Справа №461/3140/15-ц
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 червня 2015 року Галицький районний суд м. Львова у складі:

головуючого судді Фролової Л.Д.

при секретарі Скаб В.О., Думичі Р.М.,

за участі

позивача ОСОБА_1,

представника позивача ОСОБА_2,

представника відповідача ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду міста Львова цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про визнання договору найму житлового приміщення удаваним в частині строку, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернулася до суду із позовом до ОСОБА_4 про визнання договору найму житлового приміщення удаваним в частині строку, мотивуючи свої вимоги наступним. 19 січня 2011 року позивач та відповідач уклали договір піднайму житлової площі, який був зареєстрований у Львівському комунальному підприємстві (ЛКП) «Центральне». Між сторонами була досягнута домовленість, що строк договору складає 07 років, однак, у договорі вказано, що він укладений на невизначений строк. Зазначає, що у вказаній квартирі за рахунок позивача був здійснений капітальний ремонт квартири. Незважаючи на домовленість, відповідач у грудні 2014 року звернулася до суду про розірвання договору, виселення позивача та зняття з реєстрації. Посилаючись на норми ст.235 Цивільного Кодексу України просить задовольнити позов та стягнути з відповідача судові витрати.

В судовому засіданні позивач та представник позивача підтримали позовні вимоги, просили задовольнити у повному обсязі. Вказали, що між сторонами існувала домовленість, що в рахунок вартості проведеного ремонту, позивач буде проживати у квартирі протягом 07 років. Договір піднайму був складений працівником комунального підприємства і на його підставі позивач була зареєстрована у помешканні. При підписанні договору вона зауважила, що з відповідачем досягнута домовленість про строк у 07 років, але працівник ЛКП не зазначив вказане у тексті договору.

Відповідач, повідомлена належним чином про дату, час та місце слухання справи в судове засідання не зявилася.

Представник відповідача просив відмовити у задоволенні позову, оскільки, на його думку він не ґрунтується на нормах цивільного законодавства. Додатково вказав, що позивачем пропущений строк позовної давності.

Заслухавши думку осіб, що беруть участь у справі, дослідивши подані сторонами документи, всебічно і повно зясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення сторін, обєктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив такі фактичні обставини та відповідні їм правовідносини.

Правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків, правочини можуть бути односторонніми або багатосторонніми (договори) (ч.1 ст.203 ЦК України) .

В свою чергу, зміст договору складають умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними (ст.628 ЦК України).

Відповідно до ст. 627 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними у укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

За приписами ст. 235 ЦК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.

Тобто, за удаваним правочином обидві сторони свідомо, з певною метою, документально оформлюють правочин, але насправді між ними встановлюються інші правовідносини. Воля сторін в удаваному правочині спрямована на настання інших цивільно-правових наслідків, ніж ті, що передбачені правочином.

Аналогічні позиції містяться в розясненнях Верховного Суду України, викладених у п. 25 постанови Пленуму «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 6 листопада 2009 року № 9 за удаваним правочином (стаття 235 ЦК) сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов'язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Встановивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі статті 235 ЦК має визнати, що сторонами вчинено саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемності або про визнання його недійсним.

Відповідно до вимог ст. 60 ЦПК України позивач, заявляючи вимогу про визнання правочину удаваним, має довести: 1) факт укладання правочину, що за його думкою є удаваним, 2) спрямованість волі сторін в удаваному правочині на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, які передбачені правочином, тобто відсутність у сторін іншої мети ніж приховати інший правочин, 4) настання між сторонами інших прав та обов'язків, ніж ті, що передбачені удаваним правочином.

Як вбачається з матеріалів справи, 19 січня 2011 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 був укладений договір, відповідно до якого ОСОБА_4, як наймач, здала у піднайм ОСОБА_1 квартиру АДРЕСА_1 на безоплатній основі без визначення терміну дії договору. Договір в цей же день зареєстрований у ЛКП «Центральне» (а.с.6). Згідно з довідкою ЛКП «Центральне» (вих. № 7362) від 20 листопада 2014 року, квартира АДРЕСА_1 перебуває у державній власності, з 28 січня 2011 року за адресою житлового приміщення зареєстрована ОСОБА_1 (а.с.7).

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 91 Житлового кодексу Української РСР,наймач жилого приміщення вправі за згодою членів сім'ї, які проживають разом з ним, і за згодою наймодавця здавати в піднайом жиле приміщення у випадках і в порядку, встановлюваних цим Кодексом. Наймач може здати в піднайом частину жилого приміщення, а в разі тимчасового виїзду все приміщення. Жиле приміщення здається в піднайом без зазначення строку або на визначений строк, у тому числі на період збереження цього приміщення за тимчасово відсутнім наймачем.

До матеріалів справи позивачем додана копія позовної заяви про розірвання договору на здачу житлової площі у винайм, виселення та зняття з реєстрації, з якою 24 листопада 2014 року ОСОБА_4 звернулася до Галицького районного суду м. Львова (а.с.4).

Оскільки позивачем не надано доказів, що обидві сторони, укладаючи договір піднайму, бажали приховати інший договір, який вони насправді вчинили, підстави для задоволення позову, передбачені ст. 235 ЦК України відсутні. Судом не приймаються у якості доказів удаваності правочину пояснення свідків ОСОБА_6, ОСОБА_7, які стверджували в судовому засіданні про існування домовленості, що в рахунок проведеного ремонту на суму 56 тисяч, позивач буде проживати у квартирі відповідача протягом 07 років. Вказане свідками не має відношення до предмету спірних правовідносин даного судового розгляду, так як стосується уточнення строку укладення договору і не свідчить про приховування іншого правочину. З цих же підстав не приймається судом у якості належного та допустимого доказу локальний кошторис на будівельні роботи. На підставі викладеного у задоволенні позову слід відмовити повністю.

Вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд виходить з наступного. Відповідач ОСОБА_4 04 червня 2015 року звернулася за правовою допомогою до Адвокатського бюро «ОСОБА_3 та партнери» (договір про надання правової допомоги № 005/15; а.с.59). Адвокатське бюро є зареєстрованою юридичною особою, керівником якого є адвокат ОСОБА_3 (а.с.60,61), який допущений судом до участі у справі у якості представника відповідача. Згідно з квитанціями № 13778477 від 10 червня 2015 року ОСОБА_4 сплатила на рахунок бюро 800,00 грн. за надання правової допомоги, 10,00 грн. послуг банку (а.с.62-63) та просить суд стягнути на її користь понесені витрати.

Відповідно до ст.ст. 79, 81 ЦПК України, витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права є судовими витратами, які несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги. Граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлюється законом.

Адвокат ОСОБА_3, відповідно до журналу судового засідання, брав участь у розгляді справи 15 червня 2015 року протягом 01 години. Відомостей про участь адвоката в провадженні інших процесуальних дій суду не надано. Тому, суд обмежує розмір компенсації витрат на правову допомогу відповідно до Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах», до 40 % розміру мінімальної зарплати за одну годину роботи адвоката, до 487,20 грн.

На підставі ч. 1 ст. 88 ЦПК України, у звязку з відмовою у повному обсязі у задоволенні позову, з позивача на користь відповідача підлягає стягненню сума компенсації витрат на правову допомогу. При цьому, витрати по сплаті судового збору покладаються на позивача.

Керуючись ст.ст. 88, 212, 215-218 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про визнання договору найму житлового приміщення удаваним в частині строку, - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_4 компенсацію витрат на правову допомогу у сумі 487 (чотириста вісімдесят сім) грн. 20 коп.

Рішення постановлене в нарадчій кімнаті, в судовому засіданні 15 червня 2015 року проголошено його вступну та резолютивну частини. Повний текст рішення суду виготовлений 19 червня 2015 року.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його оголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя Л.Д.Фролова