АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
№ апеляційного провадження: 22-ц/796/8541/2015 Доповідач - Шиманський В.Й.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 червня 2015 року колегія суддів Судової палати в цивільних справах апеляційного суду м. Києва в складі:

Головуючого - Шиманського В.Й.

Суддів - Кравець В.А., Борисової О.В.

при секретарі - Круглику В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 16 квітня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Державного територіально-галузевого об'єднання «Південно-західна залізниця», третя особа: начальник вагонної дільниці ст. Київ-Пасажирський Державного територіально-галузевого об'єднання «Південно-західна залізниця» Голотюк Андрій Валерійович, Шевченківське районне управління Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в м. Києві про визнання наказу про звільнення незаконним та поновлення на роботі,-

В С Т А Н О В И Л А:

Із вказаним позовом до суду позивач звернувся у листопаді 2013 року.

Зазначав, що з 1994 року працював на посаді провідника пасажирського вагону в Державному територіально - галузевому об'єднанні «Південно-Західна залізниця». Наказом (розпорядженням) начальника Вагонної дільниці від 04.11.2009 року №2115/ос його було звільнено з роботи з 15.07.2009 року на підставі п.4 ст.40 КЗпП України за прогул без поважних причин. Вважаючи своє звільнення незаконним, просив визнати вказаний наказ незаконним та поновити його на роботі в Київському резерві провідників пасажирських вагонів та ЛНП (цех2) на посаді провідника пасажирського вагону з 15.07.2009 року.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 05.03.2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду м. Києва від 15.05.2014 року, позов задоволено.

Наказ (розпорядження) начальника Вагонної дільниці ст. Київ-пасажирський ДТГО «Південно-Західна залізниця» від 04.11.2009 року про звільнення ОСОБА_2 15.07.2009 року з посади провідника пасажирського вагона визнано незаконним. Поновлено позивача на посаді провідника пасажирського вагона Вагонної дільниці ст. Київ-пасажирський ДТГО «Південно - Західна залізниця» з 15.07.2009 року.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 05.11.2014 року рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 05.03.2014 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 15.05.2014 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції.

Рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 16 квітня 2015 року у задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі, з посиланням на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення судом норм процесуального права, ставиться питання про скасування даного рішення та ухваленні нового про задоволення позову.

Заслухавши доповідь судді, пояснення представника відповідача, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення у зв'язку з наступним.

Відповідно до ч. 1 ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана надати ті докази, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Приймаючи оскаржене у справі рішення суд виходив із вимог даної норми закону, зібраних у справі та наданих сторонами доказів, яким дав повну, всебічну та об'єктивну оцінку.

Судом вірно встановлено, що з 06.08.1994 року позивач працював на посаді провідника пасажирських вагонів вагонної дільниці ст. Київ-пасажирський «Південно-західної залізниці».

Наказом (розпорядженням) відповідача від 04.11.2009 року № 2115/ос ОСОБА_2 звільнено з посади провідника пасажирських вагонів вагонної дільниці ст. Київ-пасажирський «Південно-західної залізниці» 15 липня 2009 року, згідно п. 4 ст. 40 КЗпП України, за прогул без поважних причин, на підставі актів від 03.08.2009 року, 10.09.2009 року, 14.10.2009 року про відсутність на роботі та згоди профкому згідно витягу з протоколу №146 від 02.11.2009 року.

Під час розгляду справи також встановлено, що з 15 липня 2009 року ОСОБА_2 перебував під вартою в СІЗО № 13 Державного департаменту України по виконанню покарань в м. Києві та Київської області у зв'язку з порушенням відносно нього кримінальної справи за ознаками злочину, передбаченого ч. 4 ст. 190 КК України, та звільнений з-під варти 29 серпня 2013 року.

Станом на час розгляду справи в провадженні СВ Шевченківського РУГУ МВС України в м. Києві перебуває кримінальне провадження №0000545, внесеного до Єдиного державного реєстру досудових розслідувань від 20.06.2013 року, за ознаками складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 190 КК України.

На даний час ОСОБА_2 у даному кримінальному провадженні має статус обвинуваченого.

Рішення по обвинуваченню ОСОБА_2 за ч. 4 ст. 190 КК України на момент розгляду справи в суді апеляційної інстанції не ухвалено.

Відповідно до п.4 ч.1 ст.40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності, можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку прогулу (в тому числі відсутності більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин.

Згідно з роз'ясненнями п. 24 Постанови пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів», №9 від 06 листопада 1992 року, при розгляді позовів про поновлення на роботі осіб, звільнених за п.4 ч.1 ст.40 КЗпП України, суди повинні виходити з того, що передбаченим цією нормою закону прогулом визнається відсутність працівника на роботі як протягом усього робочого дня, так і більше трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого дня без поважних причин.

Як встановлено положеннями ст.147 КЗпП України, прогул є дисциплінарним проступком, за вчинення якого передбачено такі види дисциплінарного стягнення як догана або звільнення.

Відповідно до ст.148 КЗпП України дисциплінарне стягнення застосовується власником або уповноваженим ним органом безпосередньо за виявленням проступку, але не пізніше одного місяця з дня його виявлення, не рахуючи часу звільнення працівника від роботи у зв'язку з тимчасовою непрацездатністю або перебування його у відпустці. Дисциплінарне стягнення не може бути накладене пізніше шести місяців з дня вчинення проступку.

Згідно із ст. 149 КЗпП України до застосування дисциплінарного стягнення власник або уповноважений ним орган повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення.

Як вбачається з матеріалів справи листами № 2054 від 06.08.2009 року та №2430 від 11.09.2009 року, направленими на адресу позивача, Державне територіально-галузеве об'єднання «Південно-західна залізниця» зверталось до ОСОБА_2 з вимогою терміново повідомити причини неявки на роботу та попереджало про звільнення на підставі п. 4 ст. 40 КЗпП України.

Натомість з боку позивача під час нового розгляду справи належних та допустимих доказів, на підтвердження вжиття належних заходів щодо повідомлення роботодавця про причини неявки його на роботі, до суду надано не було.

Так, відповідно до статей 10, 60 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно з вимогами ст.ст. 57-60 ЦПК України засобами доказування в цивільній справі є пояснення сторін і третіх осіб, показання свідків, письмові докази, речові докази і висновки експертів. Суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування.

В матеріалах справи відсутні докази на підтвердження надання позивачем до Державного територіально-галузевого об'єднання «Південно-західна залізниця» документів на підтвердження перебування його в місцях позбавлення волі.

Крім того, суд апеляційної інстанції враховує що не встановлення вказаної обставини було мотивом скасування рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 05.03.2014 року та ухвали апеляційного суду м. Києва від 15.05.2014 року про задоволення позову ОСОБА_2 щодо скасування наказу та поновлення на роботі, зазначений в ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 05.11.2014 року, а в силу ч.4 ст.338 ЦПК України висновки і мотиви, з яких скасовані рішення, є обов'язковими для суду першої чи апеляційної інстанції при новому розгляді справи.

Так, перевіривши обставини справи та наявні в ній докази, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що звільнення позивача відбувалось у відповідності до вимог чинного законодавства.

З урахуванням викладеного висновки суду першої інстанції щодо відсутності правових підстав для задоволення позову про скасування наказу про звільнення та поновлення на роботі є законними та обґрунтованими.

Доводи апеляційної скарги про те, що відповідачем порушено приписи ст. 148 КЗпП України, яка передбачає накладення дисциплінарного стягнення за виявленням проступку не пізніше одного місяця з дня його виявлення, оскільки перша неявка на робоче місце мала місце вже 15.07.2009 року, згідно акту 03.08.2009 року, не можуть бути прийняті судом до уваги, оскільки п.4 ч.1 ст.40 КЗпП України передбачено лише право, а не обов'язок роботодавця розірвати трудовий договір у випадках прогулу без поважних причин.

Так, зі змісту наказу (розпорядженням) відповідача від 04.11.2009 року № 2115/ос вбачається, що позивача було звільнено у зв'язку з відсутністю на роботі без поважних на підставі актів від 03.08.2009 року, 10.09.2009 року, 14.10.2009 року а також згоди профкому згідно витягу з протоколу №146 від 02.11.2009 року, наслідком чого стало накладення дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення. Враховуючи викладене відсутні підстави вважати що відповідачем порушено строк передбачений ст. 148 КЗпП України.

Інші доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують та на їх правильність не впливають.

Таким чином, твердження апеляційної скарги про незаконність та упередженість судового рішення матеріалами справи спростовуються.

З огляду на викладене, оскаржене у справі рішення постановлене з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а тому це рішення не може бути скасованим з підстав що наведені в апеляційній скарзі.

Керуючись ст. ст.303, 307, 308 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 16 квітня 2015 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: