Справа № 363/3706/14ц Головуючий у І інстанції Чірков Г.Є.
Провадження № 22-ц/780/3575/15 Доповідач у 2 інстанції ОСОБА_1
Категорія 18 23.06.2015
РІШЕННЯ

Іменем України

23 червня 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Київської області в складі:

Головуючого судді : Ігнатченко Н.В.,

суддів : Фінагєєва В.О., Поліщука М.А.,

при секретарі : Микитенко Д.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Апеляційного суду Київської області цивільну справу за апеляційною скаргою першого заступника прокурора Київської області на рішення Вишгородського районного суду Київської області від 27 квітня 2015 року у справі за позовом прокурора Вишгородського району Київської області в інтересах держави в особі Новопетрівської сільської ради Вишгородського району Київської області до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості та зустрічним позовом ОСОБА_2 до Новопетрівської сільської ради Вишгородського району Київської області про визнання договору недійсним, -

в с т а н о в и л а:

У серпні 2014 року прокурор Вишгородського району звернувся до суду з вказаним позовом, посилаючись на те, що 2 грудня 2011 року між Новопетрівською сільською радою та ОСОБА_2 було укладено договір про пайову участь № 3, за умовами якого останній зобовязався сплатити пайовий внесок на створення і розвиток інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури с. Нові Петрівці у розмірі 60 211 грн., у звязку з будівництвом житлового будинку, а саме перераховувати рівними частинами кошти до цільового фонду сільської ради після прийняття обєкту в експлуатацію згідно календарного плану, що погоджений сторонами в додатку № 2 до договору. Відповідач зобовязання за цим договором не виконував, у визначені договором строки не сплатив передбачені внески, чим допустив заборгованість у розмірі 148 431,51 грн., яку добровільно сплатити відмовляється. З урахуванням уточнених позовних вимог, прокурор просив суд стягнути з відповідача на користь Новопетрівської сільської ради зазначену суму заборгованості, що в себе включає суму основного боргу, пеню, три відсотки річних від простроченої суми заборгованості та інфляційні витрати.

ОСОБА_2 подав зустрічний позов, в якому порушив питання про визнання договору про пайову участь у створенні інфраструктури с. Нові Петрівці недійсним у звязку з тим, що договір було укладено, коли будівництво обєкту нерухомості вже завершено, а обовязок сплати пайової участі шляхом перерахування грошових коштів згідно ч. 3 ст. 40 згаданого Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» набрав чинності лише з 1 січня 2013 року. Вказував на те, що оспорюваний договір укладено на виконання вимог Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» від 17 лютого 2011 року, який згідно вимог ст. 58 Конституції України не має зворотної дії в часі й не може розповсюджуватися на правовідносини, які виникли стосовно побудованого ним в 2009 році будинку.

Рішенням Вишгородського районного суду Київської області від 27 квітня 2015 року в задоволенні первісного позову прокурора Вишгородського району відмовлено. Зустрічний позов ОСОБА_2 задоволено. Визнано недійсним договір № 3 про пайову участь у створенні інфраструктури с. Нові Петрівці, укладений 2 грудня 2011 року між Новопетрівською сільською радою та ОСОБА_2

Не погоджуючись із вказаним рішенням, перший заступник прокурора Київської області звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить його скасувати, з мотивів неправильного застосування судом першої інстанції норм матеріального та порушення норм процесуального права, та ухвалити нове рішення, яким первісний позов задовольнити, а в задоволенні зустрічного позову відмовити.

Відповідно до вимог ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 2 грудня 2011 року між Новопетрівською сільською радою та ОСОБА_2 було укладено договір про пайову участь у створенні інфраструктури с. Нові Петрівці № 3.

