АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІВЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 червня 2015 року м. Чернівці

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Чернівецької області у складі:

головуючого Половінкіної Н. Ю.

суддів Заводян К.І., Бреславського О.Г.

секретаря Давньої Я.А.

за участю позивача ОСОБА_1, представника позивача ОСОБА_2, представника відповідача ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, ОСОБА_5, приватного нотаріуса Чернівецького міського нотаріального округу Чернівецької області ОСОБА_6 про стягнення грошових коштів за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Першотравневого суду м.Чернівці від 16 квітня 2015 року,

встановила:

ОСОБА_1 у вересні 2014 року звернулася до суду з позовом до ОСОБА_4 з участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, ОСОБА_5 про стягнення грошових коштів.

Зазначала, що між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 укладено договір позики 21 червня 2011 року, який забезпечений договором між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 іпотеки, посвідченим приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу Чернівецької області ОСОБА_6 21 червня 2011року.

Вказувала, що на виконання договору позики передала ОСОБА_4 грошові кошти в сумі 35000 доларів США, а останній зобов»язався повернути грошові кошти в строк до 21 вересня 2011 року.

Посилаючись на невиконання ОСОБА_4 зобов»язання, ОСОБА_1 просила стягнути з відповідача позику в сумі 469875 грн. та три проценти річних в сумі 42288 грн. 75 коп.

№22ц-779 2015 рік Головуючий у 1 інстанції Войтун О.Б.

Категорія: 19/27 Доповідач Половінкіна Н.Ю.

Під час розгляду справи ОСОБА_1 збільшила позовні вимоги, просила стягнути з ОСОБА_4 позику в сумі 822850 грн. та три проценти річних в сумі 74056 грн. 50 коп.

Залучено до участі у справі третьою особою, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, приватного нотаріуса Чернівецького міського нотаріального округу Чернівецької області ОСОБА_6 ухвалою Першотравневого районного суду м.Чернівці від 18 грудня 2014 року.

Рішенням Першотравневого районного суду м.Чернівці від 16 квітня 2015 року у позові відмовлено.

ОСОБА_1 в апеляційній скарзі просить рішення Першотравневого районного суду м.Чернівці від 16 квітня 2015 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 позику в сумі 822850 грн., що дорівнює 35000 доларів США, та три проценти річних в сумі 74056 грн. 50 коп., посилаючись на порушення норм матеріального й

процесуального права.

Колегія суддів вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає задоволенню частково з наступних підстав.

Суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення грошових коштів, керувався положеннями ч.3 ст.545, ч.2 ст.1050 ЦК України та дійшов висновку про підтвердження виконання ОСОБА_4 зобов»язання за договором позики.

На обґрунтування таких висновків суд першої інстанції послався на наявність у ОСОБА_4 розписки боржника від 21 червня 2011 року, тобто боргового документа.

На підставі ст.213 ЦПК України рішення сулу повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обгрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з»ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судове рішення ухвалено з порушенням наведених норм.

На підставі ч.1 ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов»язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Відповідно до ч.1 ст.1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Судом першої інстанції встановлено, що між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 укладено договір позики 21 червня 2011 року, який забезпечений договором між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 іпотеки, посвідченим приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу Чернівецької області ОСОБА_6 21 червня 2011року (а.с.5).

Відповідно до п.1 наведеного договору позичальник ОСОБА_4 позичив у позикодавця ОСОБА_1 280350 грн., що відповідає сумі 35000 доларів США на день підписання даного договору, без нарахування відсотків строком до 21 вересня 2011 року.

На підставі ч.3 ст.1049 ЦК України позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахуванням грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок.

Частина 1 ст.545 ЦК України встановлює, що прийнявши виконання зобов»язання кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі.

Заперечуючи проти позову, ОСОБА_4 посилався на виконання зобов»язання з повернення позики.

Відповідно до ч.3 ст.10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

На підставі ч.4 зазначеної норми суд сприяє всебічному і повному з»ясуванню обставин справи: роз»яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов»язки, попереджує про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

Апеляційним судом оглянуто розписку ОСОБА_4 від 21 червня 2011 року, за змістом якої ОСОБА_4 позичив у ОСОБА_1 280350 грн., що відповідає 35000 доларам США, та зобов»язався повернути грошові кошти до 21 вересня 2011 року.

Частина 2 ст.1047 ЦК України допускає пред'явлення на підтвердження укладення договору позики та його умов розписки позичальника або іншого документа, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної суми грошей або кількості речей.

За змістом ст.212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтуються на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Не можна погодитися з доводами ОСОБА_4, на які є посилання в запереченні на апеляційну скаргу, про підтвердження виконання зобов»язання.

Так, наявність у ОСОБА_4 розписки від 21 червня 2011 року сама по собі не свідчить про здійснення відповідачем виконання зобов»язання за договором позики між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 від 21 червня 2011 року.

Приєднаний до матеріалів справи договір між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 позики грошових коштів від 21 червня 2011 року не передбачає видачу позичальником розписки на підтвердження факту передачі грошей (а.с.5).

У такому разі сторонами дотримано вимоги, обумовлені договором між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 позики грошових коштів від 21 червня 2011 року, щодо підтвердження обставин одержання позичальником грошових коштів.

У матеріалах справи відсутні будь-які докази надання ОСОБА_4 кредиторові такого боргового документу.

Тому висновки суду першої інстанції про виконання ОСОБА_4 зобов»язання повернення позики не відповідають обставинам справи.

За таких обставин судове рішення підлягає скасуванню з підстав, передбачених п.3 ч.1 ст.309 ЦПК України.

Не можна погодитися з доводами ОСОБА_1, на які є посилання в апеляційній скарзі, щодо визначення суми позики у грошовому еквiваленті в iноземнiй валютi.

Згiдно ст.533 ЦК України грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов'язаннi визначено грошовий еквiвалент в iноземнiй валютi, сума, що підлягає сплатi у гривнях, визначається за офiцiйним курсом вiдповiдної валюти на день платежу, якщо iнший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи iншим нормативно-правовим актом.

Використання iноземноiї валюти, а також платiжних документів в iноземнiй валютi при здiйсненнi розрахункiв на території України за зобовязаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом.

Відповідно до п. 1 договору між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 позики грошових коштів від 21 червня 2011 року позичальник позичив у позикодавця строком до 21 вересня 2011 року 280350 грн., що відповідає сумі 35000 доларів США на день підписання даного договору (а.с.5).

Отже, зі змісту договору вбачається визнання сторонами обставин одержання позичальником грошових коштів, обумовлених в п.1 цього договору в сумі 280350 грн.

У даному разі визначення еквівалента суми позики до іноземної валюти на час укладення договору не має правового значення.

Верховний Суд України в постанові №6-63цс13 від 18 вересня 2013 року зазначив, що письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Згідно із п.2 договору між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 позики грошових коштів від 21 червня 2011 року встановлено обов»язок позичальника повернути позичену суму грошових коштів.

На підставі ст.526 ЦК України зобов»язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

У такому разі договором не передбачено виконання зобов»язання у грошовому еквiваленті до 35000 доларів США.

З матеріалів справи вбачається, що зміни до договору не вносилися.

Ураховуючи наведене, підстав для покладення на ОСОБА_4 обов»язку повернути позику у гривнях за офiцiйним курсом 35000 доларів США на день платежу немає.

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_1 обґрунтовувала вимоги про стягнення трьох процентів річних простроченням ОСОБА_4 виконання грошового зобов»язання.

Відповідно до ст.611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, розірвання договору, відшкодування збитків, сплата неустойки.

Згідно із ч.1 ст.1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов»язаний сплатити грошову суму відповідно до ст.625 цього Кодексу.

На підставі ч.2 ст.625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов»язання, на вимогу кредитора зобов»язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відповідно до п.5 договору між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 позики грошових коштів від 21 червня 2011 року позичальник, який прострочик виконання грошового зобов»язання на вимогу позикодавця зобов»язаний сплатити грошову суму з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення та три процента річних від простроченої суми.

Як роз»яснив Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у абз.1 п.18 постанови №5 від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» за змістом ст.552, ч.2 ст.625 ЦК інфляційне нарахування на суму боргу за порушення боржником грошового зобов»язання, вираженого в національній валюті, та три проценти річних від простроченої суми полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за неправомірне користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Таким чином підлягає стягненню з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 три проценти річних від простроченої суми 280350 грн. за період з 22 вересня 2011 року по 21 вересня 2014 року в сумі 25254 грн. 50 коп. ( 280350 грн. х 3 х 1096 днів : 365 : 100).

Не можна погодитися з доводами ОСОБА_4 про сплив позовної давності.

Одним із видів порушення зобов'язання є невиконання зобов'язання в обумовлений сторонами строк.

За змістом ч.1 ст.530 ЦК України якщо у зобов»язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Як вбачається з договору між пишним Г.А. та ОСОБА_1 позики грошових коштів від 21 червня 2011 року сторонами визначено строк виконання зобов»язання 21 вересня 2011 року(а.с.5).

Частиною 5 ст.261 ЦК України передбачено, що за зобов»язанями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.

Правило ч. 5 ст. 261 ЦК України є спеціальною нормою стосовно ч. 1 ст. 261 ЦК України.

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Статтею 257 ЦК України встановлено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Отже, у даному разі початок перебігу позовної давності має обчислюватися зі спливом строку виконання.

За змістом ч.5 ст.254 ЦК України якщо останній день строку припадає на вихідний, святковий або інший неробочий день, що визначений відповідно до закону у місці вчинення певної дії, днем закінчення строку є перший за ним робочий день.

Позов ОСОБА_1 було подано до суду у перший робочий день 22 вересня 2014 року, тобто до спливу встановленого строку позовної давності.

За правилами, встановленими частинами 3 та 4 ст.267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

За таких обставин суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що ОСОБА_1 звернулася до суду за захистом порушеного права до спливу позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі.

Керуючись п.3 ч.1 ст.309 ЦПК України, колегія суддів

вирішила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Першотравневого районного суду м. Чернівці від 16 квітня 2015 року скасувати.

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_4 за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, ОСОБА_5, приватного нотаріуса Чернівецького міського нотаріального округу Чернівецької області ОСОБА_6 про стягнення грошових коштів задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 грошові кошти в сумі 280350 грн., три проценти річних в сумі 25254 грн. 50 коп., судовий збір в сумі 5590 грн. 62 коп.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення, але може бути оскаржено у касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий

Судді