АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
___________________________________________________________________
Провадження: № 22-ц-/790/4742/15 Головуючий: 1 інстанції Справа: № 644/5199/14-ц ОСОБА_1 Категорія: договірні Доповідач: Даниленко В.М.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 червня 2015 року м. Харків

Судова колегія судової палати з цивільних справ Апеляційного суду Харківської області в складі:

Головуючого: судді - Даниленка В.М.,

Суддів: Швецової Л.А., Малінської С.М.,

за участю секретаря: Каменської Д.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в приміщенні суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 12 травня 2015 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про стягнення суми боргу за договором позики, -

В С Т А Н О В И Л А:

У червні 2014 року позивачка ОСОБА_3 звернулась до суду з вищезазначеним позовом, у якому вказувала на те, що 18 травня 2013 року відповідач ОСОБА_2 позичив у неї грошові кошти в сумі 38 000,00 грн., які зобовязався повернути не пізніше 30 травня 2014 року, про що у присутності двох свідків видав їй відповідну боргову розписку.

Однак, у встановлений договором строк позичальник ОСОБА_2 свої зобовязання не виконав й запозичені грошові кошти їй не повернув.

Посилаючись на вказані обставини, позивачка ОСОБА_3 просила суд у примусовому порядку стягнути з ОСОБА_2 на її користь суму неповернутої позики у розмірі 38 000,00 грн., а також судові витрати, понесені нею по справі.

Відповідач ОСОБА_2 заявлених позивачкою ОСОБА_3 вимог не визнав, та заперечуючи проти задоволення цих вимог, посилався на їх безпідставність.

При цьому відповідач вказував на те, що 18 травня 2014 року будь-яких грошових коштів від ОСОБА_3 він в борг він не отримував, а наявна у позивачки боргова розписка про отримання позики була підписана ним під тиском останньої, з якою він перебував у трудових відносинах, та впливом відповідних обставин, як зобовязання повернути позивачці кошти (виручку), які він збирав з торгових точок підприємства та які були викрадені у нього з машини невідомими особами.

Крім того, відповідач ОСОБА_2 посилався й на те, що на зворотному боці боргової розписки містяться записи про повернення ним позивачці частини грошових коштів, а саме: 2 000,00 грн. 11.06.2013 року та 2 500,00 грн. 11.07.2013 року, однак запис про повернення ним ще 4 000,00 грн. 11.07.2013 року відсутній.

Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 12 травня 2015 року позовні вимоги ОСОБА_3 задоволено частково.

Стягнуто з відповідача ОСОБА_2 на користь позивачки ОСОБА_3 суму боргу за договором позики від 18 травня 2013 року в розмірі 33 500,00 грн.

У задоволенні решти, заявлених позивачкою ОСОБА_3 вимог, судом першої інстанції відмовлено.

При цьому судом першої інстанції вирішено й питання судових витрат по справі, стягнуто з відповідача ОСОБА_2 на користь позивачки ОСОБА_3 суму сплаченого нею судового збору, пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а саме: 335,00 грн.

Не погодившись із таким рішенням районного суду, відповідач ОСОБА_2 в апеляційній скарзі просить скасувати це судове рішення та ухвалити по справі нове рішення, яким відмовити в задоволенні заявлених позивачкою ОСОБА_3 вимог за їх безпідставністю.

В обґрунтування своєї апеляційної скарги апелянт ОСОБА_2 посилалась на неповне зясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи та порушення судом норм матеріального й процесуального права, що призвело до неправильного вирішення цивільно-правового спору по суті заявлених позовних вимог.

Зокрема, апелянт вказує на те, що він працював на підприємстві МК «Мясной», розташованому в с. Затишне по вул. Комунальній, 28, директором якого є позивачка ОСОБА_3 В його трудові обовязки входило: доставка товару в шість торгових точок підприємства, а також збір виручених грошових коштів та здача їх на підприємство. 18.05.2013 року невстановлена особа викрала з автомобіля відповідача грошові кошти в розмірі 38 000,00 грн., зібрані останнім з торгових точок, у звязку з чим він звернувся до правоохоронних органів, які на даний час ще проводять перевірку обставин, викладених у його заяві. Оскільки з ним договору про повну матеріальну відповідальність укладено не було, а також для уникнення оприлюднення факту крадіжки та того факту, що директором підприємства з метою економії коштів не укладалось договору з охоронною фірмою на інкасацію грошових коштів, позивачка ОСОБА_3 змусила його підписати фактично безгрошовий договір позики.

Крім того, апелянт вказує й на те, що на підтвердження своїх доводів він надав до суду відомість передачі каси з 6 торгових точок від 18.05.2013 року на загальну суму 38 000,00 грн., які й були викрадені з його автомобіля. Однак, суд першої інстанції на зазначену обставину належної уваги не звернув, як не врахував і того, що на зворотному боці боргової розписки відсутній запис про повернення ним позивачці 4 000,00 грн. 11.07.2013 року, оскільки остання відмовилась зробити відповідну помітку про повернення вказаної суми.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення районного суду відповідно до ст. 303 ЦПК України в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, судова колегія не вбачає підстав для її задоволення.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України суд апеляційної інстанції відхиляє апеляційну скаргу, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Як вбачається з матеріалів справи, вирішуючи цивільно-правовий спір по суті заявлених позовних вимог, районний суд повно й всебічно дослідив обставини справи, представлені докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин та закон їх регулюючий.

Статтею ст. 1 ЦПК України передбачено, що завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно зі статтями 3, 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Відповідно до ст. ст. 10, 11 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється виключно на засадах змагальності сторін.

Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведеності перед судом їх переконливості.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених ст. 61 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору.

Згідно зі ст. ст. 59, 60 того ж Кодексу доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Обставини, які мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства, якими, зокрема є: справедливість, добросовісність та розумність.

Під способами захисту субєктивних цивільних прав розуміються визначені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника.

Згідно зі ст. 11 ЦК України цивільні права та обовязки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обовязки.

Відповідно до ст. 509 ЦК України зобовязанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобовязана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обовязку.

Зобовязання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу, зокрема з договорів та інших правочинів.

Загальні умови виконання зобовязань передбачені ст. 526 ЦК України, згідно якої зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобовязання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

За приписами ст. 530 ЦК України, якщо у зобовязанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Якщо строк (термін) виконання боржником обовязку не встановлений або визначений моментом предявлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час.

Порушенням зобовязання згідно зі ст. 610 ЦК України є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання (неналежне виконання).

Відповідно до ч. 1 ст. 599 ЦК України зобовязання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобовязання (ч. 1 ст. 625 ЦК України).

За змістом ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обовязків.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно ч. 1 ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян.

Частина 2 ст. 1047 ЦК України допускає предявлення на підтвердження укладення договору позики та його умов розписки позичальника або іншого документа, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної суми грошей або кількості речей.

Таким чином за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Згідно ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобовязаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у тій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом предявлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня предявлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором.

Відповідно до ч. 3 ст. 1049 ЦК України позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок.

Згідно ст. 545 ЦК України, прийнявши виконання зобовязання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобовязання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає.

Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обовязку.

У разі відмови кредитора повернути борговий документ або видати розписку боржник має право затримати виконання зобовязання. У цьому разі настає прострочення кредитора.

Разом з тим боржникові буде важко скористатися цим правом, якщо він спочатку виконав зобовязання а потім вимагає від кредитора відповідного підтвердження. Отже для захисту своїх інтересів боржник може вимагати від кредитора фіксації отримання виконання одночасно із проведенням боржником самого виконання.

За приписами ст. 1051 ЦК України позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором.

Якщо договір позики має бути укладений у письмові формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором.

Натомість у разі оспорювання позичальником договору позики, який мав бути укладений у письмовій формі, за його безгрошовістю, позичальник повинен надати до суду відповідні докази на підтвердження факту укладення контрагентами безвалютної позики з урахуванням вимог ст. 218 ЦК України та ст. ст. 57 - 60 ЦПК України.

Як встановлено судом та підтверджується наявною в матеріалах справи письмовою розпискою, 18 травня 2013 року між сторонами спору було укладено договір позики, згідно якого відповідач ОСОБА_2 отримав у позивачки ОСОБА_3 в борг грошові кошти в розмірі 38 000,00 грн., які зобовязався повернути позикодавцю в строк до 30 травня 2014 року, однак узяті на себе зобовязання позичальник ОСОБА_2 не виконав, повернувши останній лише частину запозичених грошових коштів, а саме: 11.06.2013 року - 2 000,00 грн., та 11.07.2013 року - 2 500,00 грн., про що на зворотному боці оригіналу боргової розписки маються відповідні помітки (а.с. 13).

Надаючи оцінку наданої позивачкою ОСОБА_3 на підтвердження своїх вимог боргової розписки позичальника ОСОБА_2, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що вказана письмова розписка є документом, який підтверджує як сам факт укладення між сторонами спору договору позики, так і передачу грошей позикодавцем позичальнику, а тому обгрунтовано стягнув з відповідача ОСОБА_2 на користь позивачки ОСОБА_3 заборговану грошову суму з урахуванням частини боргу, що була повернута позичальниці 11.06.2013 року та 11.07.2013 року.

Що ж стосується доводів апеляційної скарги відповідача ОСОБА_2 про безгрошовість укладеної між сторонами угоди з посиланням на факт викрадення у нього невідомими особами виручки в розмірі 38 000,00 грн., яку він збирав 18 травня 2013 року з торгових точок і повинен був здати на підприємство, та написання ним боргової розписки під тиском позивачки ОСОБА_3, яка є директором МК «Мясной», то ці доводи апелянта судова колегія оцінює критично та відхиляє, оскільки підстави виникнення між сторонами боргових зобовязань відповідачем належними та допустимими, в розумінні ст.ст. 58, 59 ЦПК України, доказами не спростовані, дійсність боргової розписки, тобто написання її саме відповідачем, останнім визнається й не заперечується, а правочин, що мав місце між сторонами спору, в установленому законом порядку відповідачем не оспорювався й недійсним не визнаний.

При цьому матеріали цивільної справи не місять й будь-яких обєктивних доказів на підтвердження того, що боргова розписка була написана відповідачем усупереч його волі під тиском чи примусом з боку позивачки або інших осіб. Не представлено таких доказів відповідачем ОСОБА_2 й до суду апеляційної інстанції.

Посилання ж апелянта на те, що його доводи підтверджуються відомістю передачі каси з 6 торгових точок на загальну суму 38 000,00 грн., тобто суму, яка фігурує в борговій розписці, в даному випадку також є недоречними, оскільки зазначена відомість взагалі не містить року її оформлення, а загальна сума коштів, що наведена в ній, значно перевищує суму запозичених позичальником ОСОБА_2 грошових коштів за договором позики від 18.05.2013 року та складає 45 000,00 грн. (а.с. 32).

Безпідставними є й доводи апелянта про те, що суд першої інстанції, приймаючи рішення у справі, не врахував суми в розмірі 4 000,00 грн., сплачених ним позивачці на погашення боргу 11.07.2013 року, оскільки будь-яких належних доказів на підтвердження зазначеної обставини апелянтом також не представлено.

Крім того, судова колегія звертає увагу й на те, що як пояснив у судовому засіданні суду апеляційної інстанції сам відповідач ОСОБА_2, з будь-якими заявами до правоохоронних чи інших органів щодо неправомірної до нього поведінки з боку позивачки ОСОБА_3 він ніколи не звертався і на останню не скаржився.

Інші доводи апеляційної скарги відповідача ОСОБА_2, що наведені на її обґрунтування, є несуттєвими, рішення суду, ухвалене по справі, не спростовують і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Таким чином, з огляду на викладене та керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 308, 313 - 315, 317, 319 ЦПК України, судова колегія, -

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 12 травня 2015 року - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає чинності негайно, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів із дня її проголошення.

Головуючий:

Судді: