Дата документу Справа №
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
Є.У. № 233/4240/14-ц Головуючий у 1-й інстанції: Белостоцька О.В.
Провадження № 22-ц/778/2527/15 Суддя-доповідач: ОСОБА_1
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 червня 2015 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з цивільних справ апеляційного суду Запорізької області у складі:

Головуючого: Крилової О.В.

Суддів: Трофимової Д.А.

ОСОБА_2

При секретарі: Семенчук О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області від 11 лютого 2015 року по справі за позовом ОСОБА_3 до Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Донецькій області, Державної казначейської служби України про відшкодування матеріальної та моральної шкоди,

ВСТАНОВИЛА:

У липні 2014 року ОСОБА_3 звернувся до суду з вищевказаним позовом, який в ході розгляду справи було уточнено.

В обґрунтування позову ОСОБА_3 зазначав, що в провадженні Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області перебуває кримінальна справа за обвинуваченням позивача (приватного адвоката) у скоєнні злочинів, передбачених ч. 4 ст. 369, ч. 1 ст. 190 КК України. Свою вину у скоєнні інкримінованих злочинів він не визнає.

При його затриманні 05 червня 2013 року у нього були вилучені грошові кошти у розмірі 1700 грн., а згодом Ленінським районним судом м. Донецька було накладено арешт на зазначену грошову суму.

16 жовтня 2013 року апеляційним судом Донецької області було частково задоволено його апеляційну скаргу на ухвалу Ленінського районного суду м. Донецька від 27 вересня 2013 року про накладення арешту на майно позивача та ухвалено повернути належні йому грошові кошти у розмірі 1 700 грн.

21 жовтня 2013 року внаслідок протиправних дій старшого слідчого УБОЗ у Донецькій області Кисельова О.А., які полягали у незаконному збройному затриманні, психологічному тиску, вилученні грошових коштів у розмірі 1 700 грн., він опинився на стаціонарному лікуванні у відділенні № 5 ОКПБ м. Донецька, де перебував до 15 листопада 2013 року та проходив курс лікування.

Вважаючи дії слідчого Кисельова О.А. незаконними, він подав відповідні скарги Генеральному прокурору України, в Адміністрацію Президента України, в Апеляційний суд Донецької області, депутату Верховної ради України, Уповноваженому з прав людини Верховної Ради України, Міністру юстиції України, СБУ України, в Міжнародну спілку адвокатів, керуючому «Адвокатсько-Консалтинговим бюро «ЕМП», адвокатському об'єднанню «Федур та партнери», в Управління Верховного комісара з прав людини, генеральному продюсеру телерадіокомпапії «1+1», на що були витрачені грошові кошти у загальній сумі 188 грн. 40 коп.

Крім того, внаслідок головної болі та головокружіння йому були призначені медичні препарати, на які він витратив значні суми грошових коштів.

Ухвала апеляційного суду Донецької області від 16 жовтня 2013 року відповідачем була виконана частково 17 червня 2014 року - були перераховані грошові кошти у розмірі 1690 грн., які він в червні 2013 року позичив у своєї матері - ОСОБА_4 для проходження МРТ головного мозку.

У зв'язку з тривалим невиконанням ухвали апеляційного суду Донецької області від 16 жовтня 2013 року грошова сума у розмірі 1700 грн. підлягає індексації, збільшенню у зв'язку з чисельними підвищеннями курсу долара США. Грошові кошти, які були присуджені судом до виплати у розмірі 1 700 грн., частково втратили свою купівельну здатність, оскільки на момент вилучення грошей в червні 2013 року курс долара США становив 08 грн. 15 коп., а станом на час звернення до суду з позовом - 12 грн. 10 коп., що доводить факт заподіяння позивачу матеріальної шкоди, оскільки він не зможе в теперішній час придбати медичні препарати, вітаміни, харчі в тій кількості як літом 2013 року.

Позивачу також завдано моральну шкоду, оскільки він переживав та страждав з приводу вилучення у нього грошових коштів, усвідомлюючи, що його мати, у якої він позичив ці гроші, позбавлена законної пенсії, а він не зможе вчасно пройти обстеження та лікування, відчував образу та безпорадність, страх, оскільки, не зважаючи на те, що він є адвокатом, не міг зарадити старшому слідчому Кисельову О.А. скоїти протиправні дії за попередньою змовою, з розподілом ролей, з використання вогнепальної зброї. Спричинену йому моральну шкоду позивач оцінює в 20 000 грн., які потрібні йому для придбання ліків та вітамінів, проходження курсу лікування та санаторного оздоровлення.

Посилаючись на зазначені обставини, позивач просив суд:

- стягнути з відповідачів на свою користь спричинену матеріальну шкоду в розмірі 1636 грн. 25 коп., а саме: витрати на ксерокопії документів - 65 грн. 80 коп., витрати на оплату вартості проїзду в тролейбусі - 12 грн., витрати на заправку автомобіля для поїздок в м. Донецьк до відповідача - 199 грн. 95 коп., витрати на поштові послуги - 188 грн. 40 коп., витрати на придбання медикаментів - 331 грн. 10 коп., присуджену апеляційним судом Донецької області 16 жовтня 2013 року грошову суму в розмірі залишку від первісної суми 1700 грн. - 10 грн. з урахуванням індексації по офіційному курсу НБУ долара США станом на квітень 2014 року - 839 грн.;

- стягнути з відповідачів на свою користь в рахунок відшкодування моральної шкоди 20 000 грн.

Рішенням Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області від 11 лютого 2015 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із рішенням суду, ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне зясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги.

Сторони, їх представники до апеляційного суду не зявилися, про час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином, про що у справі є докази (рекомендовані повідомлення про вручення поштового відправлення). Позивач у надісланому апеляційному суду письмовому клопотанні просить розглядати справу апеляційним судом без його участі. Зважаючи на вимоги ч. 2 ст. 305 ЦПК України, така неявка сторін, їх представників не перешкоджає апеляційному розгляду справи.

Справа розглянута у відсутність осіб, які беруть участь у справі, відповідно до ч. 2 ст. 197 ЦПК України, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу.

Заслухавши у судовому засіданні суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню з наступних підстав.

Згідно п. 1 ч. 1 ст. 307 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право постановити ухвалу про відхилення апеляційної скарги і залишення рішення без змін.

Відповідно ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Згідно ч. 1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Таким чином, судова колегія перевіряє зазначене рішення суду першої інстанції у межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, ухвалою апеляційного суду Донецької області від 16 жовтня 2013 року ухвалу слідчого судді Ленінського районного суду м. Донецька від 27 вересня 2013 року про арешт 1700 грн., що належать ОСОБА_3, скасовано, а в клопотанні слідчого в цій частині відмовлено, вказана сума грошей повернута ОСОБА_5, тим самим його апеляційна скарга задоволена частково.

Як видно з вищевказаної ухвали апеляційного суду, ухвалою слідчого судді Ленінського районного суду м. Донецька від 27 вересня 2013 року задоволено клопотання старшого слідчого СУ ГУМВС України в Донецькій області про накладення арешту на майно, що належить ОСОБА_3, - автомобіль ПЕЖО 206 СЕДАН, реєстраційний номер НОМЕР_1, 2-х кімнатну квартиру за адресою: м. Костянтинівка, вул. Громова 48/33, грошові кошти в сумі 1700 грн. Підставою для забезпечення можливої конфіскації стала підозра у вчиненні ОСОБА_3 кримінальних правопорушень, передбачених ст.ст. 15 ч. 2, 27 ч. 4, 369 ч. 4, 190 ч. 1 КК України.

Частина 4 ст. 369 КК України, за якою підозрюється ОСОБА_3, передбачає можливість конфіскації майна, тобто в даному випадку були правові підстави для арешту майна. Доводи апеляційної скарги ОСОБА_3 про безпідставність його підозри у вчиненні зазначених злочинів не знайшли свого підтвердження, а тому апеляційна скарга в цій частині задоволенню не підлягає.

Як видно з матеріалів провадження гроші в сумі 1700 грн., що належали ОСОБА_3 на праві власності, були у нього вилучені 05.06.2013 року.

Згідно п. 3 ч. 1 ст. 169 КПК України тимчасове вилучення майна припиняється у випадку передбаченому ч. 5 ст. 171 КПК України, яка наголошує, що клопотання слідчого, прокурора про арешт тимчасово вилученого майна повинно бути подано не пізніше наступного дня після вилучення майна, інакше майно має бути негайно повернуто особі, у якої його було вилучено.

Як видно з наданих матеріалів, з клопотанням про арешт майна, в тому числі і грошей в сумі 1700 грн., що належали підозрюваному, слідчий звернувся до суду лише 26.09.2013 року. За таких обставин колегія суддів дійшла висновку, що рішення суду в цій частині підлягає скасуванню, а клопотання слідчого в цій частині задоволенню не підлягає (а.с. 10-12).

Відповідно до листа начальника ГУМВС України в Донецькій області № 14/324 від 21.03.2014 року на імя позивача, УФЗБО ГУМВС України в Донецькій області отримана ухвала апеляційного суду Донецької області від 16 жовтня 2013 року. Повідомлено, що кошти у розмірі 1700 грн. знаходяться на депозитному рахунку ГУМВС України в Донецькій області і можуть бути повернуті шляхом їх перерахування на рахунок, відкритий в банківській установі (а.с. 13).

19 травня 2014 року по платіжному дорученню № 68 грошові кошти у розмірі 1700 грн., які були конфісковані згідно кримінального провадження Ленінського районного суду м. Донецька № 0000805 від 28 травня 2013 року, були перераховані ГУМВС України в Донецькій області на особистий рахунок ОСОБА_3, що підтверджується довідкою т.в.о. начальника УФЗБО ГУМВС України в Донецькій області № 40/15УФ від 28 січня 2015 року, випискою по рахунку від 19 травня 2014 року, платіжним дорученням № 684 від 19 травня 2014 року (а.с. 110, 111, 168, 169).

АТ «Ощадбанк» при сплаті ОСОБА_3 зазначених грошових коштів утримало комісію в розмірі 09 грн., що вбачається з виписки з рахунків в національній валюті від 10.02.2015р., меморіального ордеру № 135718037 (а.с. 166, 167).

Постановою старшого слідчого четвертого слідчого відділу слідчого управління прокуратури Донецької області ОСОБА_6 від 26 березня 2013 року кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань № 0000557 від 09 грудня 2013 року закрито у звязку з відсутністю в діях старшого слідчого Кисельова О.А. складу злочину, передбаченого ч. 2 ст. 382 КК України (а.с. 14-17).

З довідки судді Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області вбачається, що станом на 11 лютого 2015 року в провадженні зазначеного суду перебуває кримінальне провадження № 233/8518/13-к за обвинуваченням ОСОБА_3 у скоєнні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 15, ч. 4 ст. 27, ч. 4 ст. 369, ч. 1 ст. 190 КК України (а.с. 173).

Крім того, як видно з виписки з історії хвороби 4912, ОСОБА_3 у віці 18 років перебував на обстеженні в НВ з 11.11 за лінією ГВК з діагнозом залишкові прояви ЧМТ (а.с. 108, 135).

З 11.12.1996р. по 18.12.1996р. позивач перебував у 2 неврологічному відділенні ОКЛ ім. Калініна з діагнозом: наслідки повторних побутових ЧМТ; рекомендовано: нагляд невропатолога за місцем мешкання (а.с. 141).

З відповіді на запит № 697 від 02.06.2014р. вбачається, що за даними медичної карти амбулаторного хворого ОСОБА_3 перебував на амбулаторному лікуванні в КУ «Центральна районна лікарня» Костянтинівської міської ради з 17.06.2013р. по 15.07.2013р. у лікаря невропатолога з діагнозом: наслідки перенесених повторних ЧМТ (за анамнезом) з рефлекторною пірамідною недостатністю, лікворно - судинною дисциркуляцією, еписиндромом (по анамнезу). 15.07.2013р. виписаний до праці з поліпшенням.

З 26.09.2013р. по 07.10.2013р. ОСОБА_3 знаходився на амбулаторному лікуванні на денному стаціонарі неврологічного профілю у лікаря невропатолога з діагнозом: резидуальна енцифалопатія (наслідки повторних ЧМТ у побуті) з органічною неврологічною симптоматикою у вигляді окорухових порушень, лікворно - судинною дисциркуляцією еписиндромом (за анамнезом). Виражений антено-неврологічний синдром (а.с. 59).

Згідно копії довідки КЛПЗ «Міський психіатричний диспансер м. Костянтинівки» № 534 від 15.10.2013р. ОСОБА_3 перебуває на стаціонарному лікуванні на денному стаціонарі МПД м. Костянтинівки з 08.10.2013р. по теперішній час (а.с. 131).

Відповідно копії довідки КЛПЗ «Міський психіатричний диспансер м. Костянтинівки» від 18.04.2014р., ОСОБА_3 знаходився на стаціонарному лікуванні у відділенні № 5 ОКПЛ м. Донецька з 21.10.2013р. по 15.11.2013р. (а.с. 9).

Як вбачається з копії довідки КЛПУ «Обласна клінічна психіатрична лікарня» без номеру та дати, позивач знаходився на стаціонарному лікуванні в ОКПЛ м. Донецька з 21.10.2013р. (а.с. 130).

Звертаючись до суду з позовом до Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Донецькій області, Державної казначейської служби України, ОСОБА_3 посилався на те, що наслідок незаконних дій органу досудовою розслідування йому заподіяно матеріальну і моральну шкоду.

Згідно ст. 1176 ЦК України шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду.

Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом.

Шкода, завдана фізичній або юридичній особі внаслідок іншої незаконної дії або бездіяльності чи незаконного рішення органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується на загальних підставах.

Порядок відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, встановлюється законом.

Право на відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду передбачене законом, а саме: статтями 1, 2 Закону України "Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду" право на відшкодування шкоди в розмірах і порядку, передбачених цим Законом виникає у випадках: 1) постановлення виправдувального вироку суду; 1-1) встановлення в обвинувальному вироку суду чи іншому рішенні суду (крім ухвали суду про призначення нового розгляду) факту незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують чи порушують права та свободи громадян, незаконного проведення оперативно-розшукових заходів; 2) закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або не встановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати; 3) закриття справи про адміністративне правопорушення.

Так, за ст. 1 Закону України "Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду" відповідно до положень цього Закону підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок:

1) незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян;

2) незаконного застосування адміністративного арешту чи виправних робіт, незаконної конфіскації майна, незаконного накладення штрафу;

3) незаконного проведення оперативно-розшукових заходів, передбачених законами України "Про оперативно-розшукову діяльність", "Про організаційно-правові основи боротьби з організованою злочинністю" та іншими актами законодавства.

У випадках, зазначених у частині першій цієї статті, завдана шкода відшкодовується в повному обсязі незалежно від вини посадових осіб органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду.

Стаття 2 цього Закону визначає, що право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадках:

1) постановлення виправдувального вироку суду;

1-1) встановлення в обвинувальному вироку суду чи іншому рішенні суду (крім ухвали суду про призначення нового розгляду) факту незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують чи порушують права та свободи громадян, незаконного проведення оперативно-розшукових заходів;

2) закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати;

4) закриття справи про адміністративне правопорушення.

Право на відшкодування шкоди, завданої зазначеними у статті 1 цього Закону оперативно-розшуковими заходами, виникає у випадках, передбачених пунктом 1-1 частини першої цієї статті, або за умови, що протягом шести місяців після проведення таких заходів не було розпочате кримінальне провадження за результатами цих заходів.

Крім того, статтею 3 вказаного Закону визначено, що у наведених в статті 1 цього Закону випадках громадянинові відшкодовуються (повертаються):

1) заробіток та інші грошові доходи, які він втратив внаслідок незаконних дій;

2) майно (в тому числі гроші, грошові вклади і відсотки по них, цінні папери та відсотки по них, частка у статутному фонді господарського товариства, учасником якого був громадянин, та прибуток, який він не отримав відповідно до цієї частки, інші цінності), конфісковане або звернене в доход держави судом, вилучене органами досудового розслідування, органами, які здійснюють оперативно-розшукову діяльність, а також майно, на яке накладено арешт;

3) штрафи, стягнуті на виконання вироку суду, судові витрати та інші витрати, сплачені громадянином;

4) суми, сплачені громадянином у зв'язку з поданням йому юридичної допомоги;

5) моральна шкода.

Також, за ст. 4 Закону України "Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду" відшкодування шкоди у випадках, передбачених пунктами 1, 3, 4 і 5 статті 3 цього Закону, провадиться за рахунок коштів державного бюджету. Розмір сум, які передбачені пунктом 1 статті 3 цього Закону і підлягають відшкодуванню, визначається з урахуванням заробітку, не одержаного громадянином за час відсторонення від роботи (посади), за час відбування кримінального покарання чи виправних робіт як адміністративного стягнення.

Майно, зазначене в пункті 2 статті 3 цього Закону, повертається в натурі, а в разі неможливості повернення в натурі його вартість відшкодовується за рахунок тих підприємств, установ, організацій, яким воно передано безоплатно.

Відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв'язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру.

Колегія суддів погоджується з висновками суду про те, що оскільки в ході розгляду справи було встановлено, що 19 травня 2014 року ГУМВС України в Донецькій області були перераховані ОСОБА_3 грошові кошти в сумі 1700 грн., які вилучені у нього в рамках кримінального провадження Ленінського районного суду м. Донецька № 0000805 від 28 травня 2013 року на особистий рахунок позивача, підстави для стягнення суми в розмірі 10 грн. відсутні.

Позовні вимоги в частині індексації вищезазначеної суми 10 грн. не підлягають задоволенню як такі, що не ґрунтуються на вимогах закону, адже вказана сума не є об'єктом індексації грошових доходів відповідно до положень Закону України «Про індексацію грошових доходів населення», тому індексації не підлягає.

Також правильним є висновок суду, що не підлягають задоволенню вимоги позивача щодо стягнення трьох відсотків річних та інфляції вказаної суми на підставі ст. 625 ЦК України, враховуючи таке.

За змістом ч. 2 ст. 625 ЦК України інфляційне нарахування на суму боргу за порушення боржником грошового зобов'язання, вираженого в національній валюті, та три проценти річних від простроченої суми полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за неправомірне користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Як встановлено при розгляді справи, правовідносини, що склалися між сторонами, за своєю правовою природою є іншими, а тому ч. 2 ст. 625 ЦК України у даному випадку не може бути застосована.

Погоджується колегія суддів і з висновками суду, що вимоги стосовно стягнення витрат на виготовлення ксерокопій документів у сумі 65,80 грн. (а.с. 52, 54-56, 121-123), витрат на оплату вартості проїзду в міському транспорті в сумі 12 грн. (а.с. 24-31), витрат на придбання пального для заправки автомобіля в сумі 199,95 грн. (а.с. 23), витрат на поштові послуги в сумі 188,40 грн. (а.с. 32-47, 50, 124-126), витрат на придбання медикаментів у сумі 331,10 грн. (а.с. 48-49, 127) задоволенню не підлягають, оскільки позивачем не доведено наявність підстав, з якими закон повязує відшкодування шкоди.

Суд правильно послався на те, що позивачем також не доведено, що мало місце погіршення стану його здоровя після вилучення у нього 05.06.2013 року грошових коштів в сумі 1700 грн. і того, що воно сталось саме внаслідок дій відповідача по справі, оскільки з наданих ОСОБА_3 медичних документів та його пояснень в судовому засіданні вбачається, що на обліку у лікарів, зокрема, невролога, він перебуває з дитинства.

Також суд дійшов вірного висновку, що подання скарг та звернень до різних інстанцій та понесення у звязку з цим витрат на поштові відправлення та копіювання документів є правом позивача.

Вимоги про відшкодування моральної шкоди позивач обґрунтовував тим, що він переживав та страждав з приводу вилучення у нього грошових коштів слідчим Кисельовим О.А., усвідомлюючи при цьому, що і його мати, у якої він позичив ці гроші, позбавлена законної пенсії, а він не зможе вчасно пройти обстеження та лікування. Тривалий час позивач відчував страх з приводу втрати 1700 грн. (які знецінювалися з кожним днем), образу на незаконні дії слідчого Кисельова О.А., сором перед своєю матір'ю з приводу втрати її пенсії, обурення скоєним, його довго не покидало відчуття втрати, поки він не звернувся до суду з даним позовом. Позивачу було важко відчувати свою безпорадність, не зважаючи на те, що він є адвокатом, не міг зарадити старшому слідчому полковнику міліції ОСОБА_7 скоїти протиправні дії за попередньою змовою, з розподілом ролей, з використання вогнепальної зброї разом із групою захвату спецпідрозділу «Сокіл». Сума 20 000 грн., як оцінює позивач спричинену йому моральну шкоду, потрібна для придбання ліків та вітамінів, проходження курсу лікування та санаторного оздоровлення.

Проте, доказів спричинення в звязку з такими діями моральної шкоди позивачем не надано і не встановлено судом. До такого висновку суд дійшов на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилались як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, врахувавши визначений позивачем суб'єктний склад.

Доводи апеляційної скарги про погіршення стану здоровя, знаходження на лікуванні, переживань з приводу втрати своїх 1700 грн., девальвації гривні в України, щодо строків та порядку виконання ухвали апеляційного суду Донецької області від 16 жовтня 2013 року є фактично ідентичними змісту позовних вимог, належну оцінку яким дав суд першої інстанції при ухваленні рішення.

Доводи апеляційної скарги щодо необхідності очищення багатьох структур, реформування МВС України, зміцнення СБУ, швидкої люстрації не впливають на правильність висновків суду по суті спору, як і доводи стосовно нерозуміння того, чому саме позивач повинен сплачувати комісію АТ «Ощадбанк» в розмірі 10 грн.

Доводи апеляційної скарги про необхідність стягнення інфляційного нарахування на суму 1700 грн. та трьох процентів річних від зазначеної суми є повторенням обставин, якими позивач обґрунтовував свої позовні вимоги, всебічна оцінка яким була дана судом першої інстанції, і зводяться лише до особистої незгоди з висновками суду щодо їх оцінки.

В апеляційній скарзі позивач наголошує на порушенні судом норм процесуального права, а саме на тому, що суд не дав йому можливості задати уточнюючи питання відповідачу, а саме, коли він (позивач) був затриманий, коли порушена кримінальна справа, чи було необхідно складати протокол затримання адвоката, повідомити обласну колегію адвокатів про затримання колеги, запросити спостерігачів обласної колегії адвокатів, коли саме слідчий здав 1700 грн. на зберігання, яку саме суму повинні були перерахувати позивачу та яку суму він повинен був отримати в банку. Вказані доводи апеляційної скарги про безпідставну відмову суду першої інстанції в можливості задати вказані питання, оскільки вони прямо вказують на вину відповідача по справі, і не тільки у цивільному процесі, не знайшли свого підтвердження, оскільки суд правильно розглянув справу в межах заявлених позовних вимог та зняв питання, що не стосуються предмета розгляду.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що відповідач незаконно користувався належною позивачу грошовою сумою з червня по серпень 2013р., можливо в особистих цілях, ґрунтуються на припущеннях, що суперечить вимогам ч. 4 ст. 60 ЦПК України.

Доводи апеляційної скарги щодо спричинення шкоди кар'єрі позивача не являлися підставами заявленого у даній справі позову, отже, не були і предметом дослідження судом першої інстанції, не можуть бути прийняті до уваги, як такі, що суперечать вимогам ст.ст. 11, 303 ЦПК України.

Доводи апеляційної скарги стосовно тривалого розгляду справи в суді із-за періодичної неявки відповідачів до суду першої інстанції не дають підстав вважати, що справа вирішена неправильно.

Доводи апеляційної скарги стосовно того, що позивач вимушений був проти своєї волі віддати слідчому Кисельову О.А. особисті збереження в сумі 1700 грн. для проведення надуманих експертиз, що ОСОБА_3 вважає зловживанням своїми повноваженнями полковником ОСОБА_7, належними та допустимими доказами не підтверджено, тому правильність висновків рішення суду не спростовують.

Крім того, як зазначалося вище, постановою старшого слідчого четвертого слідчого відділу слідчого управління прокуратури Донецької області ОСОБА_6 від 26.03.2013 року кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань № 0000557 від 09.12.2013 року закрито у звязку з відсутністю в діях старшого слідчого Кисельова О.А. складу злочину, передбаченого ч. 2 ст. 382 КК України.

Інші доводи апеляційної скарги базуються на викладі фабули справи, носять описовий характер і не містять правових доводів.

Решта доказів та обставин, на які посилається ОСОБА_3 в апеляційній скарзі, були предметом дослідження суду першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом були дотримані норми матеріального і процесуального права.

Отже колегія суддів дійшла висновку, що, відмовляючи в задоволенні позову, суд правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, у результаті чого ухвалив законне і обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права, а тому підстав для його скасування немає.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313 - 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області від 11 лютого 2015 року по цій справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: