Вознесенський міськрайонний суд Миколаївської області
30 грудня 2009 року Вознесенський міськрайонний суд Миколаївської області у складі:
головуючої - судді Висоцької Г.А.
секретарі - Кашарайло А.А.
за участю позивачки ОСОБА_1
представника відповідачаДайнеко О.О.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Вознесенська цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Управління праці та соціального захисту населення Вознесенської міської ради м. Вознесенськ Миколаївської області про зобов»язання укласти трудовий договір та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,
17.11.2009року позивачка ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до Управління праці та соціального захисту населення Вознесенської міської ради м. Вознесенська Миколаївської області (далі управління праці) про зобовязання укласти договір на виконання роботи практичного психолога на 0.5 ставки та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу у розмірі 600 грн.
Свої вимоги обґрунтовує тим, що працювала у відділенні соціальної реабілітації дітей інвалідів при відділі соціальної допомоги при управлінні праці та соціального захисту населення Вознесенської міської ради на посаді вчителя-реабілітолога. 08.07.2009 року згідно наказу № 59 по управлінню праці із штатного розкладу була виведена одна штатна одиниця вчителя-реабілітолога, і введено 0,5 одиниці вчителя-реабілітолога та 0,5 одиниці практичного психолога.
Позивачка вказує, що тричі 23.07.2009, 14.08.2009 року та 28.08.2009 року зверталася із заявою про прийняття на посаді практичного психолога, але 08.09.2009 року їй відмовили у звязку із недостатнім рівнем професійної освіти та поганим здоровям.
Вважає відмову в прийнятті на роботу незаконною, оскільки порушене її право на працю та заробітну плату не нижчу за визначену законом, крім того вона є інвалідом 3-ї групи. Просить позов задовольнити.
В судовому засіданні позивачка позов підтримала, зазначила, що їй безпідставно відмовили в прийняття на роботу на 0,5 ставки практичного психолога, оскільки за захистом своїх порушених прав вона звертається до суду.
ОСОБА_1 вказала, що має вищу освіту по спеціальності педагогіка і психологія ( дошкільна), 23 роки педагогічного стажу, повідомила відповідача, що за власним бажанням, за свої кошти і у вільний від роботи час підвищить кваліфікацію на відповідних курсах, але їй відмовили і взяли на роботу людину, яка взагалі не має практичного досвіду. Просить позов задовольнити, зобовязати відповідача укласти з нею договір на виконання роботи практичного психолога на 0.5 ставки та збільшила ціну позову щодо стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу до 2060 грн.
Представник відповідача позов не визнав, пояснив, що порушень законодавства з боку відповідача не було, обов»язку прийняти її на роботу на 0,5 ставки практичного психолога управління праці та соціального захисту населення Вознесенської міської ради м. Вознесенська Миколаївської області не мало, так як позивачка вже має роботу - 0,5 ставки вчителя - реабілітолога, погодилася на зміну істотних умов праці - встановлення неповного робочого часу, зменшення оплати праці. Керівництво управління відповідно до вимог ст. 197 КЗпП України надало перевагу молодому спеціалісту. Вважає позов безпідставним та таким, що не підлягає задоволенню.
Вислухавши пояснення сторін, дослідивши письмові докази по справі, суд встановив наступне.
Позивачка ОСОБА_1 з 21.01.2003 року (наказ № 19-к) по теперішній час перебуває з відповідачем управлінням праці та соціального захисту населення Вознесенської міської ради в трудових відносинах, працюючи вчителем - реабілітологом відділення ранньої соціальної реабілітації дітей-інвалідів відділу соціальної допомоги ( а.с.54).
08.07.2009 року згідно наказу № 59 по управлінню праці з 08.09.2009 року із штатного розпису у зв»язку із змінами в організації виробництва і праці, відповідно ст. 32 КЗпП України було виведено 1 ставку вчителя-реабілітолога і 1 ставку асистента вчителя-реабілітолога і з цього ж часу введено по 0,5 ставки вчителя-реабілітолога, практичного психолога, асистента вчителя-реабілітолога, фахівця з фізичної реабілітації.
08.07.09 року позивачка була ознайомлена з наказом під розпис ( а.с.5).
До одного з виняткових повноважень власника належить проведення заходів щодо зміни організації виробництва та праці.
Частиною 3 ст 32 КЗпП України передбачається, що у зв»язку із змінами в організації виробництва і праці допускається зміна істотних умов праці при продовжені роботи за тією ж спеціальністю, кваліфікацією чи посадою.
При змінах в організації виробництва і праці власник має право без згоди працівника змінювати істотні умови праці, а саме: системи та розміри оплати праці, зменшувати надані пільги, змінювати режим роботи, встановлювати або скасовувати неповний робочий час, суміщення професій, змінювати розряди і найменування посад тощо.
Трудовим законодавством передбачено, що зміни істотних умов праці не повинні спричиняти примусу до праці. Частиною третьої статті 32 КЗпП на власника покладені обов'язки попередити працівника за два місяці про наступні зміни в організації виробництва і праці, а також зміну істотних умов праці .
Правовим документом про таку зміну повинен бути наказ про зміну істотних умов праці у зв'язку зі змінами в організації виробництва і праці .
В судовому засіданні позивачка визнала, що їй було роз»яснено, що у разі відмови продовжувати роботу у зв'язку зі змінами істотних умов праці, вона підлягала звільненню на підставі пункту 6 статті 36 КЗпП, але вона погодилася і тому продовжує працювати в управлінні праці, але вже на 0,5 ставки.
Доводи позивачки, що їй незаконно було відмовлено в укладенні трудового договору на роботу практичного-психолога всупереч гарантіям, передбаченим ст. 22 КЗпП України
Та її посилання на обов»язок відповідача укласти трудовий договір відповідно до вимог ч. 3 ст. 17 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні», яка забороняє відмовляти в укладенні трудового договору або в просуванні по службі, звільненні з ініціативою адміністрації, переведення інваліда на іншу роботу без його згоди з мотивів інвалідності, суд вважає безпідставними з наступних підстав.
Конституція України (ст. 43) визнає, а Кодекс законів про працю України гарантує громадянам право на працю. Відповідно до цього ст. 22 КЗпП України забороняє будь-яке
пряме чи побічне обмеження прав чи встановлення прямих чи побічних переваг при укладені, зміні чи припиненні трудового договору залежно від походження, соціального чи майнового стану, расової і національної належності, статі, членства у професійній спілці або іншому об»єднанні громадян, залежно від роду та характеру занять і місця проживання.
Однак заборона встановлення переваг при укладенні трудового договору не виключає додаткових гарантій забезпечення права на працю, які встановлюються для окремих категорій працівників.
Дані гарантії передбачені ст. 5 Закону України «Про зайнятість населення» від 01.03. 1991 року, де держава забезпечує надання додаткових гарантій щодо працевлаштування працездатним громадянам у працездатному віці, які потребують соціального захисту і не здатні на рівних конкурувати на ринку праці, у тому числі - молоді, яка закінчила або припинила навчання у середніх загальноосвітніх школах, професійно-технічних або вищих навчальних закладах, звільнилася зі строкової військової або альтернативної (невійськової) служби і якій надається перше робоче місце, дітям (сиротам), які залишилися без піклування батьків, а також особам, яким виповнилося п'ятнадцять років і які за згодою одного із батьків або особи, яка їх замінює, можуть, як виняток, прийматися на роботу ( п. «в» ст. 5).
За даних обставин ОСОБА_1 реалізувала у встановленому законодавствам порядку своє право на працю, що знайшло своє підтвердження в судовому засіданні. Однак позивачка мала намір фактично працювати за сумісництвом практичним психологом і вона відповідала на її думку вимогам роботодавця щодо рівня освіти (23.06.1984 року закінчила Одеський державний педагогічний інститут ім. К.Д. Ушинського за спеціальністю педагогіка і психологія( дошкільна а.с.13), стану здоров»я (є інвалідом третьої групи, рекомендований скорочений робочий день на 3 години а.с.14) та практичного досвіду ( 23 роки педагогічного стажу).
Як роботодавець - відповідач при працевлаштуванні на нововведену посаду-практичного психолога мав можливість вирішувати, які з осіб, що претендували на цю посаду мають переважне право і не здатні на рівних конкурувати на ринку праці, в даному випадку це молодий спеціаліст - ОСОБА_2, яка у липні 2008 році отримала повну вищу освіту за спеціальністю «психологія», і на час відкриття вакансії не мала роботи і відповідала іншим вимогам керівництва щодо віку, стану здоровя, тощо.
Суд вважає позов безпідставним та таким, що не підлягає задоволенню, оскільки керівництво Управління праці та соціального захисту населення Вознесенської міської ради м. Вознесенська не мало обов»язку працевлаштовувати позивачку, так як ОСОБА_1 прийняла пропозицію та продовжувати роботу при змінених істотних умовах праці.
Зважаючи на викладене вимоги позивачки щодо стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу до 2060 грн. відповідно не підлягає задоволенню.
Керуючись ст. ст. 10, 11, 209, 212, 213, 214,215, ЦПК України, суд -
В задоволенні позову ОСОБА_1 до Управління праці та соціального захисту населення Вознесенської міської ради м. Вознесенськ Миколаївської області про зобов»язання укласти трудовий договір та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу відмовити.
Рішення може бути оскаржено до апеляційного суду Миколаївської області через міськрайонний суд шляхом подачі заяви про апеляційне оскарження протягом 10 днів з дня проголошення рішення та подачі апеляційної скарги протягом 20 днів після подання заяви про апеляційне оскарження.

Суддя Висоцька Г.А.