Дата документу Справа №
Апеляційний суд Запорізької області
Єдиний унікальний №337/5921/14
Провадження №22ц/2556/15 Головуючий у 1 інстанції: Ширіна С.А.
Суддя-доповідач: Каракуша К.В.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 червня 2015 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Запорізької області у складі:

головуючого судді: Стрелець Л.Г.

суддів: Каракуші К.В.

Гончар М.С.

при секретарі: Остащенко О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Хортицького районного суду м.Запоріжжя від 19 лютого 2015 року по справі за позовом ОСОБА_3 до Державного підприємства Придніпровська залізниця, третя особа: Територіальна державна інспекція з питань праці у Запорізькій області, про стягнення заборгованості з виплати заробітної плати та моральної шкоди,-

ВСТАНОВИЛА:

У вересні 2014 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до Державного підприємства «Придніпровська залізниця» про стягнення заборгованості з виплати заробітної плати, який в ході судового розгляду уточнював.

У позові зазначив, що з 08.02.1990 року він перебував у трудових відносинах з відповідачем, а саме працював у Відокремленому структурному підрозділі «Вагонне депо Запоріжжя - Ліве» Державного підприємства «Придніпровська залізниця». 25 квітня 2012 року він був звільнений за переводом на підставі п. 5 ст. 36 КЗпП України.

При звільненні з позивачем було проведено розрахунок, зокрема, було виплачено компенсацію за невикористаний час домашнього відпочинку у кількості 307 діб у порядку передбаченому для виплати компенсації за невикористану відпустку із розрахунку 148,60 грн. за добу.

Такі дії щодо виплати заробітної плати за невикористані дні домашнього відпочинку позивач вважав незаконними, оскільки, на його думку, цей час згідно із нормами чинного законодавства має бути оплачено як надурочну роботу у подвійному розмірі. Крім того, за розрахунком позивача на час його звільнення кількість діб невикористаного домашнього відпочинку становила 357 діб, а не як розраховано відповідачем 307.

Посилаючись на зазначені обставини, позивач після уточнення позовних вимог, остаточно просив суд стягнути з відповідача заборгованість з виплати заробітної плати за невикористаний час домашнього відпочинку за період з 13.09.2008 року по 31.03.2012 року 357 діб, як надурочних робіт у сумі 44972 грн. 12 коп. та моральну шкоду у розмірі 3000 грн.

Рішенням Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 19 лютого 2015 року позов задоволено частково.

Стягнуто з Державного підприємства «Придніпровська залізниця» на користь ОСОБА_3 заборгованість з виплати заробітної плати за невикористаний час домашнього відпочинку 19 (девятнадцять) діб у сумі 2823 грн. 40 коп., у відшкодування моральної шкоди 300 грн.

В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Стягнуто з Державного підприємства «Придніпровська залізниця» на користь держави судові витрати у вигляді судового збору у розмірі 243 грн. 60 коп.

Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду в частині відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення заробітної плати за час невикористаного часу домашнього відпочинку та ухвалити в цій частині нове, яким ці вимоги задовольнити.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю - доповідача, пояснення апелянта та його представника, представників відповідача, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Рішення суду в частині задоволення позовних вимог про стягнення моральної шкоди у розмірі 300 грн. не оскаржено сторонами, тому у відповідності до вимог ч.1 ст.303 ЦПК України цій частині рішення суду колегією суддів не перевіряється.

Згідно зі ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Відповідно до ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Задовольняючи частково позов, суд першої інстанції встановивши не донарахування відповідачем заробітної плати за спірний період у розмірі 28223,40грн. за 19 днів невикористаного часу домашнього відпочинку стягнув вказану суму. Відмовляючи у задоволенні решти вимог суд виходив з того, що не встановлено, що позивач працював в надурочний час та відсутності доказів на підтвердження знаходження позивача у турі у 2007 році.

Проте з такими висновками суду колегія суддів не погоджується, оскільки вони не відповідають обставинам справи, наявним у справі доказам, а також не узгоджуються з нормами матеріального права, які мають бути застосовані судом.

Статтею 43 Конституції України встановлено право кожного на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом.

У відповідності до положення ст.5 Закону України «Про оплату праці» організація оплати праці здійснюється на підставі: законодавчих та інших нормативних актів; галузевих (міжгалузевих), територіальних угод: колективних договорів; трудових договорів.

