АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Справа № 22-ц/796/6252/2015 Головуючий у першій інстанції - Катющенко В.П.
Доповідач - Оніщук М.І.
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

3 червня 2015 року колегія суддів Судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду міста Києва в складі:

головуючого судді Оніщука М.І.,

суддів Крижанівської Г.В., Шебуєвої В.А.,

при секретарі Сливка А.В.,

за участю:

представника прокуратури Дібрової В.С.,

представника

Київської міської ради Власенко І.І.,

Представника

Держархбудінспекції України Косинської О.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу заступника прокурора міста Києва, що діє в інтересах держави в особі Київської міської ради, Державної архітектурно-будівельної інспекції України на рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 6 березня 2014 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_6 про визнання права власності,

В С Т А Н О В И Л А:

У лютому 2014 року ОСОБА_5, звернулася до суду з позовом до ОСОБА_6, в якому просила визнати за нею право власності на нежитлову будівлю, площею 352 кв.м., яка розташована за адресою: АДРЕСА_1

Свої вимоги обгрунтовувала тим, що відповідно до реєстраційного посвідчення № 025680 від 09.01.2009, Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна посвідчує, що група нежилих приміщень № 2 загальною площею - 12,5 кв.м., розташоване в АДРЕСА_1, зареєстровано за ОСОБА_5 12.03.2012 між ОСОБА_5 та ОСОБА_6 було укладено договір про спільне будівництво та експлуатацію нежитлової будівлі за адресою: АДРЕСА_1 Предметом даного договору було визначено та затверджено організація спільної діяльності в сфері господарської діяльності пов'язаної з реконструкцією, будівництвом об'єкта нерухомості - нежитлової будівлі за адресою: АДРЕСА_1, реєстрація права власності на нежитлову будівлю та організація діяльності торгівельного павільйону в нежитловій будівлі за адресою: АДРЕСА_1. Згідно умов договору сторони зобов'язуються діяти шляхом об'єднання майна і зусиль. Відповідно до договору про спільне будівництво та експлуатацію нежитлової будівлі за адресою: АДРЕСА_1, від 12.03.2012 вона взяла на себе зобов'язання з моменту підписання договору за власні кошти здійснювати, проведення робіт по реконструкції, будівництву нежитлової будівлі за адресою: АДРЕСА_1 Тим самим відповідач взяв на себе зобов'язання з моменту підписання договору отримати відповідну дозвільну документацію на проведення реконструкції, будівництва нежитлової будівлі АДРЕСА_1, та після завершення нею робіт по реконструкції, будівництва зазначеного вище зареєструвати право власності на нежитлові приміщення, які розташовані в будівлі за адресою: АДРЕСА_1 на її ім'я. Наприкінці лютого 2012 року нею була проведена повна реконструкція нежилої будівлі, після чого загальна площа об'єкту становить 352 кв.м. Після проведення робіт відповідач не реагує на її звернення з приводу надання необхідних документів для реєстрації права власності, у визначений умовами договору від 12.03.2012 на нежитлову будівлю, від будь-яких пояснень ухиляється.

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 06.03.2014 позов задоволено. Визнано за ОСОБА_5 право власності на нежитлову будівлю, площею 352 кв.м., яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 Вирішено питання судового збору.

В апеляційній скарзі заступник прокурора міста Києва, що діє в інтересах держави в особі: Київської міської ради, Державної архітектурно-будівельної інспекції України, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове про відмову в задоволенні позову. Зазначає, що спірне майно не прийнято у встановленому законом порядку до експлуатації, будівельні роботи здійснені без наявності встановленої законом проектної та дозвільної документації, у зв'язку з чим у позивача відсутні правові підстави для визнання права власності на нього.

Представники прокуратури, Київської міської ради та Держархбудінспекції України в судовому засіданні підтримали апеляційну скаргу з викладених в ній підстав та просили її задовольнити.

Сторони повторно не з'явились в судове засідання, про час та місце розгляду справи неодноразово повідомлялись у встановленому законом порядку за відомими суду адресами. Колегія суддів, визнала за можливе розглянути справу за відсутності осіб, які не з'явились, оскільки їх неявка не перешкоджає апеляційному розгляду справи.

Заслухавши доповідь судді, вислухавши пояснення осіб, які з'явились в судове засідання, вивчивши та дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції.

Згідно вимог ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення суду, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

На переконання колегії суддів оскаржуване рішення суду вказаним вимогам процесуального закону не відповідає.

Задовольняючи позов суд першої інстанції виходив з того, що оскільки відповідачем не виконані умови укладеного між сторонами договору про спільне будівництво та експлуатацію нежитлової будівлі, зокрема не зареєстровано право власності на нежитлові будівлі за позивачем, що свідчить про оспорення відповідачем права власності позивача на вказані об'єкти, то, у відповідності з вимогами закону, таке право підлягає захисту шляхом визнання за позивачем права власності на нерухоме майно.

З вказаним висновком суду погодитись не можливо, з огляду на наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, 12.03.2012 між ОСОБА_5 та ОСОБА_6 було укладено договір про спільну діяльність.

Відповідно до п.п. 1 п. 1 договору, сторони домовились про організацію спільної діяльності в сфері господарської діяльності пов'язаною з реконструкцією, будівництвом об'єкта нерухомості - нежитлової будівлі за адресою: АДРЕСА_1, для досягнення наступних господарських і комерційних цілей: проведення робіт по реконструкції об'єкта нерухомості; проведення будівництва об'єкта нерухомості - нежитлової будівлі; введення в експлуатацію і реєстрація права власності на нежитлову будівлю за адресою: АДРЕСА_1; організація діяльності торгових приміщень в нежитловій будівлі за адресою: АДРЕСА_1.

Відповідно до п.п. 1.2. п. 1 договору, сторони зобов'язуються діяти спільно шляхом об'єднання майна і зусиль.

Звертаючись до суду з даним позовом позивач вказував, що відповідач, в порушення укладених між ними договорів про спільну діяльність, не зареєстрував за ним право власності на об'єкти нерухомості та не надає необхідні документи для реєстрації права власності на вказані об'єкти нерухомості, чим фактично не визнав та оспорив право власності позивача на ці об'єкти, а відтак порушене право позивача підлягає судовому захисту шляхом визнання за ним права власності в судовому порядку.

Обраний позивачем спосіб захисту порушеного права та наведені доводи в обґрунтування заявлених вимог не ґрунтуються на вимогах закону.

У відповідності до ст. 392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Матеріали справи не містять належного та допустимого доказу права власності позивача на самочинно збудований (реконструйований) спірний об'єкт нерухомого майна. Крім того, відсутні підстави вважати, що таке право оспорювалось чи не визнавалось відповідачем, оскільки зі змісту укладених договорів вбачається, що відповідач лише взяв на себе зобов'язання отримати відповідну дозвільну документацію на проведення реконструкції, будівництва нежитлових будівель та після завершення цих робіт зареєструвати право власності на них за позивачем.

З огляду на викладене, підстави, передбачені ст. 392 ЦК України, для звернення до суду з позовом про визнання права власності відсутні.

Пленум Вищого Спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ в постанові № 6 від 30.03.2012 «Про практику застосування судами статті 376 ЦК України (про правовий режим самочинного будівництва)» наголосив, що не може бути застосовано правила статті 376 ЦК при вирішенні справ за позовами:

про визнання права власності на самочинно переобладнані квартири в багатоквартирних будинках різних житлових фондів, оскільки такі правовідносини врегульовано іншими нормами законодавства, зокрема статтею 383 ЦК та відповідними нормами Житлового кодексу України щодо власників квартир;

про визнання права власності на самочинно збудовані тимчасові споруди;

про визнання права власності на самочинно збудовані приналежності до основної речі (ганок, веранда, мансарда тощо).

За загальним правилом кожна особа має право на захист свого цивільного права лише в разі його порушення, невизнання або оспорювання (частина перша статті 15 ЦК України, частина перша статті З ЦПК України. У зв'язку із цим звернення до суду з позовом про визнання права власності на самочинне будівництво має здійснюватися за наявності даних про те, що порушене питання було предметом розгляду компетентного державного органу, рішення якого чи його відсутність дають підстави вважати про наявність спору про право.

За загальним правилом особа, яка здійснила або здійснює таке будівництво, не набуває права власності на нього (ч. 2 ст. 376 ЦК України).

Вирішуючи справу за позовом власника (користувача) земельної ділянки про визнання права власності на самочинно збудоване нерухоме майно, необхідно встановлювати усі обставини справи, зокрема: чи є позивач власником (користувачем) земельної ділянки; чи звертався він до компетентного державного органу про прийняття забудови до експлуатації; чи є законною відмова у такому прийнятті; чи є порушені будівельні норми та правила істотними.

З матеріалів справи не вбачається, що позивач звертався до компетентного органу з приводу прийняття забудови до експлуатації.

Згідно із п. 3 ст. 34 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» орган державного архітектурно-будівельного контролю у порядку, визначеному центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері містобудування, веде єдиний реєстр отриманих повідомлень про початок виконання підготовчих будівельних робіт, зареєстрованих декларацій про початок виконання підготовчих і будівельних робіт, виданих дозволів на виконання будівельних робіт, зареєстрованих декларацій про готовність об'єкта до експлуатації та виданих сертифікатів, відмов у реєстрації таких декларацій та у видачі таких дозволів і сертифікатів, який формується на підставі інформації, поданої органами державного архітектурно-будівельного контролю.

При вирішенні позову про визнання права власності на самочинно збудоване нерухоме майно слід виходити з того, що право на виконання будівельних робіт виникає у забудовника лише за наявності документів, які надають право виконувати будівельні роботи та передбачених ст.ст. 27, 29-31 Закону № 3038-УІ, а також у передбачених законом випадках отримання дозволу на виконання будівельних робіт (статті 34, 37 цього Закону).

Встановивши фактичні обставини справи, проаналізувавши означені вище норми права, які регулюють виниклі правовідносини та оцінивши наявні у справі докази в їх сукупності, колегія суддів, приходить до висновку, що у суду першої інстанції були відсутні належні законні підстави для висновку про наявність підстав для визнання за позивачем права власності.

У відповідності з вимогами ст. 309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є: неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими; невідповідність висновків суду обставинам справи; порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права, тощо.

Отже, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про обґрунтованість доводів апеляційної скарги, а тому, у зв'язку з неправильним застосуванням норм матеріального права рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позову.

Враховуючи викладене, керуючись ст.ст. 218, 303, 304, 307, 309, 313, 314, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів -

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу заступника прокурора міста Києва, що діє в інтересах держави в особі Київської міської ради, Державної архітектурно-будівельної інспекції України - задовольнити.

Рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 6 березня 2014 року - скасувати.

Ухвалити нове рішення.

В задоволенні позову ОСОБА_5 до ОСОБА_6 про визнання права власності- відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення та протягом двадцяти днів може бути оскаржене до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий

Судді