Відповідно до п. 1 договору замовник зобовязується взяти пайову участь у створенні і розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури с. Нові Петрівці та перерахувати до цільового фонду сільської ради грошові кошти на пайову участь у створенні і розвитку вказаної інфраструктури у розмірі 60 211 грн., що дорівнює 4 % від загальної кошторисної вартості будівництва обєкта містобудування, яка визначена проектною документацією та затверджена в установленому законом порядку.

За змістом п. 2.1. договору замовник зобовязується перерахувати (рівними частинами до 20 числа кожного місяця за календарним планом, зазначеним у Додатку 2 до цього договору, який є невід'ємною його частиною) кошти, зазначені у п. 1 цього договору, протягом 13 місяців після прийняття обєкту в експлуатацію та підписання цього договору (до 31 грудня 2012 року) на спеціальний рахунок з призначенням платежу «пайова участь у розвитку інфраструктури с. Нові Петрівці».

Вихідним об'єктом визначення розміру пайової участі замовника є будівництво житлового будинку загальною площею 335,4 кв.м, розташованого по вул. Івана Кудрі, 7, масив «Польовий» у с. Нові Петрівці Вишгородського району Київської області, яке завершено на підставі зареєстрованої 29 листопада 2011 року Інспекцією державного архітектурно-будівельного контролю в Київській області декларації про готовність об'єкта до експлуатації за № КС 2.

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні первісного позову про стягнення заборгованості та задовольняючи зустрічні вимоги про визнання договору недійсним, суд першої інстанції виходив з того, що норма ч. 3 ст. 40 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», на підставі якої виникає обовязок замовника будівництва брати пайову участь у розвитку інфраструктури населеного пункту, набрала чинності лише з 1 січня 2013 року і на момент укладення спірного договору не діяла.

При цьому вимоги ст. 40 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», який набрав чинності з 12 березня 2011 року, щодо зобовязання забудовника взяти участь у розвитку інфраструктури населеного пункту згідно ст. 58 Конституції України не мають зворотної дії в часі і не розповсюджуються на правовідносини з приводу здійснення і завершення будівництва у 2009 році.

Також суд вважав, що за змістом вимог вказаного закону та умов спірного договору кошти пайової участі залучаються лише від замовників, які мають наміри здійснити будівництво, і у звязку з цим не можуть поширюватися на правовідносини з приводу вже завершеного будівництва.

Колегія суддів не може погодитися з такими висновками суду, оскільки вони не ґрунтуються на матеріалах справи і зроблені в результаті неправильного застосування судом норм матеріального права та порушення процесуального права.

Так, вирішуючи спір, суд не звернув уваги на положення ч.ч. 2, 3 ст. 331 ЦК України, згідно яких право власності на новостворене нерухоме майно виникає з моменту завершення будівництва. Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

До завершення будівництва (створення майна) особа вважається власником матеріалів, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна).

Прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об'єктів, що належать до І-ІІІ категорій складності, та об'єктів, будівництво яких здійснювалося на підставі будівельного паспорта, здійснюється шляхом реєстрації органом державного архітектурно-будівельного контролю на безоплатній основі поданої замовником декларації про готовність об'єкта до експлуатації (ч. 1 ст. 39 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності»).

Згідно ч. 8 ст. 39 вказаного Закону та ст. 5 Закону України «Про основи містобудування», забороняється експлуатація обєктів не прийнятих інспекцією державного архітектурно-будівельного контролю у встановленому законодавством порядку.

Відповідно ч. 5 ст. 39 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» та п.п. 11, 12 Порядку прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом обєктів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 13квітня 2011 року № 461, датою прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об'єкта є дата реєстрації декларації про готовність обєкта до експлуатації або видачі сертифіката. Експлуатація об'єктів, не прийнятих в експлуатацію, забороняється.

Враховуючи, що будівництво житлового будинку ОСОБА_2 було завершено на підставі зареєстрованої 29 листопада 2011 року Інспекцією державного архітектурно-будівельного контролю в Київській області декларації про готовність обєкта до експлуатації, суд дійшов безпідставного висновку про неможливість поширення вимог Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» та умов спірного договору в частині залучення коштів пайової участі лише від замовників, які мають намір здійснити будівництво, на відносини з приводу вже завершеного будівництва.

За змістом ч. 2 ст. 40 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» (у редакції чинній на час реєстрації декларації про готовність обєкта до експлуатації та укладення спірного договору) замовник, який має намір щодо забудови земельної ділянки у відповідному населеному пункті, зобов'язаний взяти участь у створенні і розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури населеного пункту, крім випадків, передбачених частиною четвертою цієї статті.

В ч. 3 та абз. 7 ч. 9 ст. 40 вказаного Закону визначено, що пайова участь у розвитку інфраструктури населеного пункту полягає у перерахуванні замовником до прийняття об'єкта будівництва в експлуатацію до відповідного місцевого бюджету коштів для створення і розвитку зазначеної інфраструктури.

Згідно із п.п. 3 п. 1 розділу V «Прикінцеві положення» Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», ст. 40 вказаного Закону набрала чинності одночасно з набранням чинності цим Законом, тобто з 12 березня 2011 року, за винятком норми, встановленої ч. 3 та абз. 7 ч. 9 ст. 40, чинність якої настала 1січня 2013 року.

З наведеного слідує, що до 1 січня 2013 року замовник будівництва у порядку, визначеному органом місцевого самоврядування, мав право на відстрочення сплати коштів пайової участі на період після прийняття обєкта будівництва в експлуатацію, але не пізніше часу, коли набуває чинності інша законодавча норма, що також має своє відображення в листі Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України від 22 липня 2011 року № 23-11/6294/0/6-11 «Про пайову участь забудовників у створені та розвитку інфраструктури населених пунктів».

Таким чином, норма ч. 3 ст. 40 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» не відстрочує у часі обов'язок замовника будівництва взяти участь у створенні і розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури населеного пункту, визначеного ч. 2 ст. 40 вказаного Закону, а вказує на спосіб (форму) пайової участі у створенні і розвитку вказаної інфраструктури та момент реалізації визначеного Законом обов'язку - до прийняття об'єкта будівництва в експлуатацію.

Зважаючи, що набрання нормою ч. 3 ст. 40 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» чинності лише з 1 січня 2013 року не звільняє замовника будівництва від обов'язку участі у створенні і розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури населеного пункту, висновки суду в цій частині ґрунтуються на неправильному застосуванні норм матеріального права.

В порушення ст.ст. 212-214 ЦПК України суд першої інстанції, задовольняючи зустрічний позов про визнання договору недійсним, не надав належної правової оцінки тій обставині, що на момент прийняття об'єкту будівництва в експлуатацію та укладення договору про пайову участь норма ч. 3 ст. 40 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» не набула чинності в частині саме способу (форми) пайової участі у створенні і розвитку інфраструктури населеного пункту до прийняття об'єкта будівництва в експлуатацію.

Крім того, згідно із ч.ч. 2. 3 ст. 27-1 Закону України «Про планування і забудову територій», який згідно з п. 10 розділу V «Прикінцеві положення» Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» діяв до набрання чинності останнім, замовник, який має намір здійснити будівництво об'єкта містобудування у населеному пункті, зобов'язаний взяти участь у створенні і розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури населеного пункту, крім випадків, передбачених частиною четвертою цієї статті. Пайова участь (внесок) замовника у створенні і розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури населеного пункту полягає у відрахуванні замовником після прийняття об'єкта в експлуатацію до відповідного місцевого бюджету коштів для забезпечення створення і розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури населеного пункту.

За таких обставин, визначений сторонами у п. 2.1. договору спосіб (форма) пайової участі у створенні і розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури населеного пункту (після прийняття об'єкта в експлуатацію) відповідає вимогам містобудівного законодавства України та узгоджується із нормами ст.ст. 6, 11, 202 Цивільного кодексу України, а відтак правові підстави для задоволення зустрічного позову про визнання оспорюваного договору недійсним відсутні.

Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини. (ч. 2 ст. 11 ЦК України).

Згідно ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно ч. 1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Згідно з вимогами ст. 629 ЦК України договір є обовязковим для виконання сторонами.

Пунктами 4.1. та 4.2. договору передбачено, що у разі не виконання замовником будівництва умов договору про пайову участь у розвитку інфраструктури с. Нові Петрівці щодо перерахування в повному обсязі коштів, Новопетрівська сільська рада здійснює необхідні заходи щодо примусового стягнення вказаних коштів у судовому порядку. Замовник у випадку несвоєчасної сплати внеску, передбаченого п. 1 цього договору сплачує пеню в розмірі 0,3 % за кожний день прострочення від суми договору.

Як вбачається з матеріалів справи, з 20 грудня 2011 року ОСОБА_2 перестав належним чином виконувати умови договору, а саме перераховувати кошти на створення і розвиток інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури с. Нові Петрівці, у звязку з чим станом на 18 лютого 2015 року у нього утворилась заборгованість в загальному розмірі 148 431,51 грн., яка складається суми основного боргу 60 211 грн., пені за порушення зобовязання 65 931,97 грн., три відсотки річних від простроченої суми заборгованості 4 808,83 грн. та інфляційних витрат за весь період прострочення 17 479,71 грн., що також має своє відображення у наданому розрахунку заборгованості.

Відповідно ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обовязку.

За ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що ставляться звичайно.

У відповідності із ст. 610 ЦК України порушення зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання (неналежне виконання). У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом (ст. 611 ЦК України).

Відповідно ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання.

Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Отже, з урахуванням того, що відповідачем порушено умови договору про пайову участь у створенні інфраструктури с. Нові Петрівці № 3 від 2 грудня 2011 року, а саме не виконано належним чином, в обумовлені строки зобовязання здійснювати фінансування інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури вищевказаного населеного пункту в розмірі, визначеному цим договором, позов прокурора по стягнення заборгованості підлягає до задоволення як обґрунтований та доведений належними доказами в судовому засіданні.

Таким чином рішення суду першої інстанції про відмову в задоволенні первісного позову та задоволення зустрічних позовних вимог, ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права і відповідно до вимог ст. 309 ЦПК України підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про задоволення первісного та відмову в задоволені зустрічного позову з вищевикладених підстав.

Оскільки ОСОБА_2, як громадянин віднесений до 1 та 2 категорії постраждалих внаслідок Чорнобильської катастрофи звільнений від сплати судового збору лише як позивач за зустрічним позовом, то відповідно до ст. 88 ЦПК України з нього на користь держави стягуються судові витрати за розгляд первісної позовної заяви в судах першої та апеляційної інстанцій.

Керуючись ст.ст. 303, 304, ч. 1 п. 2 ст. 307, 309, 313, 314, 316 ЦПК України, колегія суддів, -

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу першого заступника прокурора Київської області задовольнити.

Рішення Вишгородського районного суду Київської області від 27 квітня 2015 року скасувати та ухвалити нове рішення наступного змісту.

Первісний позов прокурора Вишгородського району Київської області в інтересах держави в особі Новопетрівської сільської ради Вишгородського району Київської області до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь Новопетрівської сільської ради Вишгородського району Київської області заборгованість за договором № 3 про пайову участь у створенні інфраструктури с. Нові Петрівці від 2 грудня 2011 року в сумі 148 431,51 грн. (сто сорок вісім тисяч чотириста тридцять одна гривня).

Стягнути з ОСОБА_2 на користь держави 2 226,47 грн. судового збору.

В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 до Новопетрівської сільської ради Вишгородського району Київської області про визнання договору недійсним відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржене в касаційному порядку протягом двадцяти днів до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий

Судді: