АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Апеляційне провадження № 22-ц/796/7887/2015 Головуючий в суді 1 інстанції - КолдінаО.О.
Доповідач - Ящук Т.І.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 червня 2015 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва в складі:

головуючого судді Ящук Т.І.

суддів Немировської О.В., Чобіток А.О.

при секретарі Басюк Ю.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 21 квітня 2015 року по справі за позовом ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства «ОТП Банк», Товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна», третя особа: ОСОБА_3 про визнання правочинів недійсними, визнання дій неправомірними,

встановила:

У серпні 2014 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ПАТ «ОТП Банк», ТОВ «ОТП Факторинг Україна», в якому просив: визнати недійсним кредитний договір № МL-В01/036/2007 від 08.11.2007 року, укладений з ПАТ «ОТП Банк»; визнати недійсним договір купівлі-продажу кредитного портфелю від 18.03.2011 року, укладений між ПАТ «ОТП Банк» та ТОВ «ОТП Факторинг Україна»; визнати неправомірними дії ПАТ «ОТП Банк» щодо передачі ТОВ «ОТП Факторинг Україна» не узгодженої суми боргу; визнати дії відповідачів протиправними щодо несплати податку на прибуток від фінансової операції, проведеної по договору факторингу.

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 21 квітня 2015 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням, ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду та ухвалити нове, яким задовольнити позов у повному обсязі, посилаючись на його незаконність, необґрунтованість, порушення та неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.

Вказував, що суд першої інстанції не надав належної правової оцінки жодному доводу позивача. Зазначав, що ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» визначено перелік кредитних умов, які обовязково повинно містити в собі письмове повідомлення споживача кредитодавцем перед укладанням договору про надання споживчого кредиту і не надає право останньому самостійно вибирати, про які кредитні умови попереджати споживача. Однак, з матеріалів справи вбачається, що така інформація позивачу до укладення спірного договору не надавалась, примірник кредитного договору позивач отримав лише в день його укладення та не мав змоги належним чином ознайомитись з його умовами.

Також, відповідач не надав суду жодних доказів того, що позивач отримав оригінал кредитного договору саме в день підписання чи в інший день. Зазначав, що в порушення норм чинного законодавства, відповідачем не була надана позивачу інформація про умови кредитування та орієнтовану сукупну вартість кредиту по спірному кредитному договору, яка була необхідна позивачу, як споживачу, для прийняття ним і виваженого та обґрунтованого рішення, що призвело до порушення його прав як споживача фінансових послуг. Крім того, судом першої інстанції не досліджено, що у кредитному договорі не зазначено про відповідні валютні ризики під час виконання зобовязання за кредитним договором, повязані з підвищенням вартості валюти. Вказував, що банк не попередив позивача про такі ризики. Також, у банку на момент укладення спірного кредитного договору була відсутня індивідуальна ліцензія, видана НБУ на використання іноземної валюти при здійсненні платежів за вказаним договором.

В судове засідання апелянт та його представник не зявились, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, що підтверджується зворотними повідомленнями про вручення поштових відправлень 26.05.2015 року та 27.05.2015 року.

Представник відповідачів у судовому засіданні вважала доводи апеляційної скарги безпідставними та просила залишити рішення суду першої інстанції без змін.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника відповідачів, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Звертаючись до суду з даним позовом, позивач ОСОБА_2 свої позовні вимоги обґрунтовував тим, що 08.11.2007 року між позивачем та ПАТ «ОТП Банк» був укладений кредитний договір, відповідно до якого банк зобовязався надати на споживчі цілі кредит в сумі 23954 доларів США строком до 08.11.2022 року. Однак, при укладенні кредитного договору банком не були дотримані вимоги цивільного законодавства, ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів», Правила надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту. Також банком не були дотримані вимоги Декрету Кабінету Міністрів «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», Закон України «Про банки і банківську діяльність» при наданні кредиту в іноземній валюті.

Зазначені порушення норм чинного законодавства при укладенні кредитного договору, на думку позивача, є підставами для визнання кредитного договору недійсним.

Вказував, що 18.03.2011 року між ПАТ «ОТП Банк» та ТОВ «ОТП Факторинг Україна» був укладений договір купівлі-продажу кредитного портфелю, який включає в себе кредитний договір, укладений між ПАТ «ОТП Банк» та ОСОБА_2

Вважає, що зазначений договір також був укладений з порушенням Закону України «Про банки і банківську діяльність», оскільки ТОВ «ОТП Факторинг Україна» не має банківської ліцензії та дозволу НБУ, як фінансова установа, на здійснення валютних операцій, не дотримано вимог Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» щодо відсутності у фактора прав на придбання права відступної вимоги до фізичної особи, яка не є субєктом господарювання.

Посилається на протиправність дій ПАТ «ОТП Банк» щодо передачі ТОВ «ОТП Факторинг Україна» неузгодженої, невизначеної суми заборгованості та порушення ТОВ «ОТП Факторинг Україна» норм податкового законодавства в частині не декларування отриманих активів.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог у повному обсязі, суд першої інстанції виходив з того, що спеціальне законодавство у сфері банківської діяльності, що було чинним на час укладення оспорюваного кредитного договору від 08.11.2007 року, не містило приписів, які б забороняли банкам надавати кредити в іноземній валюті або регламентували умови кредитування в іноземній валюті. Законодавство, чинне на час укладення договору, чітко визначало правомочність банків на підставі банківської ліцензії надавати кредити та бути субєктом кредитних зобовязань.

На підтвердження заперечень проти позову відповідачем були надані копії банківської ліцензії, виданої ЗАТ «ОТП Банк» на право здійснювати банківські операції, визначені ч. 1 та п. 5-11 ч. 2 ст. 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність» та дозвіл на право здійснення операцій, визначених п.1-4 ч. 2 та ч. 4 ст. 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність».

Обставин, визначених частинами 2-3, 5, 6 ст. 203 ЦК України, які є підставами для визнання правочину недійсним, судом першої інстанції при розгляді справи не встановлено. Також зазначено, що Законом України «Про захист прав споживачів» не передбачена можливість визнання кредитного договору недійсним у разі ненадання або надання неповної інформації про послуги.

При цьому судом встановлено, що з заявою на отримання кредиту позивач звернувся до банку 31.10.2007 року, у звязку з чим позичальнику був виданий банком інформаційний листок про умови кредитування по програмі «Кредит на відновлення капіталу ( споживчі цілі)». В пункті 13 заяви-анкети міститься застереження про те, що підписанням цієї анкети позивач підтвердив, що банк надав у письмовій формі та в повному обємі інформацію в письмовій формі з умов кредитування, орієнтовну сукупну вартість кредиту, наявні в банку форми кредитування та відмінності між ними, чим спростовано посилання позивача на порушення вимог Закону України «Про захист прав споживачів» при укладенні договору.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог про визнання недійсним договору купівлі-продажу кредитного портфелю, суд першої інстанції виходив з того, що ТОВ «ОТП Факторинг Україна» є фінансовою установою, яка має свідоцтво про реєстрацію фінансової установи від 03.12.2009 року, видане Державною комісією з регулювання ринків фінансових послуг України. Відповідно до додатку до свідоцтва про реєстрацію фінансової установи, вид фінансових послуг, які має право здійснювати фінансова компанія без отримання ліцензій та/або дозволів відповідно до законодавства надання факторингу.

Відповідно до ст. 516 ЦК України заміна кредитора у зобовязанні була здійснена без згоди боржника. При цьому суд звернув увагу, що позивач оспорює договір купівлі-продажу кредитного портфелю від 18.03.2011 року, тоді як договір купівлі-продажу права вимоги за кредитним договором, позичальником по якому є ОСОБА_2, було укладено між ПАТ «ОТП Банк» та ТОВ «ОТП Факторинг Україна» 24.02.2012 року.

З врахуванням укладеного між ПАТ «ОТП Банк» та ТОВ «ОТП Факторинг Україна» договору комісії по обслуговуванню кредитного портфелю, яким передбачено приймання банком платежів за кредитними договорами в іноземній валюті, конвертування коштів в іноземній валюті в українські гривні та перерахування їх на користь комітента, суд першої інстанції дійшов висновку, що з боку ТОВ «ОТП Факторинг Україна» будь-яких порушень Закону України «Про банки і банківську діяльність» та Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» щодо відсутності права на здійснення валютних операцій і отримання коштів в рахунок погашення заборгованості за кредитними договорами в іноземній валюті допущено не було.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов висновку, що будь-яких обставин, які відповідно до положень ст. 203, 215 ЦК України є підставами недійсності правочину, при укладенні оспорюваних договорів, судом не встановлено.

Виходячи з наявних у матеріалах справи, досліджених судом першої інстанції письмових доказів, колегія суддів вважає, що висновки суду щодо підстав для відмови у задоволенні позовних вимог відповідають обставинам справи та положенням матеріального закону. Норми матеріального права - ст.ст. 3, 15, 16, 203, 215, 626-628, 638, 1054 ЦК України , ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» відповідно до спірних правовідносин застосовані правильно.

Доводи, які викладені в апеляційній скарзі позивача, є аналогічними обґрунтуванню позовних вимог і були предметом перевірки суду першої інстанції та отримали належну правову оцінку.

Доводи позивача щодо недотримання банком вимог ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» щодо надання споживачу перед укладенням договору інформації у письмовій формі про кредитні умови колегія суддів вважає безпідставними, оскільки такі доводи спростовані матеріалами справи, з яких судом першої інстанції правильно встановлено, що анкетазаява на отримання кредиту в іноземній валюті була подана ОСОБА_2 до банку 31 жовтня 2007 року, при цьому ним було отримано інформаційний листок з умовами кредитування, орієнтовною сукупною вартістю кредиту ( додаток № 1), наявних у банку форм кредитування та відмінностей між ними, у тому числі між зобовязаннями споживача, переваг та недоліків пропонованих схем кредитування. Зазначене підтверджується копією анкети-заяви від 31.10.2007 року та копією інформаційного листка ( а.с. 31-33).

За таких обставин, враховуючи, що заява на отримання кредиту була подана позивачем 31.10.2007 року, в цей же день відбулось ознайомлення позивача із умовами кредитування, а договір кредиту був укладений між сторонами 08.11.2007 року, колегія суддів вважає необґрунтованими доводи апелянта, що він був позбавлений права вибору більш вигідних умов кредитного договору.

Апеляційна скарга позивача містить посилання апелянта на недійсність договору з огляду на порушення банком Закону України «Про захист прав споживачів», відповідно до статті 19 якого правочини, здійснені з використанням нечесної підприємницької практики, є недійсними. Апелянт вказує, що оскільки позивачу не було надано усієї необхідної інформації, чи надано її в неповному обсязі, чи в незрозумілій формі правочин є таким, що вчинений з використанням нечесної підприємницької практики, яка вводить споживача в оману.

Однак зазначені доводи колегія суддів вважає необґрунтованими, оскільки вони містять лише загальний аналіз чинного законодавства щодо захисту прав споживачів, яке передбачає підстави визнання правочинів недійсними, тоді як конкретних посилань, яка саме інформація, яка б вплинула на його свідомий вибір під час укладання договору, не була надана позивачу чи надана в незрозумілій формі апеляційна скарга позивача не містить.

Доводи апеляційної скарги позивача щодо відсутності в матеріалах справи письмових доказів про отримання ним у день укладення договору оригінального примірника договору колегія суддів не приймає до уваги, оскільки висновків суду вони не спростовують, адже факт укладення договору у передбаченій законом формі позивачем не оспорюється. Крім того, зі змісту рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 23.11.2012 року по справі за позовом ОТП «Факторинг Україна» до ОСОБА_2, ОСОБА_4, ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором, звернення стягнення на предмет іпотеки, вбачається, що при розгляді вказаної справи ОСОБА_2 підтвердив, що кредитний договір був ним підписаний та певний період часу він належним чином виконував умови кредитного договору.

Доводи апеляційної скарги позивача про незаконність надання і використання валюти кредиту у доларах США, відсутність у банку індивідуальної ліцензії - були предметом розгляду суду першої інстанції та правильно відхилені.

Згідно з ч.ч.1, 2 ст. 524 ЦК України зобовязання має бути виражене у грошовій одиниці - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобовязання в іноземній валюті. Відповідно до ч. 2 ст. 192 та ч. 3 ст. 533 ЦК України використання іноземної валюти, в тому числі при здійснені розрахунків на території України за зобовязаннями, допускається у випадках, в порядку та на умовах, встановлених законом.

Згідно зі ст. 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність» кошти це гроші у національній або іноземній валюті. Статті 47 та 49 цього Закону визначають операції банків із розміщення залучених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик як кредитні операції, незалежно від виду валюти, яка використовується. Вказані операції здійснюються на підставі банківської ліцензії.

Як розяснив Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у Постанові № 5 від 30.03.2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішення спорів, що виникають з кредитних правовідносин», ст. 99 Конституції України визначає правовий статус гривні, але не встановлює сферу її обігу, а статтею 192 ЦК України передбачено, що іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.

Отже, банк як фінансова установа, отримавши у встановленому законом порядку (статті 19, 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність») банківську та генеральну ліцензії на здійснення валютних операцій або письмовий дозвіл на здійснення операцій із валютними цінностями, який до переоформлення Національним банком України відповідних ліцензій на виконання вимог пункту 1 розділу II Закону України від 15 лютого 2011 року № 3024-VI «Про внесення змін до деяких законів України щодо регулювання діяльності банків» є генеральною ліцензією на здійснення валютних операцій, має право здійснювати операції з надання кредитів у іноземній валюті (пункт 2 статті 5 Декрету про валютне регулювання).

Пунктом 11 зазначеної Постанови визначено, що надання та одержання кредиту в іноземній валюті, сплата процентів за таким кредитом не потребують наявності індивідуальної ліцензії на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу у жодної зі сторін кредитного договору.

За змістом абзацу 1 п. 16 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ № 5 від 30.03.2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають з кредитних правовідносин», зростання/коливання курсу іноземної валюти стосується обох сторін договору, й позичальник при належній завбачливості міг виходячи з динаміки зміни курсів валют із моменту введення в обіг національної валюти та її девальвації, передбачити в момент укладення договору можливість зміни курсу гривні України до іноземної валюти, а також можливість отримання кредиту в національній валюті.

Відповідно до абзацу 2 п. 16 вказаної Постанови, суди повинні зясувати виконання банками чи іншими фінансовими установами положення статей 11, 18, 21 Закону України «Про захист прав споживачів», а також пункту 3.8 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою Правління Національного банку України від 10.05.2007 року № 168, зареєстрованих у Міністерстві юстиції України 25.05.2007 року № 541/13808 (щодо договорів, укладених після набрання постановою чинності), де передбачено обовязок банків у разі надання кредиту в іноземній валюті під час укладення кредитного договору попередити споживача, що валютні ризики під час виконання зобовязань за цим договором несе споживач.

Зі змісту частини № 1 оспорюваного кредитного договору та п. 1.11 «Застереження щодо валюти платежів» частини № 2 кредитного договору вбачається, що позивач був ознайомлений про можливість виникнення при виконанні договору курсових різниць (коливань) валюти та наслідками цих явищ для позичальника.

Інші доводи апеляційної скарги не містять обставин, які б дали суду апеляційної інстанції підстави для спростування висновків суду щодо необґрунтованості заявленого позову.

Доводів щодо незгоди з прийнятим рішенням у частині відмови у задоволенні решти позовних вимог, в тому числі визнання недійсним договору купівлі-продажу кредитного портфелю, укладеного між ПАТ «ОТП Банк» та ТОВ «ОТП Факторинг Україна» 24.02.2012 року, апеляційна скарга позивача не містить.

Таким чином, вирішуючи спір, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно, всебічно та обґрунтовано встановив обставини справи, надав належну оцінку наявним у справі доказам, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення.

Обставин, які б дали суду апеляційної інстанції підстави для спростування вищевказаних висновків суду, апеляційна скарга позивача не містить, в ході апеляційного розгляду також не встановлено таких обставин. Доводи, викладені в апеляційній скарзі, висновків суду не спростовують, а тому рішення скасуванню не підлягає.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307-308, 313- 317, 218 ЦПК України, колегія суддів

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 21 квітня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий : Судді: