№ апеляційного провадження: 22-ц/796/6144/2015
Головуючий у суді першої інстанції: Шевчук О.П.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Шкоріна О.І.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 червня 2015 року Колегія суддів Судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва

в складі головуючого-судді: Шкоріної О.І.,

суддів: Антоненко Н.О., Слюсар Т.А.,

при секретарі: Басюк Ю.В.,

за участю: представника позивача - ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві справу за апеляційною скаргою ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 на рішення Деснянського районного суду м.Києва від 16 березня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 як законного представника малолітніх ОСОБА_8, ОСОБА_9 до ОСОБА_10, що діє в своїх інтересах та як законний представник малолітньої ОСОБА_11, треті особи: ОСОБА_12 як законний представник малолітньої ОСОБА_13, Служба у справах дітей Деснянської районної у м. Києві державної адміністрації про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, -

В С Т А Н О В И Л А:

Позивачі ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 як законний представник малолітніх ОСОБА_8, ОСОБА_9 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_10, що діє в своїх інтересах та як законний представник малолітньої ОСОБА_11, треті особи: ОСОБА_12 як законний представник малолітньої ОСОБА_13, Служба у справах дітей Деснянської районної у м.Києві державної адміністрації про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням.

Свої вимоги обґрунтовували тим, що відповідач ОСОБА_10 є колишньою дружиною позивача ОСОБА_5, з якою він перебував у шлюбі до вересня 2010 року, а малолітня ОСОБА_11 - дочка позивача. Квартира АДРЕСА_1 належить на праві власності ОСОБА_6, ОСОБА_4, їх синам - ОСОБА_5, ОСОБА_6

На час розгляду справи в квартирі зареєстровані її власники, дружина ОСОБА_6 з малолітніми дітьми ОСОБА_8 та ОСОБА_9 і відповідач з дочкою ОСОБА_11.

Після розірвання шлюбу відповідач ОСОБА_10 проживала у квартирі позивачів, а 27 березня 2013 року забрала дочку ОСОБА_11, свої особисті речі та речі дитини і добровільно залишила квартиру. З цього часу ОСОБА_10 квартирою не цікавиться, витрат по утриманню житла та оплаті житлово - комунальних послуг не несе.

Посилаючись на те, що відповідач з дитиною понад один рік у квартирі не проживають без поважних причин, просили суд визнати ОСОБА_10 з малолітньою ОСОБА_11 такими, що втратили право користування житловим приміщенням, що належить позивачам.

Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 16 березня 2015 року частково задоволені позовні вимоги.

Визнано ОСОБА_10 такою, що втратила право користування житловим приміщенням - квартирою АДРЕСА_1

В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з зазначеним рішенням, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, подали апеляційну скаргу, в якій просить рішення скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. В апеляційній скарзі посилалася на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та неповне з'ясування обставин справи, що призвело до неправильного її вирішення.

В судове засідання ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_10, ОСОБА_12, представник Служби у справах дітей Деснянської районної у м.Києві державної адміністрації не з'явилися, про день та час розгляду справи повідомлені належним чином, що підтверджується повідомленнями про вручення поштового відправлення (а.с.133-136), причини своєї неявки суду не повідомили, у зв'язку з чим колегія суддів вважала за можливе розглянути справу у їх відсутність відповідно до вимог ч.2 ст.305 ЦПК України.

Представник ОСОБА_4 - ОСОБА_3 апеляційну скаргу підтримала і просила її задовольнити.

Заслухавши доповідь судді, вислухавши пояснення осіб, які з'явилися в судове засідання, розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого у справі рішення, колегія дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Задовольняючи позовні вимоги частково, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач ОСОБА_10 - колишня дружина позивача ОСОБА_5 та їх дитина ОСОБА_11, ІНФОРМАЦІЯ_1 у спірній квартирі не проживають з березня 2013 року, доказів залишення ОСОБА_10 спірного житла та не користування ним більше року з поважних на то причин відповідачем не надано. Разом з тим, суд першої інстанції вважав, що малолітня ОСОБА_11 у віці 10 років не може визначати своє місце проживання, а тому не може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщенням з підстав, передбачених ст..405 ЦК України.

Проте повністю з такими висновками суду першої інстанції погодитись не можна з огляду на наступне.

Судом встановлено, що квартира АДРЕСА_1 відповідно до свідоцтва про право власності на житло, виданого 2 липня 1999 року відділом приватизації державного житлофонду Ватутінської районної ради, належить ОСОБА_6, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_15 в рівних частках ( а.с.6).

У спірній квартирі, яка складається із трьох кімнат площею 41,50 кв.м., були зареєстровані одинадцять осіб: ОСОБА_6, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_12, ОСОБА_13, ІНФОРМАЦІЯ_2, ОСОБА_11, ІНФОРМАЦІЯ_3, ОСОБА_10, ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_4, ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_5 ( а.с.7).

ОСОБА_5 та ОСОБА_10 перебували в зареєстрованому шлюбі з 5 березня 2004 року, від шлюбу мають малолітню доньку ОСОБА_11, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Крім того, судом встановлено, що ОСОБА_10 разом з малолітньою дочкою ОСОБА_11, ІНФОРМАЦІЯ_3 прописані в спірній квартирі, але в ній не проживають з березня 2013 року без поважних причин.

Відповідно до ч.2 ст. 405 ЦК України член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Суд першої інстанції, встановивши, що ОСОБА_10 не проживає у спірній квартирі більше року без поважних причин, дійшов правильного висновку, що відповідачка ОСОБА_10 відповідно до ч.2 ст.405 ЦК України втратила право користування спірною квартирою.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позовних вимог щодо малолітньої ОСОБА_11, ІНФОРМАЦІЯ_3, суд першої інстанції неправильно застосував норми матеріального права, а саме положення ст. ст. 29, 405 ЦК України.

Відповідно до ст.29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово.

Фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлені законом.

Місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна.

У разі спору місце проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років визначається органом опіки та піклування або судом.

Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я, в якому вона проживає.

Судом встановлено, що ОСОБА_10 разом з малолітньою ОСОБА_11, ІНФОРМАЦІЯ_3 не проживає в спірній квартирі з березня 2013 року.

Наявні в матеріалах справи довідка КП «Надія» від 17 листопада 2014 року, зі змісту якої вбачається, що ОСОБА_10 разом з чоловіком ОСОБА_16, дочкою ОСОБА_11, ІНФОРМАЦІЯ_3, сином ОСОБА_17, ІНФОРМАЦІЯ_6 проживають без реєстрації за адресою: АДРЕСА_3 (а.с.58), а також довідка школи I - IIIступенів № 238 Деснянського району м.Києва, з якої вбачається, що ОСОБА_11 навчалася в школі по 25 березня 2013 року, дають підстави вважати, що місцем проживання малолітньої ОСОБА_11 є місце проживання її матері ОСОБА_10

Отже, за обставин, що ОСОБА_10 разом з малолітньою ОСОБА_11 не проживає у спірній квартирі з березня 2013 року, тобто більше року, без поважних причин, є всі підстави вважати, що і малолітня дитина втратила право користування спірним житловим приміщенням.

За таких обставин вважати обґрунтованими висновки суду першої інстанції щодо відмови у задоволенні вимог про визнання малолітньої ОСОБА_11 такою, що втратила право користування квартирою АДРЕСА_1, немає підстав.

А тому рішення Деснянського районного суду м.Києва від 16 березня 2015 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог підлягає скасуванню, з ухваленням нового рішення про задоволення цих вимог.

Керуючись ст. ст. 218, 303, 304, 307, 309, 313, 314, 316, 317, 324, 325 ЦПК України, колегія суддів, -

В И Р І Ш И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 - задовольнити частково.

Рішення Деснянського районного суду м.Києва від 16 березня 2015 року - скасувати в частині відмови у задоволенні позовних вимог про визнання ОСОБА_11, ІНФОРМАЦІЯ_1 такою, що втратила право користування жилим приміщенням і в цій частині ухвалити нове рішення наступного змісту.

Визнати ОСОБА_11, ІНФОРМАЦІЯ_1 такою, що втратила право користування жилим приміщенням квартири АДРЕСА_1.

В іншій частині рішення залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржене до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: