заповіту 10.09.2013 року в приміщенні клінічної лікарні № 5 м. Запоріжжі виявляла ознаки психічного розладу у вигляді астенічного синдрому, викликаного гострим коронарним синдромом на фоні церебрального атеросклерозу енцефалопатії складного генезису (дисциркуляторної і діабетичної), наслідками перенесеного інсульту. Однак визначити ступінь вираженості астенічного синдрому у звязку із відсутністю опису психічного стану в медичній документації на момент підписання заповіту 10.09.2013 року у приміщенні клінічної лікарні № 5 м. Запоріжжя, а також ухвалити експертне рішення не представляється можливим» (т.с. 1 а.с.159-169).

Таким чином, проведена у цій справі експертиза не встановила факту неможливості ОСОБА_6 усвідомлювати значення своїх дій та (або) неможливості керування ними на момент складання заповіту.

Окрім того, факт підтвердження усвідомлення ОСОБА_6 своїх дій при складанні заповіту суд першої інстанції правильно вбачав з припису в самому тексті заповіту: «Заповіт до підписання прочитаний вголос заповідачем і власноручно підписаний в присутності нотаріуса» (т.с. 1 а.с.154).

Окрім того, факт адекватності (здорового розсуду) спадкодавця ОСОБА_6 підтверджено поясненнями свідків, які були допитані судом першої інстанції у цій справі, а саме: ОСОБА_7 і ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13 та ОСОБА_14, ОСОБА_15, ОСОБА_16 та ОСОБА_17

Згідно із ч.2 ст.1257 ЦК України за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі.

Суд першої інстанції правильно критично оцінив покази свідків ОСОБА_18 та ОСОБА_8, щодо намірів спадкодавця заповісти квартиру позивачеві у цій справі ОСОБА_2, оскільки дані покази спростовуються показами свідків ОСОБА_13, ОСОБА_14 та ОСОБА_16, які зазначали про намір спадкодавця заповісти квартиру саме відповідачеві ОСОБА_4

Суд першої інстанції також правильно не вбачав підстав застосування норм ч.2 ст.1257 ЦК України, оскільки, як зазначено в самому тексті заповіту, який ОСОБА_6 та ОСОБА_6 був прочитаний до підписання, їй розяснявся зміст ст.ст.1241,1254,1307 ЦК України і, «текст заповіту надрукований нотаріусом з її слів вірно та відповідає її точній волі».

При вищевикладених встановлених судом першої інстанції фактичних обставинах цієї справи, суд першої інстанції правильно дійшов висновку, що позовні вимоги позивача у цій справі необґрунтовані й задоволенню не підлягають.

Доводи апеляційної скарги позивача ОСОБА_2 в особі представника ОСОБА_3 є такими, що не спростовують висновків суду першої інстанції, а лише відображають позицію позивача, висловлену ним в його позові та його представником у судовому засіданні у цій справі та яку вони вважають такою, що є єдино вірною та єдино можливою.

У матеріалах цієї справи відсутні належні допустимі докази того, що ОСОБА_6 не могла усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними на момент складання вищезазначеного заповіту 10.09.2013 року.

Причиною смерті ОСОБА_6 14.09.2013 року став гострий інфаркт міокарда, а не якийсь психічний розлад.

ОСОБА_6 за життя не було встановлено будь-якої психічної хвороби.

Самі по собі похилий вік спадкодавця ОСОБА_6, наявність у останньої деяких хвороб (сахарний діабет, поганий зір, ампутація ноги, інсульт тощо) не можуть свідчити про те, що спадкодавець не могла усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними на момент складання вищезазначеного заповіту 10.09.2013 року.

Проведена у цій справі експертиза не встановила факту неможливості ОСОБА_6 усвідомлювати значення своїх дій та (або) неможливості керування ними на момент складання заповіту.

Проведення додаткової експертизи у цій справі неможливе через відсутність описання психічного стану спадкодавця в медичній документації на період підписання заповіту.

Проте, в силу вимог ст. 212 ч. 2 ЦПК України жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення.

Тому, суд першої інстанції правильно оцінював належність, допустимість, достовірність кожного доказу (показів свідків ОСОБА_13, ОСОБА_19, ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_20, ОСОБА_14, ОСОБА_17, висновок експертизи № 693 від 27.11.2014 року тощо) у цій справі окремо, а також достатність і взаємний зв'язок цих доказів з іншими доказами, наявними у цій справі, у їх сукупності.

Дієздатність заповідача ОСОБА_6 була перевірена нотаріусом, текст заповіту був прочитаний вголос та підписаний особисто останньою.

ОСОБА_6 не зобовязана була ставити до відома позивача, сусідів тощо, які були допитані у цій справі, як свідки з боку позивача, про свій намір скласти заповіт на будь-кого, у тому числі відповідача у цій справі .

Доводи апелянта про те, що саме він сплачував комунальні платежі по квартирі та опікувався бабусею, не виключають можливості, права та волі у спадкодавця ОСОБА_6 заповісти своє майно відповідачу у цій справі.

Ухилення відповідача від надання допомоги спадкодавцеві, на якому наполягає апелянт - позивач у цій справі, якщо таке дійсно мало місце, могло б бути підставою для вирішення окремо від цієї справи питання щодо усунення від спадщини останнього в силу вимог ЦК України, але не для визнання заповіту недійсним у цій справі при вищезазначених встановлених фактичних обставинах цієї справи судом першої інстанції.

Згідно із ст. 58 ч. 1 ЦПК України належними доказами є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Відповідно до ст. 59 ч. 2 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування (допустимість доказів).

Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях (ст. 60 ч. 4 ЦПК України).

Апеляційний суд досліджує докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами (ст. 303 ч. 2 ЦПК України).

Докази, передбачені ст. 303 ч. 2 ЦПК України, у цій справі відсутні.

Суд першої інстанції розглянув дану справу повно, всебічно, з додержанням вимог ст. ст. 10-11, 57-61, 212 ЦПК України, тобто в межах заявлених позивачем позовних вимог та на підставі доказів, яким надав відповідну належну оцінку.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень (ст. 10 ч. 3 ЦПК України).

Підстави для звільнення позивача ОСОБА_2 від доказування, передбачені ст. 61 ЦПК України, у цій справі відсутні.

Позивач ОСОБА_2 та представник останнього ОСОБА_3 не надали суду першої інстанції належних, допустимих доказів в обґрунтування свого позову у цій справі та у спростування фактичних обставин цієї справи, встановлених судом першої інстанції.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань (ст. 308 ч. 2 ЦПК України).

В силу вимог ст. 309 ч. 3 ЦПК України порушення норм процесуального права можуть бути підставою для скасування або зміни рішення, лише якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Порушення, передбачені ст. 309 ч. 3 ЦПК України, у цій справі відсутні.

В силу вимог ст. 303 ч. 1 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді в першій інстанції.

При вищевикладених обставинах, доводи апелянта не ґрунтуються на законі та доказах, наявних у матеріалах цієї справи, а рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, ухвалено з додержанням вимог ст. ст. 213-214 ЦПК України.

Суд першої інстанції правильно встановив правовідносини, які склалися між сторонами по справі, дав їм належну правову оцінку, а також дослідив надані сторонами докази і відповідно їх оцінив. Суд першої інстанції вірно застосував норми матеріального права та не допустив порушень процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення цієї справи. Суд першої інстанції прийняв рішення, яким спір знайшов своє належне вирішення.

За таких обставин, судова колегія не вбачає передбачених законом підстав для скасування рішення суду першої інстанції або ж його зміни.

Крім того, у разі відмови апелянту позивачу ОСОБА_2 у задоволенні його апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції у повному обсязі у цій справі, останній не має права на компенсацію за рахунок відповідача ОСОБА_4 судових витрат у вигляді судового збору у належному розмірі 121,80 грн. (квитанція про сплату апелянтом судового збору 122,0 грн. т.с. 2 а.с.5), понесених ним при подачі цієї скарги до апеляційного суду.

Керуючись ст.ст. 303, 307-308, 315, 317 ЦПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 в особі представника ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Заводського районного суду м. Запоріжжя від 26 січня 2015 року у цій справі залишити без змін.

Судове рішення набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржено безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий суддяСуддяСуддя
ОСОБА_21ОСОБА_22ОСОБА_1