Справа №577/1359/15-ц Головуючий у суді у 1 інстанції - Галян С. В.
Номер провадження 22-ц/788/1295/15 Суддя-доповідач - Лузан Л. В.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 липня 2015 року м.Суми

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Сумської області в складі:

головуючого-судді - Лузан Л. В.,

суддів - Дубровної В. В. , Сибільової Л. О.

за участю секретаря судового засідання - Назарової О.М.

розглянула у відкритому судовому засіданні у приміщенні Апеляційного суду Сумської області цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3, ОСОБА_4

на рішення Конотопського міськрайонного суду Сумської області від 27 травня 2015 року

у справі за позовом ОСОБА_3, ОСОБА_4 до ОСОБА_5, ОСОБА_6

про встановлення факту проживання однією сім'єю та визнання права на проживання в будинку,

в с т а н о в и л а :

Рішенням суду від 27 травня 2015 року позовну заяву ОСОБА_3, ОСОБА_4 задоволено частково.

Встановлено факт проживання ОСОБА_7, який помер ІНФОРМАЦІЯ_3 року, однією сім'єю з ОСОБА_3 та ОСОБА_4 за адресою: АДРЕСА_1 з січня 2009 року по день смерті ОСОБА_7.

В іншій частині позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ставиться питання про скасування рішення суду в тій частині, у якій відмовлено у задоволенні позову, і постановлення нового рішення про задоволення позовних вимог з тих підстав, що судом неповно з'ясовані обставини, що мають значення для справи, що у справі не були доведені обставини, що мають значення для справи, які суд визнав встановленими, що висновки суду не відповідають обставинам справи та що судом були порушені норми матеріального і процесуального права .

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які беруть участь у справі, вивчивши матеріали справи і перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Судом встановлено та з матеріалів справи вбачається наступне.

ІНФОРМАЦІЯ_4 року померла ОСОБА_8.

ОСОБА_7 та ОСОБА_9 являються сином та донькою ОСОБА_8.

Позивачка - ОСОБА_3 є донькою ОСОБА_9 та матір'ю позивача - ОСОБА_4.

Відповідачі - ОСОБА_5 та ОСОБА_6 є синами ОСОБА_7.

Таким чином вбачається, що позивачка ОСОБА_3 являється двоюрідною сестрою відповідачів ОСОБА_5 та ОСОБА_6.

04 червня 2009 року ОСОБА_7 отримав свідоцтво про право на спадщину за заповітом на спадкове майно, яке залишилось після смерті його матері - ОСОБА_8, а саме, на житловий будинок з господарсько-побутовими будівлями, що знаходяться по АДРЕСА_1 (а.с.41).

ІНФОРМАЦІЯ_3 року ОСОБА_7 помер.

Рішенням Конотопського міськрайонного суду Сумської області від 28 травня 2014 року визнане право власності за ОСОБА_5 та ОСОБА_6, по ? частині за кожним, на житловий будинок з господарсько-побутовими будівлями АДРЕСА_1 в порядку спадкування за законом після смерті їх батька - ОСОБА_7 (а.с.37, 38).

З витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав та їх обтяжень № 27686071 від 04 жовтня 2014 року вбачається, що житловий будинок з господарсько-побутовими будівлями АДРЕСА_1 зареєстрований за ОСОБА_5 та ОСОБА_6, розмір частко кожного - по 1/2 (а.с. 38).

12 березня 2015 року звертаючись до суду з позовом, який розглядався у даній справі, позивачі посилались на те, що їх звернення до суду обумовлене тим, що в провадженні суду перебуває справа за позовом ОСОБА_5, ОСОБА_6 до них, тобто ОСОБА_3 та ОСОБА_4, - про усунення перешкод у здійсненні права власності шляхом виселення з будинку АДРЕСА_1 .

Не погоджуючись з пред'явленим до них позовом про виселення, ОСОБА_3 та ОСОБА_4 посилались на те, що поселились у названому будинку у січні 2009 року з дозволу попереднього власника будинку - ОСОБА_7, з яким до часу його смерті проживали однією сім'єю.

Просили суд встановити факт їх сумісного проживання однією сім'єю в будинку АДРЕСА_1 з ОСОБА_7 з січня 2009 року до часу його смерті -ІНФОРМАЦІЯ_3 року і у зв'язку з чим визнати за ними право на подальше проживання у вказаному будинку.

Постановлене у справі рішення в частині встановлення факту проживання ОСОБА_7 однією сім'єю з ОСОБА_3 та ОСОБА_4 в будинку АДРЕСА_1 з січня 2009 року по ІНФОРМАЦІЯ_3 року не оскаржується, а тому відповідно до ч.1 ст.303 ЦПК апеляційний суд не перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції поза межами доводів апеляційної скарги .

Постановлене у справі рішення оскаржується лише в частині відмови у задоволенні позову про визнання за позивачами права на подальше проживання у АДРЕСА_1.

Як на підставу для задоволення позову про визнання права на проживання у АДРЕСА_1 посилались на те, що набули право на проживання у названому будинку на підставі ч.1 ст. 156 ЖК України, оскільки поселились в цей будинок з дозволу попереднього власника, з яким проживали однією сім'єю, та не позбавляються цього права після його смерті .

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції прийшов до обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для задоволення названого позову, висновки суду відповідають матеріалам справи та вимогам закону, а доводи апеляційної скарги про протилежне не можна визнати обґрунтованими. При цьому виходить з наступного.

Об'єктом власності особи може бути, зокрема, житло - житловий будинок, садиба, квартира (статті 379, 382 ЦК).

Права власника житлового будинку (квартири) визначені ст. 383 ЦК та ст. 150 ЖК, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд.

Обмеження чи втручання у право власника можливе лише на підставах, передбачених законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 156 ЖК з урахуванням положень ч. 1 ст. 405 ЦК члени сім'ї власника житла, які проживають разом із ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються житловим приміщенням в обсязі, визначеному відповідно до угоди з власником.

Аналіз змісту вказаних правових норм свідчить про те, що право члена сім'ї власника будинку (квартири) користуватися цим житлом існує лише за наявності у власника права приватної власності на це майно.

Із зазначеного випливає, що виникнення права членів сім'ї власника будинку (квартири) на користування цим будинком та обсяг цих прав залежить від виникнення у власника будинку права власності на цей будинок, а отже, припинення права власності особи на будинок припиняє право членів її сім'ї на користування цим будинком.

Таким чином, правильним є висновок суду першої інстанції про те, що права членів сім'ї власника будинку на об'єкт власності є похідними від прав самого власника.

Передбачаючи право власника житлового будинку (квартири) на відчуження цих об'єктів, закон не передбачив при цьому перехід прав і обов'язків попереднього власника до нового власника в частині збереження права користування житлом (житлового сервітуту) членів сім'ї колишнього власника у випадку зміни власника будинку (квартири) (на відміну від договору найму (оренди) житла - статті 810, 814 ЦК).

Натомість частина 4 ст. 156 ЖК передбачає збереження такого права користування житлом лише для членів сім'ї, які припинили сімейні відносини з власником будинку, за умови збереження права власності на будинок цього самого власника, тобто при незмінності власника майна.

Зазначені висновки не суперечать нормам ст. 47 Конституції України, ст. 9 ЖК, ст. 311 ЦК, враховуючи, що право на житло (користування ним, усунення перешкод у користуванні ним) підлягає захисту лише у випадку порушення прав особи.

Застосування апелянтами (позивачами) норми ст. 64 ЖК до спірних правовідносин сторін є помилковим, оскільки правове положення членів сім'ї власника будинку визначене ст. 156 ЖК й на них не поширюється дія ст. 64 ЖК, тому члени сім'ї власника будинку не можуть користуватися тими самими правами, які надаються членам сім'ї наймача.

Ураховуючи наведене суд першої інстанції обґрунтовано відмовив у задоволенні позову про визнання за позивачами права на проживання у теперішній час у будинку АДРЕСА_1 з тих підстав, зазначених у позові, а саме, що вони набули це право у правовідносинах з попереднім власником названого будинку.

Згідно ч. 1 ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З урахуванням вищенаведеного колегія суддів вважає, що судом першої інстанції були повно та всебічно встановлені обставини справи, правильно застосовані норми матеріального права при дотриманні норм процесуального права, доводи, викладені в апеляційній скарзі, висновків суду не спростовують, а тому рішення суду у оскаржуваній частині слід залишити без змін.

Керуючись ст. 303, п.1 ч.1 ст.307, ст.ст. 308, 313-315 ЦПК України, колегія суддів -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3, ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Конотопського міськрайонного суду Сумської області від 27 травня 2015 року у оскаржуваній частині залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і з цього часу може бути оскаржена у касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили ухвалою апеляційного суду.

Головуючий -

Судді -