Провадження № 4с/522/129/15
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

«23» липня 2015 року

Приморський районний суд місті Одеси у складі:

головуючого судді Погрібного С.О.,

за секретаря судового засідання Солодкої А.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у м. Одесі скаргу ОСОБА_1 на рішення та дії головного державного виконавця Перчика В.О. та начальника Другого Приморського відділу державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції ОСОБА_2, за участі заінтересованої особи ОСОБА_3,

в с т а н о в и в :

Заявник ОСОБА_1 звернулася до суду зі скаргою на дії головного держаного виконавця Другого Приморського відділу державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції ОСОБА_4, а також начальника Другого Приморського відділу державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції ОСОБА_2 В поданій скарзі заявник просить суд скасувати постанови державного виконавця Другого Приморського відділу державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції ОСОБА_4, ухвалені ним у виконавчому провадженні №43784890, відкритому з примусового виконання рішення Приморського районного суду м. Одеси від 19.06.2013 року про стягнення з неї, ОСОБА_1, на користь ОСОБА_3 суми авансу в розмірі 83926,50 гривень. На обґрунтування скарги посилалась на те, що 19.06.2013 року Приморським районним судом м. Одеси постановлено рішення, згідно з яким з заявниці стягнуто на користь ОСОБА_3 суму авансу у розмірі 83926,50 гривень.

02.07.2014 року ОСОБА_1 отримала лист від Другого Приморського відділу державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції, в якому містилась копія постанови №В-8/1037 від 23.06.2014 року про накладення арешту на все її рухоме та нерухоме майно та заборону його відчуження. 05.07.2014 року ОСОБА_1 отримала лист від Другого Приморського відділу державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції, в якому містилась постанова держаного виконавця Другого Приморського відділу державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції ОСОБА_4 №В-8/1037 від 18.06.2014 року про відкриття виконавчого провадження ВП №43784890. 08.07.2014 року заявниця прибула до держаного виконавця із поясненнями та зауваженнями на постанову від 23.06.2014 року про арешт майна боржника, а також на постанову від 02.07.2014 року про звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника. Заявниця стверджує, що після ознайомлення з документами виконавчого провадження нею було виявлено ряд порушення з боку державного виконавця, допущених ним при здійснені виконавчого провадження, зокрема, порушення порядку відкриття виконавчого провадження; порушення порядку накладення арешту на майно боржника його доходи; порушення державним виконавцем строків та порядку належного сповіщення боржника про прийняті рішення та вчинення певних виконавчих дій.

В судове засідання зявився субєкт оскарження державний виконавець Перчик В.О., заперечував проти задоволення скарги ОСОБА_1, вважав її необґрунтованою, та такою, що не підлягає задоволенню у повному обсязі. В судовому засіданні пояснив, що під час ухвалення оскаржуваних постанов діяв лише у спосіб, передбачений Законом України «Про виконавче провадження» та відповідно до його положень, а також надав суду постанову про закінчення виконавчого провадження №43784890 від 23.07.2015 року у звязку з відмовою стягувача від виконання, що відбулося під час судового розгляду цієї скарги.

До участі у справі в якості заінтересованої особи залучено ОСОБА_3, який є стягувачем у виконавчому провадженні, в якому ОСОБА_1 є боржником. В судове засідання зявився ОСОБА_3, який пояснив, що він дійсно уповноважував на своє представництво та видавав довіреність на імя ОСОБА_5, а підпис, проставлений у довіреності від 06.06.2014 року, належить саме йому. Також підтвердив ту обставину, що у звязку із добровільним виконанням рішення ОСОБА_1, подав 16 липня 2015 року заяву про закриття виконавчого провадження з примусового виконання рішення 19.06.2013 року про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 суми авансу у розмірі 83926,50 гривень; раніше від виконавчого провадження не відмовлявся.

В судове засідання зявилась скаржниця ОСОБА_1 вимоги скарги підтримала у повному обсязі, просила суд її задовольнити.

Заслухавши пояснення учасників по справі, дослідивши скаргу, матеріали справи, суд дійшов висновку, що скарга не підлягає задоволенню у повному обсязі, з огляду на таке.

І. Відповідно до пояснень та уточнень заявниці, вона оскаржує дії державного виконавця, а також прийняті ним процесуальні рішення, зокрема, постанову держаного виконавця Другого Приморського відділу державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції ОСОБА_4 №В-8/1037 від 18.06.2014 року про відкриття виконавчого провадження ВП №43784890; постанову держаного виконавця Другого Приморського відділу державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції ОСОБА_4 №В-8/1037 від 02.07.2014 року про відрахування із зарплатні скаржниці суми боргу; постанову №13-18/1037 від 23.06.2014 року про накладення арешту на все її рухоме та нерухоме майно та заборону його відчуження.

В провадженні Приморського районного суду м. Одеси перебувала цивільна справа №2/1522/7755/11 за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1, третя особа Компанія з торгівлі нерухомістю «Олександр-Н», про стягнення коштів, за зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення коштів.

Рішенням вказаного суду від 19 червня 2013 року позов ОСОБА_3 задоволено частково, стягнуто з ОСОБА_1 83 926,50 гривень, у задоволенні зустрічних позовних вимог відмовлено. Ухвалою 20.02.2014 року апеляційний суд Одеської області апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилив, рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Таким чином, рішення Приморського районного суду м. Одеси від 19 червня 2013 року починаючи з 20 лютого 2014 року набрало законної сили.

За вказаним рішенням судом видано виконавчий лист про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 суми в розмірі 83926,50 гривень.

Таким чином, з моменту набрання зазначеним рішенням законної сили, воно набуло характеристик обовязковості до виконання для як самої скаржниці ОСОБА_1, а так само й для будь-яких органів державної влади та організацій, їх посадових осіб.

Згідно з ч.1 ст.14 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов'язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

ІІ. Звернення стягувача до суду про видачу виконавчого листа є лише першим етапом для початку примусового виконання такого рішення суду, що у будь-якому випадку підлягало виконанню боржником ОСОБА_1

Згідно з відомостями матеріалів цивільної справи стягувач отримав оригінал виконавчого листа, у звязку із чим вправі був вимагати від державної виконавчої служби відкриття виконавчого провадження з примусового виконання рішення від 19.06.2013 року.

Суд не вправі давати оцінку законності зазначеного рішення, будь-яким доводам та аргументам щодо його законності чи незаконності, оскільки це виходить за межі цього судового провадження. Разом з тим судом не виявлено порушень під час видачі та складання виконавчого листа з виконання рішення Приморського районного суду м. Одеси від 19 червня 2013 року.

Виконавче провадження відповідно до Закону України «Про виконавче провадження» відкривається за зверненням стягувача або його повноважного представника.

Згідно з п.1 ч.1 ст.19 Закону України «Про виконавче провадження» державний виконавець відкриває виконавче провадження на підставі виконавчого документа, зазначеного в статті 17 цього Закону: за заявою стягувача або його представника про примусове виконання рішення.

Так, 18 червня 2014 року представник стягувача ОСОБА_3О ОСОБА_5 звернувся до виконавчої служби із заявою про відкриття виконавчого провадження на підставі довіреності, посвідченої приватним нотаріусом ОСОБА_6 06 червня 2014 року, зареєстрованого в реєстрі за №2966.

За правилом ст.204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Таким чином, державний виконавець до отримання рішення суду про недійсність довіреності, посвідченої приватним нотаріусом ОСОБА_6 06 червня 2014 року, зареєстрованого в реєстрі за №2966, зобовязаний вважати надану довіреність як односторонній правочин дійсною, виданою правомірно, не був зобовязаний перевіряти її правомірність та дійсність.

Так само висновки судового експерта про начебто підробку зазначеної довіреності не могли бути підставою для державного виконавця зробити висновок про відсутність в ОСОБА_5 повноважень представляти стягувача ОСОБА_3 в межах виконавчого провадження з примусового виконання рішення Приморського районного суду м. Одеси від 19 червня 2013 року.

При цьому, в судовому засіданні ОСОБА_3 підтвердив, що ним дійсно уповноважувався ОСОБА_5 на представництво його інтересів у вказаному виконавчому провадженні, а також видавалася довіреність на імя ОСОБА_5 щодо вчинення в його інтересах дій з виконання рішення суду.

Жодним з учасників по справі суду не надано відповідного рішення про визнання зазначеної довіреності недійсною, з огляду на що суд дійшов висновку, що оскаржувана постанова про відкриття провадження є правомірною та відповідає вимогам Закону України «Про виконавче провадження».

ІІІ. Щодо оцінки постанови від 23.06.2014 року про накладення арешту на все рухоме та нерухоме майно та заборону його відчуження судом враховано, що державний виконавець цією постановою допустив певну неспівмірність застосованих ним заходів з накладення арешту на все рухоме та нерухоме майно боржника, втім на час розгляду цієї справи та постановлення цього судового рішення зазначена постанова скасована державним виконавцем, з огляду на що в суду відсутні підстави скасовувати цю постанову в судовому порядку, оскільки неможливо скасувати процесуальне рішення вдруге.

Суд також дійшов висновку, що державний виконавець, накладаючи арешт на все рухоме та нерухоме майно 23 червня 2014 року, діяв, в цілому, в межах своїх повноважень та у відповідності із законом.

За правилом ч.2 ст.25 Закону України «Про виконавче провадження» за заявою стягувача державний виконавець одночасно з винесенням постанови про відкриття виконавчого провадження може накласти арешт на майно та кошти боржника, про що виноситься відповідна постанова.

Як вбачається із заяви про відкриття виконавчого провадження від 18 червня 2014 року таку вимогу про накладення арешту стягувач заявив, а, отже, у державного виконавця існував відповідний обовязок з вирішення питання про накладення арешту.

ІV. Судом визнаються такими, що не заслуговують на увагу й твердження скаржниці щодо відсутності у неї перед ОСОБА_3 невиконаних зобовязань в якості підстав скарги, з огляду на таке.

Відповідно до п.8 ч.1 ст.49 Закону України «Про виконавче провадження», однією з підстав закінчення виконавчого провадження є фактичне виконання в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом.

Разом з тим, про наявність відповідного наміру про закінчення виконавчого провадження у звязку з фактичним виконанням рішення суду у вказаному виконавчому провадженні було повідомлено стягувачем лише в судовому засіданні 14.07.2015 року. Заяву про закінчення виконавчого провадження стягувач подав до виконавчої служби лише 16.07.2015 року, що і стало підставою для закінчення виконавчого провадження згідно з постановою від 23.07.2015 року.

Таким чином, зазначена підстава, на яку посилається ОСОБА_1 як на перешкоду виконавчого ведення виконавчого провадження, не існувала на момент винесення оскаржуваних постанов, а, отже суд не може вважати її такою, що може мати наслідком визнання постанов незаконними.

При цьому, інші доводи та аргументи ОСОБА_1 не ґрунтуються на законі, не несуть змістовного навантаження та не можуть слугувати підставами для визнання дій державного виконавця неправомірними та скасування відповідних постанов.

Судом також враховано, що попередні рішення суду за скаргою ОСОБА_1 скасовані судом апеляційної інстанції внаслідок порушення процесуальних вимог, під час цього розгляду судом враховані та усунуто зазначені порушення, справу розглянуто з урахуванням наведених недоліків.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Втім, ОСОБА_1 не надано суду належних доказів, які б свідчили про порушення державним виконавцем Другого Приморського відділу державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції, ОСОБА_4, та начальником Другого Приморського відділу державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції, ОСОБА_2 Закону України Про виконавче провадження, з огляду на що суд має відмовити у задоволенні скарги у повному обсязі.

Відповідно до ст. 383 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їх права чи свободи.

За правилом ч.3 ст.387 якщо оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність були прийняті або вчинені відповідно до закону, в межах повноважень державного виконавця або іншої посадової особи державної виконавчої служби і права чи свободи заявника не було порушено, суд постановляє ухвалу про відмову в задоволенні скарги.

Керуючись ст.ст. 383,387 ЦПК України, СУД

У Х В А Л И В :

У задоволенні скарги ОСОБА_1 на рішення та дії головного державного виконавця Перчика В.О. та начальника Другого Приморського відділу державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції ОСОБА_2 відмовити в повному обсязі.

Апеляційна скарга на ухвалу суду подається протягом п'яти днів з дня її проголошення. У разі якщо ухвалу було постановлено без участі особи, яка її оскаржує, апеляційна скарга подається протягом п'яти днів з дня отримання копії ухвали.

СУДДЯ С.О. Погрібний

23.07.2015