Апеляційний суд Кіровоградської області
№ провадження 22-ц/781/1314/15 Головуючий у суді І-ї інстанції ОСОБА_1
Доповідач Кривохижа В. І.
УХВАЛА

Іменем України

17.06.2015 колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Кіровоградської області у складі:

Головуючої: Кривохижі В.І.

Суддів: Мурашка С.І. Сукач Т.О.

при секретарі Савченко Н.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кіровограді цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, третя особа Компаніївська державна нотаріальна контора, про визнання заповіту недійсним, за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Бобринецького районного суду Кіровоградської області від 23 квітня 2015 року,

ВСТАНОВИЛА:

У листопаді 2013 року ОСОБА_2 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_3, третя особа Компаніївська державна нотаріальна контора, про визнання заповіту недійсним.

Обґрунтовуючи вимоги про визнання заповіту недійсним з підстав, передбачених ч.1 ст.225, ч.2 ст. 1257 ЦК України, зазначав, що ОСОБА_4, який помер 15 липня 2013 року, складаючи заповіт 3 липня 2013 року, не усвідомлював своїх дій та не міг керувати ними, оскільки страждав на серцево-судинні захворювання, цироз печінки, останні місяці життя перебував у важкому стані та втрачав почуття реальності, не впізнавав людей, вчиняв неадекватні дії, що може вказувати на його психічне захворювання. Крім того, при складанні заповіту не були додержані вимоги щодо форми, змісту та порядку його посвідчення, що унеможливлює встановлення дійсної волі заповідача. У зв»язку з тим, що заповіт не відповідає волевиявленню заповідача, позивач і просив визнати його недійсним.

Рішенням Бобринецького районного суду від 23 квітня 2015 року у задоволенні позову відмовлено.

Суд дійшов висновку про те, що у судовому засіданні не доведено того факту, що на час складання заповіту волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі, а окремої вимоги про встановлення нікчемності заповіту з підстав недотримання його форми заявлено не було.

В апеляційній скарзі позивачем ставиться питання про скасування рішення суду через порушення судом норм матеріального права та неправильну оцінку наявних у справі доказів. Суд не взяв до уваги висновок посмертної судово-медичної експертизи від 28 лютого 2014 року, якою на час складання заповіту ОСОБА_4 не міг розуміти значення своїх дій та розумно керувати ними. До того ж не зрозуміло, чому суд не задовольнив вимоги щодо нікчемності заповіту.

У письмових запереченнях проти доводів апеляційної скарги відповідач посилався, зокрема, на те, що оскільки у першому експертному висновку не дані чіткі та конкретні відповіді на поставлені питання, не вказано, чи страждав ОСОБА_4 будь-якими психічними захворюваннями за життя, він обґрунтовано відхилений судом як неналежний доказ, оскільки повністю спростований тією ж експертною комісією після виправлення недоліків додатковим висновком, який не спростований третьою експертизою.

Позивач, третя особа належним чином повідомлені про час і місце розгляду справи, про що свідчать повідомлення про вручення поштового відправлення, в судове засідання не з»явилися, що відповідно до ч.2 ст.305 ЦПК України не перешкоджає розглядові справи.

Заслухавши доповідача, пояснення відповідача, який заперечував проти доводів скарги, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах, визначених ст.303 ЦПК України, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню з таких підстав.

Заповіт є правочином, тому на нього поширюються загальні положення про правочини, якщо у книзі шостій ЦК немає відповідного правила. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі (ч.3 ст.203 ЦК України). Правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені (ч.1 ст.225 ЦК України).

Відповідно до ч.2 ст.1257 ЦК України за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі. Зокрема, це має місце при підтвердженні доказами наявності таких загальних підстав для визнання правочину недійсним як складення заповіту недієздатною особою або особою, яка в момент його складення не усвідомлювала й не могла усвідомлювати значення своїх дій і (або) не могла керувати ними, складення заповіту під впливом насильства.

Пленум Верховного Суду України у п. 16 постанови від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз'яснив, що при розгляді справ за позовами про визнання недійсними заповітів на підставі статті 225, ч.2 ст.1257 ЦК суд відповідно до ст.145 ЦПК за клопотанням хоча б однієї зі сторін зобов'язаний призначити посмертну судово-психіатричну експертизу. Висновок такої експертизи має стосуватися стану особи на момент вчинення правочину.

Згідно ст.3 Закону України «Про психіатричну допомогу» кожна особа вважається такою, яка не має психічного розладу, доки наявність такого розладу не буде встановлено на підставах та в порядку, передбачених цим Законом та іншими законами України (презумпція психічного здоров'я).

Судом встановлено і матеріалами справи підтверджується, що відповідно до заповіту, посвідченого 24 січня 2012 року приватним нотаріусом ОСОБА_5, ОСОБА_4 заповів земельну ділянку площею 5,66 га, що розташована на території Мар'янівської сільської ради Компаніївського району Кіровоградської області, яка належала йому на підставі Державного акту на право приватної власності на землю серії 11-КР №013637, ОСОБА_2 (позивачу) (а.с. а.с.9,13 т.1).

Згідно заповіту, посвідченого 3 липня 2013 року державним нотаріусом ОСОБА_6, ОСОБА_4 заповів усе своє майно, де б воно не було і з чого не складалося, і взагалі все те, що буде належати йому на день смерті і на що він за законом буде мати право, ОСОБА_3 (відповідачу). Витягом про реєстрацію в Спадковому реєстрі за номером 124 підтверджено факт реєстрації даного заповіту (а.с. 10, т.1 ).

15 липня 2013 року ОСОБА_4 помер і після його смерті відкрилася спадщина на спадкове майно (а.с. 12 т.1).

Обгрунтовуючи вимоги щодо недійсності заповіту, позивач посилався, зокрема, на те, що ОСОБА_4 на момент його складання мав неадекватну поведінку, оскільки страждав на серцево-судинні захворювання, цироз печінки, останні місяці життя перебував у важкому стані та втрачав почуття реальності, не впізнавав людей, вчиняв неадекватні дії, що може вказувати на його психічне захворювання.

За клопотанням позивача судом було призначено посмертну судово-психіатричну експертизу, висновком якої №107 від 28 лютого 2014 року, проведеної комунальним закладом "Кіровоградська обласна психіатрична лікарня", зазначено, що на час складання заповіту від 03 липня 2013 року ОСОБА_4 не міг розуміти значення своїх дій та розумно керувати ними. Такий висновок грунтується на тому, що за життя ОСОБА_4 страждав на дисциркуляторну енцефалопатію 11 дисметаболічного ґенезу, синдром когнітивних порушень. Психічні розлади та розлади поведінки внаслідок вживання алкоголю (а.с. 41-43 т.1).

У зв»язку з неповним та неясним висновком, ухвалою суду від 13 березня 2014 року за клопотанням відповідача та його представника, з витребуванням та направленням експерту медичної карти та медичної документації, було призначено додаткову експертизу, згідно висновку якої №169 від 4 квітня 2014 року ОСОБА_4 за життя страждав на психічне захворювання в формі - психічні розлади і розлади поведінки внаслідок вживання алкоголю, дата встановлення діагнозу 25.06.2013 року. Діагноз ДЕ ІІ ст., десметаболічного генезу. Синдром когнітивних порушень встановлено 05.07.2013 року, тому відповісти на питання про стан його здоров'я та можливість розуміти значення своїх дій станом на 03.07.2013 року не представилося можливим (а.с.73-75 т.1).

У висновку щодо обґрунтування та пояснення даних про психічний стан особи та фактів, які встановлені та виявлені при дослідженні об»єктів експертизи, зазначено, що в медичній карті стаціонарного хворого №1645 в щоденнику від 25.06.2013 року записано «сознание ясное», такі ж записи і 26.06.2013 року, 27.06.2013 року, 1.07.2013 року «контакту доступен», є констатацією фізичного стану особи, це є кількісна характеристика стану свідомості, а саме - відсутність втрати свідомості, обнубілляцій, сопору, коми. Для визначення психічного стану особи має значення при збереженні ясності свідомості, якісна характеристика свідомості - когнітивна спроможність адекватно усвідомлювати оточуючу дійсність, свій психічний стан і поведінку, тобто свідомість не втрачена (кількісна характеристика) (а.с.75 т.1).

Згідно довідки комунального закладу «Кіровоградський обласний наркологічний диспансер» від 18 березня 2014 року ОСОБА_4 на обліку у лікаря психіатра та нарколога не знаходився і за медичною допомогою не звертався (а.с.58, 59 т.1).

За клопотанням представника позивача судом було призначено повторну комісійну посмертну судово-психіатричну експертизу і згідно висновку КЗ «Одеський обласний медичний центр психічного здоров»я» № 65 від 13 лютого 2015 року відповісти на питання суду, поставлені для вирішення експертизи, відносно ОСОБА_4 не представилося можливим (а.с.2-5 т.2).

Суд дав належну оцінку актам судово-психіатричної експертизи, проведеними одним і тим самим складом експертів однієї експертної установи КЗ "Кіровоградська обласна психіатрична лікарня", а, мотивуючи незгоду з експертним висновком №107 від 28 лютого 2014 року, врахував, що наступний висновок №169 від 4 квітня 2014 року фактично виправив недоліки, а саме неповноту та нечіткість першого висновку, та не був спростований висновком повторної комісійної посмертної судово-психіатричної експертизи від 13 лютого 2015 року за №65, проведеної КЗ «Одеський обласний медичний центр психічного здоров»я».

Статтею 212 ЦПК України передбачено, що виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Відповідно до вимог ст.ст.147, 212 ЦПК України, п.п.3,13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 1997 року №8 із змінами «Про судову експертизу в кримінальних і цивільних справах» судом обґрунтовано взято за основу експертний висновок №169 від 4 квітня 2014 року, яким не підтвердився факт того, що ОСОБА_4 на час складення заповіту за станом здоров»я не міг розуміти значення своїх дій станом на момент складання заповіту від 3 липня 2013 року.

Відповідно до ст.60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Із матеріалів справи вбачається, що на порушення цих норм процесуального закону позивачем не надано належних та допустимих доказів (ст.ст.58, 59 ЦПК України) на підтвердження доводів про те, що на момент складення заповіту 3 липня 2013 року на ім»я відповідача ОСОБА_4 не усвідомлював й не міг усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними.

Таким чином, будь-яких переконливих і безспірних доказів на підтвердження обставин, з якими як з юридичним фактом пов»язувались матеріально-правові вимоги, позивачем не надано, не містять їх і матеріали справи, а обставини, на які позивач посилався, не є достатніми для висновку про наявність цивільно-правових підстав для встановлення факту, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі.

Згідно ч.1 ст.11 ЦК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Звертаючись в суд з позовом, позивач обґрунтовував вимоги про визнання заповіту недійсним з підстав, передбачених ч.1 ст.225, ч.2 ст. 1257 ЦК України.

Пленум Верховного Суду України у п.5 постанови від 6 листопада 2009 N 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз»яснив, що вимога про встановлення нікчемності правочину підлягає розгляду в разі наявності відповідного спору. Такий позов може пред'являтися окремо, без застосування наслідків недійсності нікчемного правочину. У цьому разі в резолютивній частині судового рішення суд вказує про нікчемність правочину або відмову в цьому.

Посилаючись на те, що недодержання вимог форми та посвідчення заповіту, що є нікчемним, не відповідає волевиявленню заповідача, позивач обґрунтовував його недійсність положеннями ч.2 ст.1257 ЦК України.

Тому грунтується на матеріалах справи висновок суду про те, що окремої вимоги про встановлення нікчемності заповіту з підстав недотримання його форми та посвідчення (ч.1 ст.1257 ЦК) заявлено не було, а тому така вимога судом не розглядалася.

Суд першої інстанції належним чином встановив обставини справи, дав правильну оцінку наданим доказам, в тому числі і письмовим, і дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні вимог про визнання заповіту недійсним із заявлених підстав.

Тому не грунтуються на законі та є безпідставними доводи скарги, які не є істотними та не містять посилань на докази, які б спростовували висновки суду першої інстанції, вони були предметом розгляду в судовому засіданні і їм дана належна оцінка. Надані сторонами докази оцінені судом відповідно до вимог ст.ст.10, 60, 212 ЦПК України.

Рішення суду першої інстанції є законним і обґрунтованим, вимоги матеріального і процесуального права при розгляді справи додержано. В межах доводів апеляційної скарги підстав для його скасування або зміни не встановлено (стаття 308 ЦПК).

Керуючись ст. ст. 303, 307, 308, 313, 315 ЦПК України, колегія суддів,-

УХВАЛИЛА :

Апеляційну скаргу відхилити, а рішення Бобринецького районного суду Кіровоградської області від 23 квітня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуюча:

Судді: