УХВАЛА

іменем україни

3 червня 2015 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду

цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Гулька Б.І., Журавель В.І.,

Хопти С.Ф., Штелик С.П.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «Дніпропетровська торгово-інвестиційна компанія» до Дніпропетровської міської ради, ОСОБА_3, третя особа - ОСОБА_4, про визнання протоколу обґрунтування та рішення про виділення частини земельної ділянки недійсними, визнання першочергового права на виділення земельної ділянки за касаційною скаргою товариства з обмеженою відповідальністю «Дніпропетровська торгово-інвестиційна компанія» на рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 11 листопада 2014 року та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 10 лютого 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У квітні 2014 року товариство з обмеженою діяльністю «Дніпропетровська торгово-інвестиційна компанія» (далі - ТОВ «Дніпропетровська торгово-інвестиційна компанія») звернулося до суду з указаним вище позовом, посилаючись на те, що йому на праві власності належать об'єкти незавершеного будівництва у вигляді незавершеного будівництвом житлових будинків по АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2 на підставі рішення господарського суду Дніпропетровської області від 18 березня 2005 року. У 2005, 2007 роках вони неодноразово зверталися до Дніпропетровської міської ради із заявами про оформлення права користування земельними ділянками за вказаними адресами, сплачуючи кошти на інформаційні послуги у відповідному управлінні земельних ресурсів за підготовку відводу земельних ділянок, а також за оформлення технічних паспортів на вказані об'єкти незавершеного будівництва. Незважаючи на це їх заяви не знаходили позитивного вирішення.

У квітні 2014 року на вказаних вище земельних ділянках було розпочато облаштування будівельного майданчику. Їм стало відомо, що у 2005 році Дніпропетровською міською радою прийнято рішення про початок процедури відведення зазначених вище земельних ділянок ОСОБА_3

Позивач вважав, що його право користування земельними ділянками, на яких знаходяться належні йому на праві власності недобудови, та право на першочергове оформлення відведення земельних ділянок було порушене. У зв'язку із цим просив визнати за ним право першочергового виділення у користування зазначених вище земельних ділянок за місцем розташування належних йому об'єктів нерухомості; визнати недійсним рішення Дніпропетровської міської ради про виділення частини земельних ділянок за спірною адресою на ім'я ОСОБА_3

Рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 11 листопада 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 10 лютого 2015 року, у задоволенні позову ТОВ «Дніпропетровська торгово-інвестиційна компанія» відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У касаційній скарзі ТОВ «Дніпропетровська торгово-інвестиційна компанія», посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить вищевказані судові рішення скасувати й ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції, з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції, виходив із того, що рішення господарського суду, яким за позивачем визнано право власності на не завершенні об'єкти будівництва, не реалізовано, тобто майно за ТОВ «Дніпропетровська торгово-інвестиційна компанія» у встановленому законодавством порядку не зареєстровано, а, крім того, позивач не надав належних доказів про звернення до міської ради щодо відведення йому спірної земельної ділянки. Також суд вважав, що вимога надання права першочергового користування земельною ділянкою не є належним способом судового захисту.

Проте повністю погодитися з такими висновками судів не можна.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Відповідно до ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам закону судові рішення не відповідають.

Згідно зі ст. 120 ЗК України (у редакції чинній на час набуття права власності на нерухомість за рішенням суду) при переході права власності на будівлі і споруди до набувача нерухомого майна право власності на земельну ділянку або її частину може переходити на підставі цивільно-правових угод, а право користування - на підстав договору оренди.

Відповідно до ч. 2 ст. 120 ЗК України, якщо жилий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, що перебуває у користуванні, то в разі набуття права власності на ці об'єкти до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача.

Таким чином, за загальним правилом діє принцип цілісності об'єкта нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об'єкт розташований. Тобто особа, яка набула права власності на будівлю чи споруду має право на відповідну частину земельної ділянки на тих самих умовах, на яких воно належало попередньому власникові або користувачу, якщо інше не передбачено у договорі відчуження нерухомості.

Зазначений висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду України, викладеній у постанові від 11 лютого 2015 року № 6-2цс15, яка згідно зі ст. 3607 ЦПК України є обов'язковою для всіх судів України.

Судом встановлено, що рішенням господарського суду Дніпропетровської області від 18 березня 2005 року за ТОВ «Дніпропетровська торгово-інвестиційна компанія» визнано право власності на незавершені будівництвом житлові будинки по АДРЕСА_1, після чого розпорядженням міського голови м. Дніпропетровська від 29 березня 2007 року № 258 їм присвоєно адреси: АДРЕСА_1.

Також судом встановлено, що рішенням Дніпропетровської міської ради від 29 січня 2014 року № 26/47 ОСОБА_3 надано дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для будівництва та обслуговування жилого будинку з будівлями по АДРЕСА_2, яка накладається на земельну ділянку на якій знаходиться належна товариству нерухомість.

2 квітня 2014 року згідно договору дарування земельної ділянки ОСОБА_3 подарувала ОСОБА_4 земельну ділянку площею 0.1000 га, розташованої по АДРЕСА_2.

Згідно з ч. 1 ст. ст. 10, 57-59, 60 ЦПК України ТОВ «Дніпропетровська торгово-інвестиційна компанія» надало суду докази звернення до Дніпропетровської міської ради щодо оформлення права користування спірними земельними ділянками, сплативши необхідні платежі (а.с. 19, 29, 30, 31-34, 35).

З урахуванням викладеного, наведених вище норм права, дії принципу цілісності об'єкта нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об'єкт розташований, висновок судів про те, що право позивача, яке він просить захистити з посиланням на ст. 152 ЗК України, не порушене є передчасним. При цьому у порушення вимог ст. ст. 212-214, 315 ЦПК України суди не дали належної правової оцінки наявності преюдиційного рішення суду про право власності позивача на об'єкти нерухомості, яке згідно зі ст. 124 Конституції України є обов'язковим до виконання, технічних паспортів на вказану нерухомість (а.с. 22, 25), отримання товариством семантичних даних Державного земельного кадастру на спірну земельну ділянку (а.с. 23, 26), тобто початку ним процедури відведення земельної ділянки.

Враховуючи те, що фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, судами не встановлені, судові рішення не відповідають вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, зазначені вище порушення призвели до неправильного вирішення спору, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для їх скасування із передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «Дніпропетровська торгово-інвестиційна компанія» задовольнити частково.

Рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 11 листопада 2014 року та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 10 лютого 2015 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник

Судді: Б.І. Гулько

В.І. Журавель

С.Ф. Хопта

С.П. Штелик