Згідно зі ст.4 Закону України «Про залізничний транспорт» управління залізницями та іншими підприємствами залізничного транспорту, що належать до загальнодержавної власності здійснюється органом управління залізничним транспортом - Державною адміністрацією залізничного транспорту України (Укрзалізниця), підпорядкованою Міністерству транспорту та звязку України.

Відповідно до п.4 Положення про Державну адміністрацію залізничного транспорту України, яке затверджено Постановою КМУ від 29.02.1996 року № 262 Укрзалізниця здійснює заходи, спрямовані на створення безпечних умов праці, соціальний захист працівників залізничного транспорту, впровадження єдиної системи оплати їхньої праці, поліпшення житлових і культурно-побутових умов.

Згідно з п. 6 вказаного Положення Укрзалізниця в межах своєї компетенції видає накази, обовязкові для виконання залізницями та підприємствами, які входять до сфери управління Укрзалізниці, організує та контролює їх виконання.

Відповідно до ст. 61 КЗпП України на безперервно діючих підприємствах, в установах, організаціях, а також в окремих виробництвах, цехах, дільницях, відділеннях і на деяких видах робіт, де за умовами виробництва (роботи) не може бути додержана встановлена для даної категорії працівників щоденна або щотижнева тривалість робочого часу, допускається за погодженням з виборним органом первинної профспілкової організації (профспілковим представником) підприємства, установи, організації запровадження підсумованого обліку робочого часу з тим, щоб тривалість робочого часу за обліковий період не перевищувала нормального числа робочих годин.

Із змісту п. 4.1 Колективного договору ДП «Придніпровська залізниця» вбачається, що режим праці і відпочинку в структурних підрозділах регламентується «Правилами внутрішнього трудового розпорядку» та «Особливостями регулювання робочого часу і часу відпочинку окремих категорій працівників залізничного транспорту і метрополітенів, повязаних із забезпеченням безпеки руху поїздів і обслуговування пасажирів», затверджених наказом Державної адміністрації залізничного транспорту України від 10.03.1994 року №40-Ц (далі Наказ 40-Ц).

Згідно з п. 1.1 Наказу 40-Ц особливості регулювання робочого часу враховують специфіку організації праці і регулюють робочий час і час відпочинку окремих категорій працівників залізничного транспорту і не змінюють встановлених законодавством загальних і спеціальних гарантій і пільг.

Пунктами 1.3, 1.7. Наказу 40-Ц передбачено, що для працівників, постійна робота яких відбувається в дорозі при загальній тривалості поїздки в обидва кінці три доби і більше, може запроваджуватись підсумований облік робочого часу з періодом обліку потурно. Турою вважається час з моменту явки на роботу для поїздки до моменту явки на роботу для наступної поїздки після відпочинку у пункті постійної роботи.

При роботі потурно пунктом 11.8 Наказу 40-Ц встановлено особливий порядок надання часу відпочинку, згідно з яким загальний час належного відпочинку в основному пункті для працівників, постійна робота яких протікає в дорозі, треба визначати шляхом множення включеного в роботу числа відпрацьованих годин за поїздку на коефіцієнт 2,6 та віднімання часу чи днів відпочинку в дорозі і додавання за календарем недільних та святкових днів за поїздку, туру. При цьому щотижневі дні відпочинку за час поїздки надаються в підсумованому вигляді відразу після поїздки.

Відпочинок працівнику повинен бути наданий, як правило, після кожної поїздки повністю. У виняткових випадках, коли відпочинок після цієї поїздки не міг бути наданий повністю, невикористана кількість годин відпочинку за цю поїздку може бути приєднана до належної кількості годин відпочинку за наступні 1-2 поїздки (тури).

Якщо протягом 1-2 наступних поїздок (тур) невикористана частина відпочинку за попередню поїздку (туру) не буде надана повністю, еквівалентна кількість робочих годин зараховується і оплачується як надурочна робота. Години роботи в святкові та ненадані вихідні дні, оплачені в подвійному розмірі, додатковій оплаті як надурочний час не підлягають.

Судом встановлено, що ОСОБА_3 з 07.09.1990 року працював механіком вагону-транспортеру зчленованого типу у Відокремленому структурному підрозділі «Вагонне депо Запоріжжя - Ліве» Державного підприємства «Придніпровська залізниця» та 24.04.2012 року звільнився за переводом на підставі п. 5 ст. 36 КЗпП України (Т. 1 а.с. 6,7).

Згідно із п. 1.1. Положення про відокремлений структурний підрозділ «Вагонне депо Запоріжжя-Ліве» ДП «Придніпровська залізниця» вагонне депо є відокремленим структурним підрозділом без права юридичної особи.

За час роботи на підприємстві позивач періодично працював потурно та сторони погоджуються, що за період роботи з 08.02.2008 року по 31.03.2012 року ОСОБА_3 набув права на 707 діб домашнього відпочинку.

Спірною є кількість діб використаного часу домашнього відпочинку та порядок її оплати.

При звільненні з позивачем було проведено розрахунок та виплачено компенсацію за час невикористаного домашнього відпочинку у кількості 307 діб у порядку передбаченому для виплати компенсації за невикористану відпустку із розрахунку 148,60 грн. за добу, що разом складає 45 620,20 грн. (Т. 1 а.с. 188).

За змістом Правил внутрішнього трудового розпорядку (Т. 1 а.с. 61-66) для працівників «Вагонного депо Запоріжжя-Ліве» встановлено 8-ми годинний робочий день при роботі із пятиденним робочим тижнем.

У відповідності до положень статті 106 КЗпП України оплата роботи в надурочний час здійснюється в подвійному розмірі годинної ставки.

Частиною 1 ст. 116 КЗпП України визначено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення.

Виходячи з положень наведених норм чинного законодавства при звільненні ОСОБА_3 мала бути виплачена заробітна плата за еквівалентну кількість робочих годин часу невикористаного домашнього відпочинку в подвійному розмірі годинної ставки.

В матеріалах справи містяться розрахунки часу використаного домашнього відпочинку, що були обчислені обома сторонами, зокрема останній спільний контр-розрахунок сторін із змісту якого вбачається, що різниця у розрахунку використаних днів відпочинку становить 44 доби.

Так, відповідач наполягає на тому, що на час свого звільнення ОСОБА_3 використав 393 дні домашнього відпочинку та в нього залишалось 314 діб невикористаного домашнього відпочинку, позивач вважає що відповідна кількість використаного домашнього відпочинку становить 349 діб, а невикористаного - 358 діб.

Відповідно до спільного контр-розрахунку на 31.05.2008 року відповідач нараховує ОСОБА_3 47 діб належного відпочинку отриманого за туру з 08.02.2008 року та 85 діб використаного часу домашнього відпочинку. Наявну різницю у 38 діб домашнього відпочинку, які на 31.05.2008 року позивачем ще не були отримані, але вже були використані відповідач обґрунтовує тим, що ці дні позивачу були надані наперед, за рахунок тур, які будуть відпрацьовані у майбутньому.

При цьому будь-яких доказів, що підтверджували б вказані доводи, зокрема заяв позивача з проханням надати вказану кількість діб домашнього відпочинку наперед, або нормативно-правових актів, якими передбачалась можливість отримання домашнього відпочинку наперед відповідачем не надано.

Колегія суддів не сприймає такі доводи відповідача з наступних підстав.

Частиною 3 ст. 10 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно з ч. 4 статті 60 ЦПК Украни доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Обовязок ведення обліку робочого часу кожного працівника покладено на власника або уповноважений ним орган, тому посилання відповідача на знищення у 2011 році маршрутних листів за 2007 рік, не може слугувати підставою для неможливості встановлення факту перебування позивача у турі у 2007 році і звільнення відповідача від обовязку по врахуванню відпрацьованого робочого часу з відповідними гарантіями по їх оплаті.

Натомість позивач обґрунтовує різницю у 38 діб тим, що працював потурно не лише з 2008 року, а й раніше, тому за період з 01.01.2008 року по 31.05.2008 року використав 38 діб домашнього відпочинку отриманого у 2007 році, зокрема за час знаходження у турі з 26.07.2007 року по 27.10.2007 року, тобто 94 дні.

За цей час належний домашній відпочинок позивач розраховує у кількості 106 діб.

На підтвердження своїх доводів позивач посилається на наявні у матеріалах справи докази (Т. 2 а.с. 160-162, 205-207б): особові рахунки, в яких містяться відомості про сплату позивачу заробітної плати із додатковими виплатами за розїзний характер роботи (робота по турно), копія Наказу про направлення його на станцію Роковата Придніпровської залізниці та копії табелів за серпень-жовтень 2007 року.

У судовому засіданні апеляційного суду представники відповідача заперечували факт знаходження позивача у турі з 26.07.2007 року по 27.10.2007 року, посилаючись на відсутність належних доказів на підтвердження цього.

При цьому за поясненнями відповідача в разі доведеності факту перебування позивача у турі з 26.07.2007 року по 27.10.2007 року позивач має право на 105 діб домашнього відпочинку.

Оскільки з часу повернення позивача з тури, тобто з 28.10.2007 року по 31.12.2007 року лише 65 календарних діб, позивач не міг використати вказані 105 діб домашнього відпочинку у 2007 році. Тобто 40 діб (105-65) належного домашнього відпочинку перейшли у наступний 2008 рік і доводи позивача про те, що у нього залишились невикористаними 38 діб домашнього відпочинку за 2007 рік є доведеними.

Заперечення представників відповідача проти наданих позивачем доказів на підтвердження знаходження його з 26.07.2007 року по 27.10.2007 року у турі, саме копій табелів обліку робочого часу з липня по жовтень 2007 року, є безпідставними, оскільки вказані табелі узгоджуються із особовими рахунками позивача за 2007 рік, з яких вбачається отримання позивачем заробітної плати із доплатою за вечірні, нічні та за розїзний характер, що доводить факт роботи позивача у турі з 26.07.2007 року по 27.10.2007 року.

Не є також прийнятними доводи відповідача про необхідність включення до часу використаного домашнього відпочинку позивача діб, в які робота не проводиться згідно із статтею 73 КЗпП України, з огляду на наступне.

Час домашнього відпочинку по своїй природі відноситься до вихідних днів, що були отримані згідно із корпоративними нормами у зв'язку із безперервністю робочого процесу, при цьому згідно із ч. 3 ст. 67 КЗпП України у випадку, коли святковий або неробочий день збігається з вихідним днем, вихідний день переноситься на наступний після святкового або неробочого.

Таким чином, законодавець захищає право осіб на додатковий відпочинок у святкові та неробочі дні, вказані у статі 73 КЗпП України.

Враховуючи наведене, включення відповідачем до часу використаного домашнього відпочинку спірних 6 діб, в які робота не проводиться згідно із статтею 73 КЗпП України є безпідставним.

Також не прийнятним є додатковий розрахунок відповідача часу надурочної роботи у 221 добу, наданий в судовому засіданні апеляційного суду, оскільки положеннями п. 11.8 Наказу 40- ц передбачено порядок оплати невикористаного часу домашнього відпочинку, а не переведення його у надурочний час, оплаті у такому порядку підлягає весь час невикористаного домашнього відпочинку наявний у позивача на момент звільнення, адже при роботі потурно вже було перевищено норми тривалості робочого часу позивача, що за відсутності можливості надання відпочинку, має бути компенсовано у вказаному порядку.

Згідно із ч. 1 ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобовязаний в день звільнення провести з працівником розрахунок у строки, зазначені в ст.116 цього Кодексу.

Статтею 106 КЗпП України передбачено, що робота в надурочний час оплачується в подвійному розмірі годинної ставки.

Отже, колегією суддів встановлено, що позивач маючи право на 707 діб домашнього відпочинку використав 349 діб, оскільки судом не враховуються надані позивачу 38 діб домашнього відпочинку отриманих ним з 01.01.2008 року по 31.05.2008 рік за відпрацьовану туру з 26.07.2007 року по 27.10.2007 року та 6 святкових днів.

Встановлено, що залишок невикористаних днів відпочинку дорівнює 358 діб (707-349). Враховуючи, що суд розглядає справу в межах позовних вимог, суд приходить до висновку, що вимоги позивача про стягнення заробітної плати за час невикористаного домашнього відпочинку у кількості 357 діб є доведеними.

Обраховуючи розмір за невикористані 357 діб домашнього відпочинку, колегія суддів виходить з того, що годинна ставка відповідача становить 15, 11грн. і еквівалентна кількість робочих годин складає 2856 годин (357 діб * 8 робочих годин на добу), і за правилами ст.106 КЗпП України оплачується в подвійному розмірі, тому розмір відповідної оплати становить 86308,32грн. (2856 годин * 15,11грн *2). Різниця між тим, що належало до нарахування і тим, що було нараховано відповідачем становить 40688,12грн (86308,32грн 45620,20 грн).

Відповідач при розрахунку еквівалентних надурочних годин за час невикористаного домашнього відпочинку посилався на необхідність застосування коефіцієнту 4,128 відповідно до п. 18 підпункту 5 «Комментария к Положению о рабочем времени и времени отдыха работников железнодорожного транспорта», Силин И.Л., М., «Юридическая литература», 1973. Положение о рабочем времени и времени отдыха работников железнодорожного транспорта затверджене постановою Державного комітету СРСР щодо праці і заробітної плати та Секретаріату ВЦРПС від 03.11.1960 N 1249/28.

Обговорюючи питання застосування вказаного коефіцієнту, колегія суддів уточнювала у представників відповідача в судовому засіданні, чи є вказаний коефіцієнт сталим та яким нормативним актом передбачено його застосування. Представники відповідача не пояснили походження цього коефіцієнту та підставу його застосування та зазначили, що не використовували зазвичай цей коефіцієнт у роботі під час обліку робочого часу та нарахування заробітної плати.

Тому колегія суддів, під час обрахунку заробітної плати за час невикористаного домашнього відпочинку не застосувала цього коефіцієнту, оскільки Положеннями п. 11.8 наказу 40-ц застосування будь-якого коефіцієнту для отримання еквівалентної кількості робочих годин не передбачено, коментар, на який посилається відповідач не є нормативно-правовим актом, на необхідність його застосування також не вказується у корпоративних нормах підприємства та у колективному договорі.

Колегія суддів вважає, що позовні вимоги про стягнення заробітної плати за час невикористаного відпочинку у розмірі 44 210,84грн. підлягають частковому задоволенню, оскільки в судовому засіданні апеляційного суду доведено розмір заробітної плати за невикористаний час домашнього відпочинку у розмірі 40 688,12 грн. Оскільки розмір вказаної заробітної плати проведено без врахування обовязкових платежів, а справляння і сплата податків та інших обовязкових платежів є обовязком роботодавця та працівника, судом зазначені суми визначені без утримання податку та інших обовязкових платежів, які підлягають відрахуванню при виплаті зазначених сум, що не призведе до порушення прав і обовязків сторін спору.

Відповідно до ст. 32 Закону України "Про оплату праці" трудові спори з питань оплати праці розглядаються і вирішуються згідно із законодавством про трудові спори.

Статтею 233 КЗпП України для працівників встановлено загальний тримісячний строк на звернення з заявою про вирішення трудового спору з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права.

Відповідно до частини другої зазначеної статті у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Виходячи з аналізу зазначеної норми матеріального права, з врахуванням положень Закону України "Про оплату праці", КЗпП України, право працівника на звернення до суду без обмеження будь-яким строком поширюється не лише на нараховану, але не виплачену заробітну плату, а й на фактично зароблену ним заробітну плату, виплату та нарахування якої роботодавцем чи уповноваженим ним органом не було проведено або проведено її нарахування з порушенням норм діючого законодавства в сфері оплати праці.

Таким чином, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги про невідповідність висновків суду обставинам справи та незастосування судом норм матеріального права, які підлягали застосуванню, знайшли своє підтвердження, тому рішення суду на підставі п.п.3, 4 ч.1 ст.309 ЦПК України підлягає скасуванню з ухваленням нового про часткове задоволення позовних вимог. Також у відповідності до вимог ст.88 ЦПК України з відповідача необхідно стягнути судовий збір у розмірі 406,88грн на користь держави пропорційно до задоволених вимог позивача.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 309, 316, 317 ЦПК України, колегія суддів,

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Хортицького районного суду м.Запоріжжя від 19 лютого 2015 року в оскаржуваній частині скасувати та ухвалити у цій частині нове рішення наступного змісту.

Позов ОСОБА_3 в частині стягнення заробітної плати за невикористаний час відпочинку задовольнити частково.

Стягнути з Державного підприємства Придніпровська залізниця (м. Дніпропетровськ, пр. Карла Маркса, буд. 108, ) на користь ОСОБА_3 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1) 40688,12грн. (сорок тисяч шістсот вісімдесят вісім) без врахування податків та обовязкових платежів.

Стягнути з Державного підприємства Придніпровська залізниця на користь держави судовий збір 406,88грн.

В решті рішення не оскаржено і переглядалось.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржено в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: