Дата документу Справа №
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
Є.У. № 243/7622/14-ц Головуючий у 1-й інстанції: Мінаєв І.М.
Провадження № 22-ц/778/3761/15 Суддя-доповідач: Трофимова Д.А.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 червня 2015 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з цивільних справ апеляційного суду Запорізької області у складі:

Головуючого: Осоцького І.І.,

Суддів: Трофимової Д.А.,

Дзярука М.П.,

При секретарі: Семенчук О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Слов'янського міськрайонного суду Донецької області від 20 квітня 2015 року по справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про визнання договору дарування недійсним, визнання права власності,

В С Т А Н О В И Л А:

У грудні 2014 року ОСОБА_4 звернулася до суду з вищевказаним позовом, який в ході розгляду справи було уточнено.

В обґрунтування позову ОСОБА_4 зазначала, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла мати позивача та відповідача - ОСОБА_5, після смерті якої відкрилася спадщина. Сторони по справі є спадкоємцями першої черги за законом.

В установлений законом строк позивач звернулася до Першої Слов'янської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини. Під час витребування необхідних для прийняття спадщини документів позивач 20.11.2014р. отримала довідку № 1994-2/045/01 КП «БТІ» м. Слов'янська, з якої їй стало відомо про те, що 15.02.2011р. між мамою та відповідачем був укладений договір дарування квартири АДРЕСА_1, і на підставі цього договору право власності на спірну квартиру зареєстровано за відповідачем 18.02.2011р.

ОСОБА_4 вважає вказаний вище договір дарування недійсним з тих підстав, що у 2004р. у мами стався інсульт, вона перебувала на стаціонарному лікуванні, з того часу у неї погіршився стан здоров'я, при спілкуванні у її відповідях та поведінці була неадекватність, спостерігалась загальмованість мислення, зниження пам'яті. В наступному мати неодноразово перебувала на лікуванні, де їй також було ампутовано ногу. Захворювання матері вплинули на її психічний стан, і за станом здоров'я мати на момент укладання договору дарування квартири не могла керувати своїми діями, усвідомлювати їх значення та наслідки. Тому договір дарування від 15.02.2011р. є недійсним і порушує права позивача як спадкоємця на спадкове майно.

Оскільки про укладення договору дарування від 15.02.2011р. та про порушення її прав як спадкоємця позивачу стало відомо 20.11.2014p., остання вважає поважною причину пропуску строку позовної давності на оспорювання договору дарування.

Посилаючись на зазначені обставини, позивач просила суд: визнати поважною причину пропуску строку позовної давності на оспорювання договору дарування, укладеного між померлою ОСОБА_5 та ОСОБА_6 15.02.2011 року; визнати недійсним укладений 15.02.2011 року між померлою 15.06.2014 року ОСОБА_5 та ОСОБА_3 договір дарування квартири АДРЕСА_1 посвідчений державним нотаріусом Першої Слов'янської державної нотаріальної контори по реєстру № 2-401, та визнати за нею в порядку спадкування після померлої ОСОБА_5 право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 загальною площею 35 кв.м, житловою площею 18 кв.м, що складається з однієї житлової кімнати, загальною вартістю 67 604 грн.

Рішенням Слов'янського міськрайонного суду Донецької області від 20 квітня 2015 року позов задоволено частково.

Визнано недійсним укладений 15 лютого 2011 року між померлою 15 червня 2014 року ОСОБА_5 та ОСОБА_3 договір дарування квартири АДРЕСА_1 посвідчений державним нотаріусом Першої Слов'янської державної нотаріальної контори Задорожним Д.В., по реєстру № 2-401.

В решті позовних вимог ОСОБА_4 про визнання права власності відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 витрати по сплаті судового збору в сумі 243 грн. 60 коп.

Стягнуто з ОСОБА_4 в дохід держави недоплачену суму судового збору з позовних вимог майнового характеру в розмірі 338 грн. 02 коп.

Не погоджуючись із рішення суду, ОСОБА_3 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати в частині визнання недійсним укладеного 15 лютого 2011 року договору дарування квартири та ухвалити в цій частині нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову, в іншій частині рішення суду залишити без змін, змінивши розподіл судових витрат.

Заслухавши у судовому засіданні суддю-доповідача, пояснення учасників процесу, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню з наступних підстав.

Згідно п. 1 ч. 1 ст. 307 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право постановити ухвалу про відхилення апеляційної скарги і залишення рішення без змін.

Відповідно ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Згідно ч. 1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Таким чином, судова колегія перевіряє зазначене рішення суду першої інстанції у межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Стаття 203 ЦК України встановлює загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 ЦК України. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Отже, ст. 203 ЦК України встановлює загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, а конкретні підстави для визнання договорів недійсними визначені ст.ст. 215, 218-235 ЦК України, і такі підстави повинні мати місце саме на час укладення такого договору.

За договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність (ч. 1 ст. 717 ЦК України).

Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (ст. 328 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.

За ч. 1 ст. 143 ЦПК України для з'ясування обставин, що мають значення для справи і потребують спеціальних знань у галузі науки, мистецтва, техніки, ремесла тощо, суд призначає експертизу за заявою осіб, які беруть участь у справі.

Частиною 6 ст. 147 ЦПК України передбачено, що висновок експерта для суду не є обов'язковим і оцінюється судом за правилами, встановленими ст. 212 цього Кодексу, яка передбачає, що жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення.

Відповідно до роз'яснень, наданих у п. 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», правила статті 225 ЦК України поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала у такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо).

Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд відповідно до ст. 145 ЦПК зобов'язаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї зі сторін. Справа про визнання правочину недійсним із цих підстав вирішується з врахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів відповідно до ст. 212 ЦПК України.

Згідно з постановою Верховного Суду України від 29 лютого 2012 року № 6-9цс12, правова позиція висловлена яким є обов'язковою для судів, висновок про тимчасову недієздатність учасника правочину слід робити, перш за все, на основі доказів, які свідчать про внутрішній, психічний стан особи в момент вчинення правочину. Хоча висновок експертизи в такій справі є лише одним із доказів у справі і йому слід давати належну оцінку в сукупності з іншими доказами, будь-які зовнішні обставини (показання свідків про поведінку особи тощо) мають лише побічне значення для встановлення того, чи була здатною особа в конкретний момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними.

Статтею 3 Закону України «Про психіатричну допомогу» визначена презумпція психічного здоров'я, суть якої полягає в тому, що кожна особа вважається такою, яка не має психічного розладу, доки наявність такого розладу не буде встановлено на підставах та в порядку, передбачених цим Законом та іншими законами України.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, ОСОБА_5 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 у віці 84 років, що видно з копії свідоцтва про смерть Серії НОМЕР_1 (а.с. 5).

Позивач ОСОБА_4 та відповідач ОСОБА_3 є дочками померлої ОСОБА_5, що підтверджено відповідними копіями свідоцтв про їх народження НОМЕР_2 та НОМЕР_3 (а.с. 6, 60).

Відповідно до довідки № 1994-2/0.45/01 від 20.11.2014 року, виданої КП «БТІ» м. Слов'янська, станом на 01.01.2013р. право власності на квартиру АДРЕСА_1 зареєстроване за ОСОБА_3 на підставі договору дарування, посвідченого Першою Слов'янською ДНК 15.02.2011р. р/№ 2-401, дата реєстрації - 18.02.2011 р.; № запису 65 в книзі 2а-171 (а.с. 8).

Відповідно до копії заповіту, посвідченого керуючим справами Святогірського міськвиконкому Донецької області 26.03.2007 року, р.№ 50, ОСОБА_5 на випадок своєї смерті заповіла усе своє майно ОСОБА_3 ( а.с. 13).

15.02.2011 року був укладений договір дарування квартири, за умовами якого ОСОБА_5 подарувала ОСОБА_3 квартиру АДРЕСА_1. Через хворобу дарувальника, яка не може власноручно підписати договір, на її особисте прохання та в її присутності договір підписано ОСОБА_9 Цей договір посвідчений державним нотаріусом Першої Слов'янської ДНК Донецької області Задорожним Д.В., зареєстрований в реєстрі за № 2-401; зареєстрований в електронному реєстрі прав власності на нерухоме майно 18.02.2011р. (а.с. 14, 37, 38).

З копії спадкової справи № 646/2014 вбачається, що справа заведена 24.11.2014р. Першою Слов'янською ДНК за заявою ОСОБА_4 після померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 Свідоцтво про право на спадщину не видавалося (а.с. 21-34).

Постановою державного нотаріуса Першої Слов'янської ДНК від 20.04.2015р. ОСОБА_4 відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на частку квартири АДРЕСА_1 Донецької області з тих підстав, що спадкоємцем не надано правовстановлюючий документ на квартиру в зв'язку з його відсутністю (а.с. 151).

Відповідно до висновку амбулаторної посмертної судово-психіатричної експертизи № 23 (гр) від 10.03.2015р., ОСОБА_5, 1930 року народження, на період укладання договору дарування квартири 15.02.2011 року страждала органічним розладом особистості судинного ґенезу (церебросклероз 3 стадія з артеріальною гіпертензією, наслідками гострого порушення мозкового кровообігу з лівостороннім гемипарезом (2009 рік), з помірно вираженим інтелектуально-мнестичним зниженням особистості (слабоумство). Ступінь прояву інтелектуально-мнестичного зниження особистості (слабоумства) органічного (судинного) ґенезу позбавляла випробувану здатності в момент підписання договору дарування квартири 15.02.2011 року розуміти значення своїх дій та керувати ними (а. с. 102-109).

Допитана в судовому засіданні першої інстанції судовий експерт ОСОБА_10 пояснила, що вона працює головою судово-психіатричної експертної комісії при обласній психіатричній лікарні м. Слов'янська. Нею у складі з експертами ОСОБА_11 та ОСОБА_12 було проведено посмертну амбулаторну судово-психіатричну експертизу відносно психічного стану померлої ОСОБА_5 на час підписання договору дарування 15.02.2011р. Експертною комісією досліджувалися усі матеріали справи. Оскільки пояснення свідків мали між собою суттєві протиріччя, в основу було покладено наявну медичну документацію з 1977 року по день смерті ОСОБА_5 у 2014 році. З 1977 року захворювання ОСОБА_5 прогресувало, у 1987 році вона проходила лікування, у 1992 році був перший інсульт, але після другого інсульту у 2009 році її стан здоров'я значно погіршився. Комісією експертів одноголосно було прийнято рішення, що ОСОБА_5 на час підписання спірного договору 15.02.2011 року страждала церебросклерозом 3 самої несприятливої стадії з артеріальною гіпертензією та за станом здоров'я вона абсолютно не могла розуміти значення своїх дій та керувати ними. Все це викладено в акті з відповідним мотивуванням.

Крім того, судом першої інстанції оцінені показання свідків, суд підставно дійшов висновку, що об'єктивними та неупередженими є пояснення свідків ОСОБА_13, ОСОБА_14, ОСОБА_15, ОСОБА_16, ОСОБА_17, ОСОБА_9, ОСОБА_3 в тій частині, що померла ОСОБА_5 страждала низкою захворювань, після перенесеного інсульту у 2009 році її стан здоров'я значно погіршився, і в цій частині суд правильно прийняв їх свідчення як достовірні, зазначивши, що це також підтверджено медичною документацією ОСОБА_5 та висновком судово-психіатричної експертизи. Пояснення ж свідка ОСОБА_18 суд правильно не прийняв до уваги, оскільки в показаннях свідка є суттєві протиріччя, які спростовуються як показаннями сторін по справі, інших свідків, так і матеріалами справи. Показання свідка ОСОБА_19 суд вірно прийняв як достовірні, оскільки будь-яких підстав в упередженості свідка встановлено не було, його покази не мають у собі будь-яких протиріч з іншими доказами по справі.

З огляду на викладене, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про часткове задоволення позову, оскільки належними доказами, які містяться у матеріалах справи, беззаперечно підтверджено абсолютну неспроможність ОСОБА_5 за своїм психічним станом у момент підписання договору дарування від 15.02.2011 року розуміти значення своїх дій та керувати ними, що тягне визнання такого договору недійсним з підстав, передбачених ч. 1 ст. 225 ЦК України.

Такі висновки суду є правильними, відповідають нормам матеріального та процесуального права.

В апеляційній скарзі позивач наголошує на порушенні судом норм процесуального права, а саме на тому, що суд безпідставно не задовольнив клопотання про призначення по справі повторної судово-психіатричної експертизи. Зазначені твердження апелянта не спростовують висновків суду з наступних підстав.

Так, відповідно до ч. 2 ст. 150 ЦПК України якщо висновок експерта буде визнано необґрунтованим або таким, що суперечить іншим матеріалам справи або викликає сумніви в його правильності, судом може бути призначена повторна експертиза, яка доручається іншому експертові (експертам).

Суд підставно відмовив у задоволенні клопотання ОСОБА_3 про призначення по справі повторної судово-психіатричної експертизи, зазначивши в мотивувальній частині ухвали від 15.04.2015р. мотиви, з яких дійшов висновку про відмову у задоволенні клопотання, і закон, яким керувався, постановляючи ухвалу (а.с. 121).

Таким чином, доводи апеляційної скарги в цій частині є необґрунтованими, а суд не припускався процесуальних порушень.

Інші доводи апеляційної скарги висновків суду також не спростовують, оскільки є повторенням обставин, якими відповідач обґрунтовувала свої заперечення проти позову, всебічна оцінка яким була дана судом першої інстанції, і зводяться лише до особистої незгоди з висновками суду щодо їх оцінки.

Решта доказів та обставин, на які посилається ОСОБА_3 в апеляційній скарзі, були предметом дослідження суду першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом були дотримані норми матеріального і процесуального права.

За таких обставин колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає обставинам справи, ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасоване з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

В частині відмови у задоволенні решти позовних вимог рішення суду першої інстанції не оскаржене, а тому, у відповідності до ч. 1 ст. 303 ЦПК України та роз'яснень п. 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 12 від 24 жовтня 2008 року "Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку" апеляційним судом не переглядалось.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313 - 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Слов'янського міськрайонного суду Донецької області від 20 квітня 2015 року по цій справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня проголошення.

Головуючий:

Судді: