АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
УХВАЛА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 березня 2015 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Харківської області у складі:

Головуючого судді - Малінської С.М.,

Суддів - Швецової Л.А.,

Даниленка В.М.,

за участю секретаря - Лотох І.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Харкові справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Червонозаводського районного суду м. Харкова від 05 січня 2015 року по справі за позовом ОСОБА_2 до Основ'янської об'єднаної державної податкової інспекції м. Харкова про визнання права власності на будинок за набувальною давністю,-

в с т а н о в и л а:

У жовтні 2014 року ОСОБА_2 звернувся до суду з названим позовом, в обгрунтування якого зазначав, що йому на праві приватної власності належить 63/100 частин домоволодіння по АДРЕСА_1, який він придбав у 2001 році на підставі договору купівлі-продажу. Протягом усього часу з моменту придбання цього нерухомого майна він користувався усім будинком, обслуговував його та ремонтував, сплачував кошти за його утримання. З рішення Червонозаводського районного суду м.Харкова від 03 квітня 1997 року позивач дізнався, що спірна частина будинку, яким він користується, належить податковій інспекції Червонозаводського району м.Харкова. Тому позивач вважає, що оскільки він, починаючи з 2001 року, фактично добросовісно, відкрито, безперервно володіє та користується чужим майном, а саме, 37/100 частинами вищезазначеного домоволодіння, утримував її та підтримував у належному стані, а також проживав у цьому будинку, то у даному випадку підлягає застосуванню норма ч.2 ст.344 ЦК України, а тому ОСОБА_2 просив визнати за ним право власності за набувальною давністю на 37/100 частин вказаного домоволодіння.

Рішенням Червонозаводського районного суду м. Харкова від 05 січня 2015 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просив рішення скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити його позовні вимоги.

Заслухавши доповідь судді, пояснення осіб, що з'явилися, перевіривши законність та обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги.

Основоположні принципи здійснення правомочностей власника сформульовані в ст. 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, прийнятої в м. Рим 4.11.1950 р., що набрала чинності для України з 11.09.1997 р., яка є складовою її правової системи відповідно до ст. 9 Конституції України. Ця норма міжнародної конвенції передбачає право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватися своїм майном; не допускає позбавлення тією чи іншою особою свого майна, крім як в інтересах суспільної необхідності і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права; визнає право держави на здійснення контролю за використанням власності у відповідності з загальними інтересами або для забезпечення податків, інших зборів чи штрафів.

У Конституції України закріплені основні правові принципи регулювання відносин власності, головним з яких є принцип рівного визнання й захисту рівним чином усіх форм власності (статті 13, 14, 41).

Конституційні положення про право власності відображені в нормах діючого законодавства , закрема в статті 344 ЦК України, якою встановлені правила застосування набувальної давності як одного зі способів набуття права власності.

Відповідно до ч. 1 ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Набуття права власності на земельну ділянку за набувальною давністю регулюється законом. Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації.

Частиною 4 ст. 344 ЦК України визанчено, що право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду.

Частиною 8 розділу "Прикінцеві та перехідні положення" ЦК України передбачено, що правила статті 344 ЦК України про набувальну давність поширюються також на випадки , коли володіння майном почалося за три роки до набрання чинності цим Кодексом, тобто з 01.01.2001року.

Виходячи зі змісту ст. 344 ЦК України обставинами , які мають значення для справи , і , які повинен довести сам позивач ( ч.1 ст. 60 ЦПК України) , є законний об'єкт володіння , добросовісність володіння , відкритість володіння , давність володіння та його безперервність ( тобто строк володіння).

Відповідно до роз'яснень, викладених у п. 9 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 7 лютого 2014 року "Про судову практику в справах про захист прав власності та інших речових прав" при вирішенні спорів, пов'язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке:

- володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності;

- володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна;

- володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. У разі втрати не із своєї волі майна його давнісним володільцем та повернення цього майна протягом одного року або пред'явлення протягом цього строку позову про його витребування набувальна давність не переривається (частина третя ст. 344 ЦК України). Не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є сингулярним чи універсальним правонаступником, оскільки в цьому разі вона може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (частина друга ст. 344 ЦК України).

З матеріалів справи вбачається, що 13 лютого 2001 року ОСОБА_2 придбав 63/100 частин житлового будинку АДРЕСА_1 за нотаріально посвідченим договором купівлі-продажу (а.с.8).

Право власності на вказану частину нерухомого майна було зареєстровано за позивачем 20 грудня 2001 року у КП "Харківське міське бюро технічної інвентаризації" за реєстровим №55338.

Відповідно до рішення Червонозаводського районного суду м. Харкова від 03 квітня 1997 року 37/100 часток вказаного домоволодіння належить державі в особі Червонозаводської податкової інспекції м. Харкова, правонаступником якої є нині Основ'янська об'єднана державна податкові інспекція м. Харкова (а.с.4-5).

Таким чином , відповідно до вимог Цивільного Кодексу України в редакції 1963 року , який діяв на час ухвалення вищевказаного судового рішення , держава в особі Червонозаводської податкової інспекції м.Харкова набула права власності на 37/100 часток домоволодіння АДРЕСА_1 з моменту набрання чинності рішення Червонозаводського районного суду м. Харкова від 03 квітня 1997 року.

Позивач ОСОБА_2 знав про вказане рішення суду та надав його в обґрунтування своїх позовних вимог.

Наведене свідчить, що у даному випадку відсутня така складова умова набуття права власності за набувальною давністю, як добросовісне заволодіння чужим майном.

При заволодінні 37/100 частинами домоволодіння по АДРЕСА_1, ОСОБА_2 знав, що у нього відсутні правові підстави для набуття права власності на спірну частину будинку , оскільки право власності на цю частину нерухомості за рішенням Червонозаводського районного суду м. Харкова від 03 квітня 1997 року перейшло до держави.

За правилами ст.ст.10, 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень крім випадків, встановлених ст.61 цього Кодексу.

Проте, позивачем не надану суду жодних належних чи допустимих доказів на підтвердження того , що при заволодінні чужим майном він не знав і не міг знати про відсутність у нього підстав для набуття права власності на спірну частину будинку за набувальною давністю.

Доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 303, 304, 307, 308, 313 - 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Червонозаводського районного суду м. Харкова від 05 січня 2015 року залишити без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий

Судді