Дата документу Справа №
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 22-ц/778/4422/15 Головуючий у 1-й інстанції: Кляшторний В.С.
Є.У.№ 336/4999/14-ц Суддя-доповідач: ОСОБА_1
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 липня 2015 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з цивільних справ апеляційного суду Запорізької області у складі:

Головуючого: Савченко О.В.,

суддів: Маловічко С.В.,

ОСОБА_1,

При секретарі: Бурак А.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, третя особа Шевченківський РВ у м. Запоріжжя УДМС України в Запорізькій області про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,

за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 04 червня 2015 року,

В С Т А Н О В И Л А:

У червні 2014 року ОСОБА_2 звернулася до суду із вищевказаним позовом. Зазначала, що за договором дарування від 24 жовтня 2003 року набула права власності на житловий будинок №7 по провулку Аграрному, в місті Запоріжжі, в якому в якості члена її сімї зареєстрований ОСОБА_3, з яким вона перебувала у шлюбі до січня 2013 року. Посилаючись на те, що за період подружнього життя відповідач порушував правила співжиття, вчиняв сварки, у звязку з чим у грудні 2012 і березні 2013 року вона зверталася до органів міліції з відповідними заявами, а з травня 2013 року він залишив спірний будинок і виїхав на інше постійне місце проживання, просила на підставі ст.ст.319,321, 383, 386, 391, 405 ЦК України усунути їй перешкоди у користуванні власністю, визнати ОСОБА_3 таким, що втратив право користування житлом.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 04 червня 2015 року у задоволенні позову ОСОБА_2 відмовлено.

В апеляційній скарзі про скасування судового рішення і ухвалення нового про задоволення позову ОСОБА_2 посилається на неправильну оцінку зібраних у справі доказів, порушення принципу рівності сторін, невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, порушення норм матеріального права.

Заслухавши у судовому засіданні суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Згідно зі ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Відмовляючи в задоволенні позову ОСОБА_2, суд правильно виходив з відсутності об'єктивних даних, які б підтвердили вимоги позивача про порушення ОСОБА_3 правил співжиття і про його відсутність в спірному будинку понад один рік без поважних причин. При цьому надані позивачем докази суд обґрунтовано визнав такими, що не свідчать про наявність правових підстав для задоволення позову.

Із вказаними висновками суду першої інстанції погоджується апеляційний суд, залишаючи рішення суду першої інстанції без змін.

За статтями 150,156 Житлового кодексу України, який регулював спірні правовідносини на момент їх виникнення, власник квартири (будинку) має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів сімї, інших осіб і має право розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Члени сімї власника квартири (будинку), що проживають разом з ним у квартирі, що йому належать, користується жилим приміщенням нарівні з власником, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Введеним в дію з 1 січня 2004 року Цивільним кодексом України , зокрема статтями 391, 396 закріплено право власника майна вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо вони не пов'язані із позбавленням права володіння. Позов про усунення порушень права, не пов'язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов'язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. Такий позов підлягає задоволенню і в тому разі, коли позивач доведе, що є реальна небезпека порушення його права власності чи законного володіння зі сторони відповідача.

Відповідно до ст.ст.401, 402 ЦК України право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлено щодо нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом. Сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду.

За положеннями ст. 405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником.

Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ними і власником житла або законом.

Підстави припинення сервітуту визначені також у ст.406 ЦК України. Ними, зокрема являються : поєднання в одній особі особи, в інтересах якої встановлений сервітут, і власника майна, обтяженого сервітутом; відмова від нього особи, в інтересах якої встановлений сервітут; сплив строку, на який було встановлено сервітут; припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту; невикористання сервітуту протягом трьох років підряд; смерті особи, на користь якої було встановлено особистий сервітут. Частиною 2 ст. 406 ЦК України передбачено припинення сервітуту на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення.

Відповідно до роз'яснень, викладених у п.п.34,39 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07.02.2014 року "Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав", під час розгляду позовів про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, судам необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім'ї, попередніми членами його сім'ї, а також членами сім'ї попереднього власника житла. Так, власник житла має право вимагати визнання попереднього власника таким, що втратив право користування житлом, що є наслідком припинення права власності на житлове приміщення (пункт 3 частини першої статті 346 ЦК) із зняттям останнього з реєстрації.

Усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом зняття особи з реєстраційного обліку, залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (наприклад, статті 71, 72, 116, 156 ЖК УРСР; стаття 405 ЦК), а саме від вирішення однієї із таких вимог: про позбавлення права власності на жиле приміщення; про позбавлення права користування жилим приміщенням; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою.

Члени сім'ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право користування цим житлом відповідно до закону (особистий сервітут, частина перша статті 405 ЦК ). Суди повинні мати на увазі, що таким законом не може бути ЖК УРСР, а застосуванню підлягають норми, передбачені главою 32 ЦК.

З урахуванням зазначеного суди повинні виходити з того, що стосовно права членів сім'ї власника житлового приміщення на користування ним підлягають застосуванню положення статті 405 ЦК.

Встановлено, що ОСОБА_2 з 24 жовтня 2003 року на підставі договору дарування являється власником житлового будинку №7 по провулку Аграрному в м.Запоріжжі, в якому в якості члена її сімї з серпня 2004 року зареєстрований відповідач ОСОБА_3 і неповнолітній син сторін ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.10-16).

З моменту реєстрації у відповідача на підставі ст.156 ЖК України і ст.405 ЦК України виникло право користування спірним житловим будинком.

Рішенням суду від 22 січня 2013 року шлюб між ОСОБА_2 і ОСОБА_3 розірвано, рішення набрало чинності 19.02.2013 року (а.с.17).

6 листопада 2012 року, 6 березня 2013 року і 1 грудня 2013 року ОСОБА_5 зверталася до органів міліції із заявами з приводу конфліктної ситуації, що склалася між сторонами з приводу користуванні спірним будинком. Із листів Шевченківського РВ ГУМВС України в Запорізькій області від 10.12.2013 року №30/11-18609, від 12.03.2013 року №30/11-3632 вбачається, що за вказаними заявами проведено перевірку, з особами проведені профілактичні заходи. Заявникові рекомендовано звернутися до суду для вирішення цивільно-правового спору (а.с.19-21).

Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач зазначала, що відповідач після розірвання шлюбу з травня 2013 року виїхав із спірного житлового будинку, витрат на його утримання не несе, створив нову сімю, його фактичне місце проживання їй не відоме, а тому на підставі ст.405 ЦК України він втратив право користування спірним житлом.

Проте, як вбачається із судового рішення від 8 липня 2013 року, яке набрало чинності 9 жовтня 2013 року, у травні 2013 року ОСОБА_2 зверталася до суду з позовом до ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні власністю і виселення без надання іншого житла, посилаючись на те, що останній не приймає участі в утриманні будинку і порушує правила співжиття. Вказаним судом рішення встановлено, що до жовтня 2013 року відповідач постійно проживав у спірному будинку і правила співжиття не порушував. (а.с.55-61).

За змістом ч.3 ст.61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи, щодо яких встановлені ці обставини.

Зважаючи на те, що судовим рішенням у спорі між тими ж сторонами встановлено, що до жовтня 2013 року спірний будинок був єдиним постійним місцем проживання відповідача і підстав для виселення останнього за ст.116 ЖК України не встановлено, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для визнання ОСОБА_3 таким, що втратив право користування житлом за ч.2 ст.405 ЦК України.

Розглядаючи спір, суд згідно зі ст. ст. 213-214 ЦПК України правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази, надав їм належну оцінку в силу вимог ст. ст. 10, 60, 212 ЦПК України, правильно встановив фактичні обставини справи, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає зазначеним нормам процесуального права.

Наведені в апеляційній скарзі доводи про неправильну оцінку зібраним у справі доказам, порушення принципу рівності сторін, тощо зводяться до переоцінки доказів і не узгоджуються із висновками суду, викладеними у попередньому судовому рішенні від 08.07.2013 року у спорі між тими ж сторонами з приводу того ж предмета спору, яке в силу ч.3 ст.61 ЦПК України має приюдиційне значення. Допустимих доказів на підтвердження доводів про порушення судом першої інстанції принципу рівності сторін апелянт не надала. Критична оцінка судом першої інстанції наданих позивачем доказів на підтвердження своїх позовних вимог не являється порушенням принципу рівності сторін.

Доводи апеляційної скарги про те, що відповідач постійно порушує правила співжиття, погрожує фізичною розправою, робить сумісне проживання в будинку неможливим, належними та допустимими доказами не підтверджені.

Доданим до позовної заяви листам із органів внутрішніх справ про результати розгляду звернень ОСОБА_2 з приводу порушення її прав як власника житлового будинку вже надавалася оцінка у попередньому судовому рішенні. Вказані листи не свідчать про систематичне порушення відповідачем правил співжиття, а також про вжиття до нього заходів попередження або громадського впливу, які протягом року не дали позитивних результатів.

Несплата відповідачем житлово-комунальних послуг за проживання в спірному будинку за змістом ст.405 ЦК України не є підставою для визнання його таким, що втратив право користування житлом.

Вищевикладене дає підстави для висновку, що апеляційна скарга підлягає відхиленню, а ухвалене у справі судове рішення залишенню без змін з підстав, передбачених ст. 308 ЦПК України.

Керуючись ст. ст.307,308,313, 317 ЦПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 04 червня 2015 року по цій справі залишити без зміни.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: