Справа №487/1738/14-ц 23.07.2015 23.07.2015 23.07.2015
Провадження № 22-ц/784/392/15 Головуючий першої інстанції Павлова Ж.П.
Категорія - 5 Суддя-доповідач апеляційного суду ОСОБА_1
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 липня 2015 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Миколаївської області в складі:

головуючого Козаченка В.І.,

суддів: Мурлигіної О.Я., Царюк Л.М.,

при секретарі судового засідання Горенко Ю.В.,

за участю представника позивача ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 16 грудня 2014 року за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, ОСОБА_5, про стягнення матеріальної шкоди,

В С Т А Н О В И Л А :

25 жовтня 2011 року ОСОБА_4 звернулася до суду з уточненим 20 березня 2012 року позовом до ОСОБА_3 про стягнення матеріальної шкоди.

Позивачка вказувала, що 21 лютого 2008 року придбала у ОСОБА_5 квартиру № 3 по пров. Транспортному в м. Миколаєві, право власності на яку було визнано за ним заочним рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 12 липня 2007 року.

Рішенням виконавчого комітету Миколаївської міської ради від 24 квітня 2008 року вказаній квартирі була надана нова адреса: пров. Транспортний, 1/1, а 13 травня 2008 року ОСОБА_4 видано свідоцтво про право власності на цей житловий будинок.

Проте в подальшому вказане заочне рішення скасовано ухвалою Заводського районного суду м. Миколаєва від 15 квітня 2009 року, а потім новим рішенням того ж суду від 28 жовтня 2010 року відмовлено в задоволенні позову ОСОБА_5 до ОСОБА_3 про визнання дійсним договору купівлі-продажу зазначеної квартири. Цим же судовим рішенням право власності на житловий будинок по пров. Транспортному, 1/1 у м. Миколаєві визнано за ОСОБА_3 та стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_3 10000 грн. на відшкодування моральної шкоди.

Позивачка, посилалась на те, що будучи добросовісним набувачем спірного будинку, вона провела його капітальний ремонт і поліпшення, які неможливо відокремити, а тому остаточно просила суд стягнути з відповідачки на свою користь 349658 грн. вартості здійснених нею ремонтно-будівельних робіт, що встановлено судовою будівельно-технічною експертизою.

Рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 16 грудня 2014 року позов задоволено. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 349658 грн. матеріальної шкоди та 1820 грн. судових витрат.

В апеляційній скарзі відповідачка, посилаючись на не залучення місцевим судом до розгляду справи публічного акціонерного товариства ,,ПУМБ (далі ПАТ ,,ПУМБ), ОСОБА_5 та ДАСК Миколаївського міськвиконкому, а також порушення обовязку суду зупинити провадження по справі до вирішення іншої справи, просила суд скасувати вказане рішення та ухвалити по справі нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову.

Вислухавши суддю - доповідача, дослідивши надані сторонами докази та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Так, відповідно до частин 3, 4 ст. 390 ЦК України, добросовісний володілець майна має право вимагати від власника цього майна відшкодування необхідних витрат на утримання, збереження майна, здійснених ним з часу, з якого власникові належить право на повернення майна.

Добросовісний володілець має право залишити собі здійснені ним поліпшення майна, якщо вони можуть бути відокремлені від майна без завдання йому шкоди. Якщо поліпшення не можуть бути відокремлені від майна, добросовісний володілець має право на відшкодування здійснених витрат у сумі, на яку збільшилася його вартість.

З матеріалів справи вбачається, що на підставі договору купівлі-продажу від 6 квітня 2005 року власником квартири АДРЕСА_1 був ОСОБА_6, який помер 23 грудня 2006 року.

Заочним рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 12 липня 2007 року було задоволено позов ОСОБА_5 і визнано дійсним, укладений в простій письмовій формі 15 грудня 2006 року між ним та ОСОБА_6 договір купівлі-продажу названої квартири з визнанням за ОСОБА_5 права власності на цю квартиру. Додатковим рішенням того ж суду від 18 липня 2007 року визнано за ОСОБА_5 і право власності на належні до квартири літню кухню літ. Б та гараж-сарай металевий літ. В.

Наступним заочним рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 27 грудня 2007 року за ОСОБА_5 визнано право власності на самочинно побудовану по пров. Транспортному, 1, в м. Миколаєві житлову прибудову А-1, загальною площею 17.5 кв. м.

Потім, за нотаріально-посвідченим договором купівлі-продажу від 21 лютого 2008 року ОСОБА_5 продав указану квартиру ОСОБА_4

Рішенням виконавчого комітету Миколаївської міської ради від 25 квітня 2008 року зазначеній квартирі надана адреса: пров. Транспортний, 1/1, в м. Миколаєві, а 13 травня 2008 року ОСОБА_4 видано свідоцтво про право власності на цей житловий будинок.

Однак, ухвалою Заводського районного суду м. Миколаєва від 15 квітня 2009 року, за заявою ОСОБА_3, дочки і спадкоємця ОСОБА_6, вказане заочне судове рішення від 12 липня 2007 року та додаткове рішення суду від 18 липня 2007 року було скасовано, а справу призначено до розгляду в загальному порядку.

Затим, рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 28 жовтня 2010 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Миколаївської області від 1 березня 2011 року, в задоволенні позову ОСОБА_5 до ОСОБА_3 про визнання дійсним договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 відмовлено та визнано за ОСОБА_3 право власності на житловий будинок по пров. Транспортному, 1/1, в м. Миколаєві, витребувано цей будинок від ОСОБА_4 і передано його у власність ОСОБА_3 Також стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_3 10000 грн. на відшкодування моральної шкоди.

Таким чином суд першої інстанції правильно встановив, що в період з 21 лютого 2008 року по 1 березня 2011 року позивачка була добросовісним володільцем житлового будинку по пров. Транспортному, 1/1, в м. Миколаєві і в цей період провела ремонт і поліпшення указаної нерухомості, які неможливо відокремити.

Отже, вона має право вимагати від власника цього майна відшкодування здійснених витрат у сумі, на яку збільшилася його вартість.

З матеріалів судової будівельно-технічної (оціночної) експертизи від 4 липня 2015 року вбачається, що збільшення ринкової вартості житлового будинку по пров. Транспортному, 1/1, в м. Миколаєві, у звязку з проведенням його капітального ремонту в період з 21 лютого по 1 березня 2011 року, становить 553 358 грн.

Однак, постільки був позов заявлений лише на суму 349658 грн., то в силу положень статей 10, 11 і 303 ЦПК України апеляційний суд не може вийти за межі вказаних позовних вимог. В звязку з чим колегія суддів вважає можливим погодитись із рішенням місцевого суду про стягнення з відповідачки збитків лише у зазначеному розмірі.

При цьому твердження апелянта про необхідність залучення до участі у справі ПАТ ,,ПУМБ та ДАСК Миколаївського міськвиконкому, оскільки предмет позову збільшення вартості майна стосується предмета іпотеки, держателем якої є ПАТ ,,ПУМБ, а також необхідність зупинення розгляду даної справи до розгляду іншої справи за позовом ПАТ ,,ПУМБ до ОСОБА_4, ОСОБА_3, ОСОБА_7 та ОСОБА_8 про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення, яка знаходиться на розгляді у Вищому спеціалізованому суді з розгляду цивільних і кримінальних справ, - не заслуговують на увагу, оскільки права іпотекодержателя є похідними від права власності на спірне майно, а наявність кредитних та іпотечних відносин між банком і ОСОБА_4 не перешкоджає захисту законних прав позивачки на відшкодування здійснених нею витрат, повязаних з поліпшенням майна, що привело до збільшення його вартості.

Доводи апелянта про необхідність залучення судом до участі в справі ОСОБА_5, як відповідача, суперечать вимогам ст. 33 ЦПУ України, якими визначено, що відповідача чи співвідповідача у справі вибирає лише позивач, а не суд.

Інші доводи апеляційної скарги щодо процесуальних недоліків розгляду справи в місцевому суду, які не вплинули на правильність ухваленого рішення, то в силу ч. 3 ст. 309 ЦПК України вони не можуть бути підставою для скасування правильного по суті судового рішення.

Таким чином підстави для скасування оскарженого рішення відсутні. В звязку з чим, апеляційна скарга підлягає відхиленню.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 313 - 315 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити, а рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 16 грудня 2014 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: