Головуючий суду 1 інстанції - ОСОБА_1
Доповідач - Коротенко Є.В.
Справа № 415/1986/14-ц
Провадження № 22ц/782/282/15
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 червня 2015 року

Судова колегія судової палати з цивільних справ апеляційного суду Луганської області в складі :

головуючого Коротенка Є.В.,

суддів Коновалової В.А., Гаврилюка В.К.,

при секретарі Веселові С.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Сєвєродонецьку Луганської області цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на ухвалу Лисичанського міського суду Луганської області від 22 квітня 2014 року у цивільній справі за позовом публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_2 про звернення стягнення,-

встановила:

Ухвалою Лисичанського міського суду Луганської області від 22 квітня 2014 року задоволено подання державного виконавця відділу державної виконавчої служби Лисичанського міського управління юстиції ОСОБА_3 про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України громадянки ОСОБА_2.

Суд:

· обмежив громадянку ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, у праві виїзду за межі України як таку, що ухиляється від виконання зобовязань, покладених на неї згідно із виконавчим листом № 2-1266 від 15.02.2012 року, виданим Лисичанським міським судом Луганської області - до виконання зобовязань;

· виконання даної ухвали доручив Адміністрації Державної прикордонної служби України.

Не погодившись з вказаною ухвалою суду, ОСОБА_2 звернулась до апеляційного суду Луганської області з апеляційною скаргою на неї.

В апеляційній скарзі апелянт просить скасувати вказану ухвалу суду, посилаючись на те, що вона є незаконною, постановленою з порушенням норм матеріального та процесуального права. При цьому ОСОБА_2 просила відмовити у задоволенні подання державного виконавця відділу державної виконавчої служби Лисичанського міського управління юстиції ОСОБА_3

Заслухавши доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуємої ухвали суду першої інстанції, судова колегія вважає апеляційну скаргу такою, що підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишити територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Згідно зі ст. 2 Протоколу № 4 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), який гарантує деякі права і свободи, не передбачені в Конвенції та у Першому протоколі до неї, кожен є вільним залишати будь-яку країну, включно зі своєю власною. На здійснення цих прав не може бути встановлено жодних обмежень, крім тих, що передбачені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної чи громадської безпеки, для підтримання публічного порядку, запобігання злочину, для захисту здоров'я чи моралі або з метою захисту прав і свобод інших осіб.

Також ст. 12 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права передбачено, що кожна людина має право покидати будь-яку країну, включаючи свою власну. Згадані вище права не можуть бути об'єктом ніяких обмежень, крім тих, які передбачено законом, які є необхідними для охорони державної безпеки, громадського порядку, здоров'я чи моральності населення або прав і свобод інших і є сумісними з іншими правами, визначеними в цьому Пакті.

Законодавством України зазначені правовідносини регулюються ст. 313 Цивільного кодексу України, відповідно до якої фізична особа має право на свободу пересування. Фізична особа, яка досягла шістнадцяти років, має право на вільний самостійний виїзд за межі України. Фізична особа може бути обмежена у здійсненні права на пересування лише у випадках, встановлених законом.

Це право віднесено у ЦК України до особистих немайнових прав фізичної особи (кн. друга ЦК), а саме - до особистих немайнових прав, що забезпечують природне існування фізичної особи (гл. 21 кн. другої ЦК України). Відповідно до ч. 3 ст. 269 ЦК України особисті немайнові права тісно пов'язані з фізичною особою. Фізична особа не може відмовитись від особистих немайнових прав, а також не може бути позбавлена цих прав.

Порядок здійснення права громадян України на виїзд з України і в'їзд в Україну, порядок оформлення документів для зарубіжних поїздок, випадки тимчасового обмеження права громадян на виїзд з України, порядок вирішення спорів у цій сфері регулюється Законом від 21 січня 1994 р. № 3857-XII "Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України.

Положеннями ст. 6 цього Закону встановлено, що громадянинові України може бути тимчасово відмовлено у видачі паспорта, або громадянинові України, який має паспорт, може бути тимчасово відмовлено у виїзді за кордон, зокрема, у таких випадках:

- якщо діють неврегульовані аліментні, договірні чи інші невиконані зобов'язання до виконання зобов'язань або розв'язання спору за погодженням сторін у передбачених законом випадках, або забезпечення зобов'язань заставою, якщо інше не передбачено міжнародним договором України (п. 2);

- якщо він ухиляється від виконання зобов'язань, покладених на нього судовим рішенням - до виконання зобов'язань (п. 5).

Відповідно до статті 377-1 ЦПК України, питання про тимчасове обмеження боржника - фізичної особи або керівника боржника - юридичної особи у праві виїзду за межі України при виконанні судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) вирішується судом за місцезнаходженням органу державної виконавчої служби за поданням державного виконавця, погодженим з начальником відділу державної виконавчої служби. Суд негайно розглядає подання, зазначене в частині першій цієї статті, без виклику чи повідомлення сторін та інших заінтересованих осіб за участю державного виконавця.

Із матеріалів справи вбачається, що до Лисичанського міського суду Луганської області в порядку п.18 ст.11 Закону України „Про виконавче провадження надійшло подання державного виконавця відділу державної виконавчої служби Лисичанського міського управління юстиції ОСОБА_3 про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України громадянки ОСОБА_2.

У поданні державний виконавець просив суд тимчасово обмежити ОСОБА_2 права виїзду за кордон до виконання невиконаних зобовязань, а саме - до сплати останньою заборгованості за виконавчим листом № 2-1266/2012, виданим 15.02.2012 року Лисичанським міським судом Луганської області.

На думку колегії суддів апеляційного суду Луганської області державним виконавцем у поданні не надано достатніх доказів на підтвердження навмисного ухилення особи (боржника) від виконання судового рішення, а також наміру боржника виїзду за кордон.

При цьому, саме невиконання боржником самостійно зобов'язань протягом строку, про що вказує державний виконавець в постанові про відкриття виконавчого провадження, не може свідчити про ухилення боржника від виконання покладених на нього рішенням обов'язків.

Також в матеріалах справи взагалі відсутні підтвердження отримання ОСОБА_2 постанови про відкриття виконавчого провадження за виконавчим листом № 2-1266/2012, виданим 15.02.2012 року Лисичанським міським судом Луганської області.

Крім того, у відповідності до зазначеного виконавчого листа підлягає виконанню наступне судове рішення: «В рахунок погашення заборгованості за кредитним договором в сумі 121851,58 грн. звернути стягнення на предмет застави: автомобіль DAEWOO, модель Lanos, 2008 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1, що належить на праві власності ОСОБА_2, шляхом продажу вказаного автомобіля ПАТ КБ «Приватбанк» з укладанням від імені відповідача договору купівлі-продажу будь яким способом з іншою особою-покупцем, зі зняттям вказаного автомобілю з обліку в органах ДАІ України, а також надання ПАТ КБ «Приватбанк» всіх повноважень, необхідних для здійснення продажу».

З огляду на зміст резолютивної частини рішення суду, викладеної у виконавчому листі, державний виконавець у своєму поданні жодним чином не пояснив, якими саме діями боржник заважав або не сприяв його виконанню. При цьому колегія суддів зауважує, що повноваження по реалізації зазначених судових приписів рішенням суду були надані стягувачу - ПАТ КБ «Приватбанк».

На зазначене суд першої інстанції належної уваги не звернув.

За таких обставин судова колегія приходить до висновку про те, що при вирішенні питання за поданням державного виконавця відділу державної виконавчої служби Лисичанського міського управління юстиції ОСОБА_3 про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України громадянки ОСОБА_2суд першої інстанції порушив порядок, встановлений для його вирішення, тому, відповідно до п.3 ч.1 ст.312 ЦПК України, ухвалу суду слід скасувати і передати питання на новий розгляд до суду першої інстанції.

З огляду на наведене вище, та керуючись п. 4 ч. 2 ст. 307, п. 3 ч. 1 ст. 312, 313, п. 6 ч. 1 314, 315 ЦПК України, колегія суддів,

ухвалила:

Апеляційну скаргуОСОБА_2 задовольнити частково.

Ухвалу Лисичанського міського суду Луганської області від 22 квітня 2014 року скасувати та передати питання стосовно подання державного виконавця відділу державної виконавчої служби Лисичанського міського управління юстиції ОСОБА_3 про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України громадянки ОСОБА_2 на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала апеляційного суду набирає чинності з моменту проголошення, та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом двадцяти днів без безпосередньо до Вищого спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий:

Судді: