Справа № 752/7615/14-ц
Провадження № 2/752/125/15
РІШЕННЯ

Іменем України

01.07.2015 року Голосіївський районний суд міста Києва у складі головуючого судді Калініченко Л.С., за участю секретаря Хмарук Ю.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про витребування майна із чужого незаконного володіння,

в с т а н о в и в:

позивач звернувся до Голосіївського районного суду м. Києва з позовом до ОСОБА_2 про витребування майна із чужого незаконного володіння.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що 06.08.1993 року ОСОБА_3 склала заповіт, за яким заповіла квартиру АДРЕСА_1 своєму синові ОСОБА_1.

ІНФОРМАЦІЯ_1 року ОСОБА_3 померла.

Як вказує позивач, у встановлений законом строк для прийняття спадщини він звернувся до нотаріальної контори, однак постановою нотаріуса від 11.03.2014 року у видачі свідоцтва про право на спадщину йому було відмовлено у зв'язку з відсутністю правовстановлюючих документів на спадкове майно.

Позивач зазначає про те, що в подальшому йому стало відомо про укладення 29.01.2002 року договору дарування спірної квартири, яка належала ОСОБА_3 на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого Сектором приватизації Московської державної адміністрації м.Києва 26.03.1993 року, між ОСОБА_3 в особі ОСОБА_4, яка діяла на підставі довіреності від 17.01.2002 року та ОСОБА_2.

Позивач вважає, що спірна квартира належить йому на підставі заповіту, оскільки не була набута відповідачем згідно з вимогами закону, та вважає договір дарування неукладеним, оскільки з моменту вчинення цього правочину, за яким спірна квартира була зареєстрована за відповідачем, та до моменту смерті заповідача майно фактично не було передано ОСОБА_2 Позивач зазначає про те, що відповідач зареєструвала право власності на квартиру незаконно, без достатньої правової підстави. Вважає, що набуття відповідачем квартири відбулося з порушенням вимог ст.ст. 153, 128, 717, 722, 334 ЦК України.

Посилаючись на положення ст.ст. 1212, 387, 1218, 1268, 396 ЦК України та обґрунтовуючи свої доводи тим, що спірна квартира була зареєстрована за відповідачем за неукладеним правочином, у зв'язку з чим він не зміг оформити спадщину, позивач вважає про наявність у нього права на спадщину, яке він хоче відновити. Вказує на те, що прийнявши в установленому законом порядку спадщину, з часу її відкриття він набув речові права на успадковану квартиру - право володіння та право користування нею, а тому має право і на їх захист.

Враховуючи викладене, позивач просить суд витребувати квартиру АДРЕСА_1 від ОСОБА_2 на свою користь.

В судовому засіданні представники позивача позов підтримали, просили його задовольнити з викладених у ньому підстав. Зазначили про те, що позивач вважає укладений договір дарування квартири недійсним через відсутність факту передачі квартири, оскільки обдарована квартири не прийняла, не мешкала там, не зареєстрована у ній, не переоформила жодних документів на квартиру.

Відповідач та її представник позов не визнали, просили відмовити в його задоволенні. Зазначили про те, що договір дарування укладено згідно з вимогами чинного законодавства. Вказали на те, що мати ще 12 років після укладення договору проживала у спірній квартирі, однак фактично квартира належала відповідачеві, яка мала від неї ключі, оплачувала витрати з утримання квартири, утримувала матір, яка там проживала, отримала свідоцтво про право власності на квартиру. Зазначили про те, що позивач знав про укладення договору дарування з дня його укладення.

Вислухавши доводи представників позивача, відповідача та її представника, дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані у справі докази у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 не підлягають задоволенню з огляду на наступне.

Судом встановлено, що за заповітом матері сторін у справі ОСОБА_3, посвідченим державним нотаріусом Другої київської нотаріальної контори Костенко Л.Ю. 06.08.1993 року, ОСОБА_3 заповіла належну їй на праві особистої власності квартиру АДРЕСА_1 своєму синові ОСОБА_1 (а.с.7). Зазначена квартира належала ОСОБА_3 на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого Сектором приватизації Московської державної адміністрації м.Києва 26.03.1993 року (а.с.105-106).

29.01.2002 року ОСОБА_3 в особі ОСОБА_4, яка діяла на підставі довіреності, уклала договір дарування з ОСОБА_2, згідно з яким подарувала вищевказану квартиру своїй дочці ОСОБА_2 (а.с.8).

ІНФОРМАЦІЯ_1 року ОСОБА_3 померла (а.с.6).

Після смерті матері позивач звернувся до Другої київської державної нотаріальної контори для оформлення свідоцтва про право на спадщину за заповітом на квартиру АДРЕСА_1, у видачі якого йому було відмовлено у зв'язку з відсутністю правовстановлюючих документів щодо належності цього майна спадкодавцеві.

Оскільки позивач не визнає укладеним договір дарування квартири у зв'язку з тим, що майно (спірна квартира) не було передано обдарованій, позивач вважає таке майно своєю власністю в порядку спадкування і просить суд витребувати його від ОСОБА_2 на свою користь.

Відповідно до ч.1 ст.387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Зі змісту зазначеної норми вбачається, що витребувати майно із чужого незаконного володіння може власник цього майна, тобто особа, яка мала права володіти, користуватися і розпоряджатися цим майном.

Згідно з ч.1 ст. 1212 ЦПК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Позивач обґрунтовує свої вимоги про повернення майна тим, що договір дарування квартири не є дійсним у зв'язку з тим, що майно не було передано обдарованій, а тому власником спірної квартири є він згідно із заповітом матері.

За законом якщо права на нерухоме майно підлягають державній реєстрації, то право власності у набувача виникає з дня такої реєстрації відповідно до закону (ст. 334 ЦК ) та з урахуванням положення про дію закону в часі на момент виникнення спірних правовідносин (ст. 5 ЦК).

Як встановлено судом, право власності ОСОБА_2 на квартиру АДРЕСА_1 належним чином у передбаченому законом порядку зареєстровано в Київському міському бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна 22.02.2002 року за №3683, про що свідчить відповідний реєстраційний напис на правовстановлювальному документі - договорі дарування квартири (а.с.9). Реєстрація права власності на квартиру за ОСОБА_2 підтверджується також інформаційною довідкою від 18.04.2014 року КВ-2014 №57977, виданою Київським міським бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна (а.с.41).

Згідно з витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 06.05.2015 року №37185950 (а.с.90) квартира АДРЕСА_1 належить на праві приватної власності ОСОБА_2.

Доводи позивача про те, що відповідач не проживала у спірній квартирі, не укладала договори з обслуговуючими організаціями щодо надання житлово-комунальних послуг тощо, що свідчить про неприйняття нею дарунку - квартири, а тому договір дарування не є укладеним, у зв'язку з чим власником спірного приміщення є позивач згідно із заповітом, не беруться судом до уваги, оскільки право власності відповідача на спірне приміщення підтверджується належними документами.

Крім того, передача квартири у власність не передбачає обов'язку власника проживати у ній та укласти зазначені договори. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд та може вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Як зазначає відповідач, вона мала ключі від спірної квартири, утримувала матір, яка була зареєстрована у вказаній квартирі, та житлове приміщення, надавала матері кошти для сплати за спожиті житлово-комунальні, телекомунікаційні та інші послуги. На думку суду, здійснення відповідачем реєстрації права власності на квартиру також підтверджує передачу їй цього майна.

Крім цього, рішенням Голосіївського районного суду м.Києва від 25.07.2013 року у справі №752/6363/13-ц, яке набрало законної сили, встановлено факт вселення у спірну квартиру ОСОБА_1 після смерті матері та перешкоджання ОСОБА_1 у реалізації ОСОБА_2 права власності на квартиру. Вказаним рішенням ухвалено усунути перешкоди у реалізації права власності ОСОБА_2 та виселити ОСОБА_1 зі спірної квартири.

Намагання позивача з'ясувати під час судового розгляду справи обставини укладення договору дарування спірної квартири, оспорити факт укладення договору дарування суд вважає безпідставними, оскільки зазначене питання не стосується суті заявленого позивачем позову про витребування майна.

Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно зі ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

З'ясовані судом обставини справи свідчать про належність квартири АДРЕСА_1 на праві власності ОСОБА_2 на законних підставах, а питання про визнання за позивачем права власності на спірну квартиру позивач у позові не порушує.

Відповідно до ст. 387 ЦК України та частини третьої статті 10 ЦПК України особа, яка звернулася до суду з позовом про витребування майна із чужого незаконного володіння, повинна довести своє право власності на майно, що знаходиться у володінні відповідача.

Оскільки права власності позивача на спірну квартиру суду не доведено, суд приходить до висновку про необґрунтованість заявлених позовних вимог про витребування майна із чужого незаконного володіння та необхідність відмови у їх задоволенні.

На підставі наведеного, керуючись, ст.ст. 5, 16, 334, 387 ЦК України, ст.ст. 10, 11, 60, 61, 88, 179, 208, 209, 294, 296 ЦПК України, суд, -

в и р і ш и в:

у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про витребування майна із чужого незаконного володіння - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом десяти днів з дня його проголошення до Апеляційного суду м. Києва через Голосіївський районний суд м. Києва.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя