Ухвала ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 24 червня 2015 року м. Київв Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі: головуючого Гвоздика П.О., суддів: за участю представника позивача Євграфової Є.П., Завгородньої І.М., Пушкарьової К.В., Іваненко Ю.Г., Ситнік О.М., розглянувши в судовому засіданні справу за позовом Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_6 про звернення стягнення на предмет іпотеки за касаційною скаргою Публічного акціонерного товариства комерційний банку «ПриватБанк» на заочне рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 25 листопада 2014 року та ухвалу апеляційного суду Закарпатської області від 04 березня 2015 року, в с т а н о в и л а: У грудні 2013 року позивач звернувся до суду з даним позовом, зазначивши в його обгрунтування, що 21 травня 2008 року між Закритим акціонерним товариством комерційним банком «ПриватБанк», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариства комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк»), та ОСОБА_6 укладено кредитний договір № МКН7GА00000017, за умовами якого останній отримав кредит у розмірі 17 570 доларів США зі сплатою річної відсоткової ставки, що дорівнює дванадцяти місячним відсотковим ставкам, терміном до 19 травня 2028 року. На забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором 21 травня 2008 року між ПАТ КБ «ПриватБанк, ОСОБА_7, ОСОБА_8 та ОСОБА_6 укладено договір іпотеки, предметом якого є квартира АДРЕСА_1. Посилаючись на те, що відповідач належним чином не виконує зобов'язання за кредитним договором, у зв'язку з чим станом на 12 листопада 2013 року утворилась заборгованість у розмірі 44 510,43 доларів США, позивач просив суд у рахунок погашення заборгованості за кредитним договором звернути стягнення на предмет іпотеки. Заочним рішенням Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 25 листопада 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Закарпатської області від 04 березня 2015 року, у задоволенні позову відмовлено. У касаційній скарзі ПАТ КБ «ПриватБанк» просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалу апеляційного суду і ухвалити нове рішення про задоволення позову, мотивуючи свою вимогу порушенням судами норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права. Заслухавши суддю-доповідача, представника позивача, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного. Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, виходив із того, що оскільки позичальник одержав кредит в іноземній валюті, на забезпечення його виконання передав в іпотеку квартиру, загальна площа якої не перевищує 140 кв. м, вказане нерухоме майно використовується як місце постійного проживання позичальника, іншого житла у нього немає, тому звернення стягнення на нього не може бути проведене відповідно до Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті». Проте з такими висновками судів повністю погодитися не можна. Відповідно до ч. 1 ст. 33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Відповідно до Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» протягом його дії не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно зі ст. 4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно зі ст. 5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов'язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об'єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; загальна площа такого нерухомого житлового майна (об'єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. м для квартири та 250 кв. м для житлового будинку. З огляду на вимоги ст. 3 вказаного Закону він носить тимчасовий характер і втрачає чинність з дня набрання чинності законом, який врегульовує питання особливостей погашення основної суми заборгованості, вираженої в іноземній валюті, порядок погашення (урахування) курсової різниці, що виникає у бухгалтерському та/або податковому обліку кредиторів та позичальників, а також порядок списання пені та штрафів, які нараховуються (були нараховані) на таку основну суму заборгованості. За своїм змістом Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» встановлює порядок вирішення спорів щодо примусового звернення стягнення на предмети застави та іпотеки, а саме: визначає, що за певних умов та протягом певного проміжку часу таке стягнення не проводиться. Оскільки Законом не призупиняється дія будь-яких нормативних актів у сфері регулювання кредитних правовідносин, зокрема тих, що визначають правові підстави для звернення в судовому порядку стягнення на відповідні предмети забезпечення, його чинність на час вирішення спору сама по собі не може бути підставою для відмови в захисті порушеного права. Вказана правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду України від 27 травня 2015 року (у справі № 6-58цс15). Таким чином, висновок про неможливість звернення стягнення на предмет іпотеки в період чинності Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» є помилковим. Враховуючи те, що фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, судами не встановлені, рішення суду першої інстанції та ухвала апеляційного суду підлягають скасуванню з підстав, передбачених ч. 2 ст. 338 ЦПК України, з передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції. Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у х в а л и л а: Касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» задовольнити частково. Заочне рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 25 листопада 2014 року, залишене без змін ухвалою апеляційного суду Закарпатської області від 04 березня 2015 року, скасувати, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції. Ухвала оскарженню не підлягає. Головуючий П.О. Гвоздик Судді: Є.П. Євграфова І.М. Завгородня Ю.Г. Іваненко О.М. Ситнік