Справа № 755/8977/15-ц
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

(заочне)

"30" червня 2015 р. Дніпровський районний суд м. Києва в складі:

головуючого судді Гаврилової О.В.,

при секретарі Лесик Ю.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Дніпровського районного суду м. Києва цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Державного вищого навчального закладу „Київський університет управління та підприємництва" про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку, -

в с т а н о в и в :

ОСОБА_1, звертаючись з позовом до Державного вищого навчального закладу „Київський університет управління та підприємництва" (далі - ДВНЗ „Київський університет управління та підприємництва"), просить стягнути з відповідача на її користь середній заробіток за період затримки розрахунку з 01.12.2014 року по 30.04.2015 року в сумі 24667,35 грн., а також моральну шкоду в сумі 29121,00 грн., мотивуючи свої вимоги тим, що з 10.01.2005 року по 07.07.2008 року позивач працювала на посаді завідувача кафедри іноземних мов у ДВНЗ „Українська академія бізнесу та підприємництва". Наказом в.о. ректора академії від 04.07.2008 року № 68-к позивача було звільнено з посади завідувача кафедри іноземних мов за п. 1 ст. 40 КЗпП України, у зв'язку з ліквідацією кафедри. Під час остаточного розрахунку при звільненні були порушені права позивача, оскільки відповідно до ст. 57 Закону України „Про вищу освіту" позивачу не було виплачено щомісячну надбавку за вислугу років у розмірі 20% посадового окладу (ставки заробітної плати), починаючи з 10.01.2005 року. Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 02.02.2015 року позовні вимоги позивачки до ДВНЗ „Українська академія бізнесу та підприємництва" про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку задоволено за період з 07.07.2008 року по 30.11.2014 року. На підставі розпорядження Кабінету Міністрів України від 22.06.2011 року № 697-р було проведено реорганізацію ДВНЗ „Українська академія бізнесу та підприємництва" шляхом злиття її з Державною академією житлово-комунального господарства та утворено на їх базі ДВНЗ „Київський університет управління та підприємництва", який є правонаступником всіх прав та обов'язків ДВНЗ „Українська академія бізнесу та підприємництва", у зв'язку з чим на підставі ухвали Дніпровського районного суду м. Києва від 07.04.2015 року було замінено сторону боржника у виконавчому провадженні ВП № 46770090 від 04.03.2015 року про стягнення на користь позивача середнього заробітку за час затримки розрахунку у розмірі 342380,62 грн. На підставі вищенаведених обставин та факту існування простроченої заборгованості з виплати розрахункових коштів при звільненні позивач просить стягнути з відповідача середній заробіток за затримку розрахунку при звільненні у розмірі 24667,35 грн., розрахований позивачем за період з 01.12.2014 року по 30.04.2015 року, тобто за 105 робочих дні, з урахуванням середньоденного заробітку у розмірі 159,31грн., розрахованого на підставі рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 02.02.2015 року.

Крім того, позивач вважає, що такими протиправними діями відповідачем завдано їй не тільки матеріальної, а ще й моральної шкоди, оскільки під час роботи на ДВНЗ „Українська академія бізнесу та підприємництва" неодноразово було порушено законні права позивача, підірвано її авторитет та ділову репутацію, шляхом піддавання сумніву її професійних та людських якостей, щомісячного позбавлення премій, створення перешкод у виконанні службових обов'язків, скорочення кафедри і, як наслідок, необґрунтоване звільнення з посади завідувача кафедри, що змусило позивача докласти додаткових зусиль для організації свого життя, оскільки позивач вимушена була звертатися до суду з позовом про скасування неправомірно накладеного на неї дисциплінарного стягнення, який рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 17.07.2008 року задоволено, та після звільнення було порушено права позивач щодо проведення повного розрахунку в день звільнення, наслідком чого є позбавлення позивача можливості працювати та матеріально забезпечувати свою родину. У зв'язку з чим позивач оцінює завдану їй моральну шкоду в розмірі 29121,00 грн., яку просить стягнути з відповідача.

Представник позивача ОСОБА_2 в судове засідання не з'явився, про день, час та місце судового розгляду справи повідомлений належним чином, однак надав до суду заяву, відповідно до якої позовні вимоги підтримує в повному обсязі, просить провести розгляд справи за його відсутності, не заперечує проти ухвалення заочного рішення по справі.

Представник відповідача Державного вищого навчального закладу „Київський університет управління та підприємництва" в судове засідання неодноразово не з'явився, про день, час та місце судового розгляду справи повідомлений належним чином, про поважні причини неявки суд не повідомив.

На підставі ч. 1 ст. 224 Цивільного процесуального кодексу України, у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи.

Зі згоди представника позивача ОСОБА_2 суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 224 Цивільного процесуального кодексу України.

Відповідно до ч. 2 ст. 197 ЦПК України фіксування судового розгляду авто технічними засобами не здійснюється.

Дослідивши матеріали даної справи, справи № 755/32707/14-ц, оцінивши зібрані докази, суд приходить до наступного.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини й основних свобод, ратифікованої Верховною Радою України 17.07.1997 року, кожний при вирішенні питання про його цивільні права і обов'язки має право на відкритий і справедливий судовий розгляд незалежним і безстороннім судом. Складовою частиною справедливого судочинства є доступ до судової процедури з усіма атрибутами контролю за порушеннями при звільненні з роботи з боку працедавців - власників та керівників господарських товариств, підприємств, установ, організацій.

Статтею 43 Конституції України проголошено право кожної людини на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, які він вільно обирає або на яку вільно погоджується, та закріплено гарантії реалізації права на працю, що включає право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижче від визначеної законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 40 Кодексу законів про працю України, трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом, серед іншого, у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Судом встановлено, що Наказом № 68-к від 04.07.2008 року ОСОБА_1 звільнено з посади завідувача кафедри іноземних мов ДВНЗ „Українська академія бізнесу та підприємництва" на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України, що підтверджено даними трудової книжки, копію якої долучено до матеріалів справи. (а.с. 7)

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 17.07.2008 року визнано недійсним та скасовано дисциплінарне стягнення у виді догани, оголошеної ОСОБА_1 наказом „Про порушення трудової дисципліни" № 80 від 13.12.2007 року, виконуючим обов'язки ректора Державного вищого навчального закладу „Українська академія бізнесу та підприємництва" - Поповим Олександром Івановичем. (а.с. 15-16)

Розпорядженням Кабінету Міністрів України „Про деякі питання реорганізації вищих навчальних закладів" від 22.06.2011 року № 697-р, прийнято пропозицію Міністерства освіти і науки, молоді та спорту щодо реорганізації Державної академії житлово-комунального господарства та Української академії бізнесу та підприємництва шляхом злиття з утворенням на їх базі державного вищого навчального закладу „Київський університет управління та підприємництва", державну реєстрацію якого проведено Печерською районною в м. Києві державною адміністрацією 17.11.2011 року. (а.с. 11, 12)

Відповідно до ч. 3 ст. 61 Цивільного процесуального кодексу України, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Преюдиційні факти - це факти, встановлені рішенням чи вироком суду, що набрали законної сили.

Преюдиційність ґрунтується на правовій властивості законної сили судового рішення і визначається його суб'єктивними і об'єктивними межами, за якими сторони та інші особи, які брали участь у розгляді справи, а також їх правонаступники не можуть знову оспорювати в іншому процесі встановлені судовим рішенням у такій справі правовідносини.

Преюдиційні обставини є обов'язковими для суду, який розглядає справу навіть у тому випадку, коли він вважає, що вони встановлені невірно. Таким чином, законодавець намагається забезпечити єдність судової практики та запобігти появі протилежних за змістом судових рішень.

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 02.02.2015 року стягнуто з Державного вищого навчального закладу „Українська академія бізнесу та підприємництва" на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 07.07.2008 року по 30.11.2014 року в розмірі 342380,62 грн. (а.с. 8-10)

Так, рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 02.02.2015 року встановлено, що під час остаточного розрахунку бухгалтерією ДВНЗ „Українська академія бізнесу та підприємництва" ОСОБА_1 не виплачено щомісячну надбавку за вислугу років у розмірі 20% посадового окладу, та рішенням Апеляційного суду м. Києва від 07.09.2011 року з відповідача ДВНЗ „Українська академія бізнесу та підприємництва" на користь ОСОБА_1 стягнуто невиплачену щомісячну надбавку за вислугу років за період з 10.01.2005 року по 07.07.2008 року в сумі 13546,00 грн., компенсацію втрати частини грошових доходів у зв'язку з порушенням терміну їх виплати обумовлену зростанням споживчих цін (індексу інфляції) за 2005-2008 роки в сумі 10565,70 грн.

04.03.2015 року постановою державного виконавця ВДВС Святошинського РУЮ у м. Києві було відкрито виконавче провадження ВП № 46770090 з примусового виконання рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 02.02.2015 року про стягнення з ДВНЗ „Українська академія бізнесу та підприємництва" на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 342380,62 грн.

Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 07.04.2015 року замінено сторону виконавчого провадження - боржника у виконавчому провадженні ВП № 46770090, а саме: Державний вищий навчальний заклад „Українська академія бізнесу та підприємництва" на Державний вищий навчальний заклад „Київський університет управління та підприємництва", що знаходиться за адресою: м. Київ, вул. Глазунова, 2/4. (а.с. 13)

16.04.2015 року постановою державного виконавця ВДВС Святошинського РУЮ у м. Києві закінчено виконавче провадження ВП № 46770090, з підстав заміни боржника у провадженні та направлення виконавчого листа за належністю до ВДВС Печерського РУЮ у м. Києві. (а.с. 14)

29.05.2015 року на підставі заяви стягувача ОСОБА_1 від 26.05.2015 року виконавчий документ про стягнення з ДВНЗ „Українська академія бізнесу та підприємництва" на користь ОСОБА_1 суми у розмірі 342380,62 грн. повернуто стягувачеві. (а.с. 37)

Відповідно до ч. 2 ст. 233 Кодексу законів про працю України у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Разом з тим, відповідно до роз'яснень, які містяться в п. 25 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.12.1999р. № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», не проведення розрахунку з працівником у день звільнення або, якщо в цей день він не був на роботі, наступного дня після його звернення з вимогою про розрахунок є підставою для застосування відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП України. У цьому разі перебіг тримісячного строку звернення до суду, передбачений ст. 233 КЗпП України, починається з наступного дня після проведення зазначених виплат незалежно від тривалості затримки розрахунку.

Згідно ст. 116 Кодексу законів про працю України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належить йому від підприємства, провадиться в день звільнення. Власник або уповноважений ним орган повинен виплатити у зазначений строк не оспорювану ним суму.

Відповідно до ст. 117 Кодексу законів про працю України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Статті 116, 117 Кодексу законів про працю України структурно віднесені до розд. VII „Оплата праці" указаного Кодексу. За своєю суттю середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні не відноситься до неустойки та не є санкцією за невиконання грошового зобов'язання. Це компенсаційна виплата за порушення права на оплату праці, яка нараховується в розмірі середнього заробітку.

Таким чином, аналiз наведених норм матерiального права дає пiдстави для висновку, що передбачений частиною 1 статтi 117 КЗпП України обов'язок роботодавця щодо виплати середнього заробiтку за час затримки розрахунку при звiльненнi настає за умови невиплати з його вини належних звiльненому працiвниковi сум у строки, зазначенi в статтi 116 КЗпП України, при цьому визначальними є такi юридично значимi обставини, як невиплата належних працiвниковi сум при звiльненнi та факт проведення з ним остаточного розрахунку.

Пунктом 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 р. №13 „Про практику застосування судами законодавства про оплату праці" роз'яснено, що установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при непроведенні його до розгляду справи - по день постановления рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності.

Згідно правової позиції Верховного Суду України (у справі 6-144ц13), не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у строки, передбачені статтею 116 КЗпП України, є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Після ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості із заробітної плати роботодавець не звільняється від відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, а саме виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Відповідно п. 32 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 р. №9 „Про практику розгляду судами трудових спорів" у випадках стягнення на користь працівника середнього заробітку за час вимушеного прогулу у зв'язку з затримкою видачі трудової книжки або розрахунку він визначається за загальними правилами обчислення середнього заробітку, виходячи з заробітку за останні два календарні місяці роботи.

Згідно з п. 2, 8 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року № 100, середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата. Якщо протягом останніх двох календарних місяців працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи.

Нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Аналізуючи наявні в матеріалах справи докази, керуючись положенням законодавства, діючого на час виникнення спірних правовідносин, суд дійшов висновку про правомірність вимог позивачки в частині стягнення з відповідача на її користь середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 24667,35 грн., який розраховано за 105 робочих дні, за період з 01.12.2014 року по 30.04.2015 року, з урахуванням середньоденного заробітку, визначеного, виходячи з заробітку за останні два календарні місяці, що складає 159,31грн., - оскільки судом встановлено порушення відповідачем вимог статті 116 КЗпП України щодо виплати позивачу всіх належних їй сум при звільненні, що підтверджено рішенням Апеляційного суду м. Києва від 07.09.2011 року, відповідно до якого з ДВНЗ „Українська академія бізнесу та підприємництва", правонаступником якого є відповідач в розрізі даного спору, стягнуто на користь позивача невиплачену при звільненні надбавку за вислугу років в сумі 13546,00 грн. та компенсацію втрати частини грошових доходів у зв'язку з порушенням терміну їх виплати - в сумі 10565,70 грн., а також зазначене порушення підтверджено рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 02.02.2015 року про стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільнення за період з 07.07.2008 року по 30.11.2014 року, та факт невиконання відповідачем вимог державного виконавця щодо погашення заборгованості перед позивачкем, яка стягнута на підставі рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 02.02.2015 року, свідчать про порушення відповідачем вимог статей 116, 117 КЗпП України та про правомірність реалізації позивачем свого права на вимогу виплати її середнього заробітку за період затримки, визначений позивачем з 01.12.2014 року по 40.04.2015 року.

Відповідно до частини третьої ст.212 Цивільного процесуального кодексу України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

З огляду на викладене, встановивши порушення відповідачем вимог ст. 116 КЗпП України в частині проведення всіх належних позивачу виплат в день її звільнення, та ураховуючи невиконання таких вимог закону на підставі рішення суду про примусове стягнення зазначеної заборгованості, суд дійшов висновку щодо правомірності вимог позивача про стягнення з відповідача на її користь середнього заробітку за період затримки розрахунку з 01.12.2014 року по 30.04.2015 року в сумі 24667,35 грн.

В частині позовних вимог про стягнення моральної шкоди суд приходить до наступного.

Статтею 2371 Кодексу законів про працю України передбачені підстави відшкодування роботодавцем моральної шкоди, яку він заподіяв працівнику.

Виходячи з наведеної правової норми під моральною шкодою слід розуміти моральні страждання, втрату нормальних життєвих зв'язків, потребу у додаткових зусиллях для організації свого життя.

Правовідносини, що виникають із заподіяння позадоговірної моральної шкоди, регулюються ст.ст. 23, 1167 ЦК України, зі змісту яких випливає, що моральна шкода компенсується лише винною особою.

Відповідно до роз'яснень, що містяться в Постанові Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року „Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" від 31 березня 1995 року № 4, за наявності порушень прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.

Це правило кореспондується зі змістом ст. 2371 Кодексу законів про працю України, яка передбачає відшкодування моральної шкоди працівнику виключно у разі порушення його законних прав, якщо воно призвело до втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагає додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування шкоди визначається законодавством.

Суд не приймає доводи позивача стосовно наявності підстав для стягнення з відповідача моральної шкоди внаслідок неправомірного накладення на неї дисциплінарного стягнення у виді догани, оголошеної ОСОБА_1 наказом «Про порушення трудової дисципліни» № 80 від 13.12.2007р., визнаного недійсним та скасованого судом, оскільки заявляючи вимогу про стягнення моральної шкоди з цих підстав, позивачем пропущено визначений ч. 1 ст. 233 КЗпП України тримісячний строк з дня коли вона дізналась про порушення свого права.

Разом з тим, вимога позову про стягнення моральної шкоди заявлена ще й з підстав тривалої - з часу звільнення до часу розгляду даної справи судом, невиплати позивачу повного розрахунку при звільненні, незважаючи на рішення судів про примусове стягнення цих сум. Тому, з урахуванням вимог позивача в частині стягнення на її користь з відповідача моральної шкоди, яка завдана позивачу внаслідок невиплати відповідачем протягом тривалого часу передбачених законом та встановлених рішенням суду виплат при звільненні, враховуючи період, за який даним рішенням стягується середній заробіток за затримку розрахунку, суд дійшов висновку, що в розрізі даного спору відповідачем має бути відшкодована на користь позивача моральна шкода, яку суд визначає в розмірі 500,00 грн., оскільки неправомірна поведінка відповідача щодо невиплати належних позивачу при звільненні коштів безумовно завдала останній моральних страждань.

Відповідно до ст. 88 Цивільного процесуального кодексу України суд присуджує до стягнення з відповідача на користь держави судові витрати по сплаті судового збору в сумі 246,67 грн. - за вимогою про стягнення середнього заробітку та 243,60грн. - за вимогою про стягнення моральної шкоди.

Керуючись ст. 43 Конституції України, ст.ст. 116, 117, 233, 237-1 Кодексу законів про працю України, ст.ст. 10, 11, 57-61, 88, 169, 179, 208, 209, 212-215, 223-226, 294 Цивільного процесуального кодексу України, суд -

в и р і ш и в:

Позов ОСОБА_1 до Державного вищого навчального закладу „Київський університет управління та підприємництва" про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку - задовольнити частково.

Стягнути з Державного вищого навчального закладу „Київський університет управління та підприємництва" на користь ОСОБА_1 середній заробіток за період затримки розрахунку при звільненні у розмірі 24667,35 грн. та моральну шкоду у розмірі 500,00 грн., а всього суму в розмірі 25167 (двадцять п'ять тисяч сто шістдесят сім) гривень 35 копійок.

В іншій частині позову - відмовити.

Стягнути з Державного вищого навчального закладу „Київський університет управління та підприємництва" в дохід держави судовий збір у розмірі 490,27грн.

Заочне рішення може бути переглянуте Дніпровським районним судом м. Києва за письмовою заявою відповідача про перегляд заочного рішення, яка може бути подана протягом десяти днів з дня отримання його копії.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

С у д д я: