АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 210/6220/14-ц 22-ц/774/1246/К/15
Справа № 210/6220/14-ц Головуючий в 1-й інстанції
Провадження 22ц/774/1246/К/15 суддя Вікторович Н.Ю.
Категорія 32 (ІІІ) Доповідач Бондар Я.М.
РІШЕННЯ

Іменем України

07 липня 2015 року колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді: Бондар Я.М.,

суддів: Зубакової В.П., Соколан Н.О.,

при секретарі: Булах К.А.,

за участі: представника відповідача ОСОБА_1, представника позивача ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кривому Розі цивільну справу за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства "Інгулецький гірничо-збагачувальний комбінат" на рішення Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу від 15 квітня 2015 року по справі за позовом ОСОБА_3 до Публічного акціонерного товариства "Інгулецький гірничо-збагачувальний комбінат", Відділення виконавчої дирекції фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України в м. Кривому Розі про відшкодування моральної шкоди, завданої професійним захворюванням, -

В С Т А Н О В И Л А:

В листопаді 2014 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства Інгулецький гірничо-збагачувальний комбінат (далі - ПАТ ІнГЗК) та Відділення виконавчої дирекції фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України в м. Кривому Розі про відшкодування моральної шкоди, завданої професійним захворюванням, в якому просив суд стягнути з кожного з відповідачів на його користь моральну шкоду у сумі по 100000 грн. у звязку з отриманим професійним захворюванням, внаслідок праці протягом тривалого часу в шкідливих умовах на підприємстві «ПАТ «ІнГЗК».

Рішенням Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу від 15 квітня 2015 року позов ОСОБА_3 задоволено частково.

Стягнуто з ПАТ ІнГЗК на користь ОСОБА_3 моральну шкоду у розмірі 100000 грн. та в дохід держави судовий збір у сумі 5000 грн.

В апеляційній скарзі ПАТ ІнГЗК, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просив скасувати рішення суду першої інстанції, та ухвалити нове, яким відмовити ОСОБА_3 в задоволені позовних вимог.

Так, на думку представника відповідача, суд першої інстанції, не в повній мірі перевірив всі обставини справи, та залишив поза увагою те, що позивач зазначаючи, що йому заподіяна моральна шкода, яка полягала в душевних переживаннях, стражданнях, не надав суду жодного доказу на підтвердження зазначеного, як і не обґрунтував заявлений ним розмір моральної шкоди.

На думку відповідача, суд не врахував, що позивачем не надано доказів на підтвердження наявності протиправних дій з боку відповідача щодо порушення законодавства з охорони праці, навпаки, при укладенні трудового договору позивач був попереджений про умови праці та можливий їх вплив на здоров'я та свідомо приймав їх.

Крім того, суд не врахував практику розгляду судами аналогічних справ та визначив розмір моральної шкоди, який не відповідає засадам розумності, виваженості та справедливості.

Вважає, що до виниклих правовідносин суд першої інстанції безпідставно застосував вимоги діючого цивільного законодавства, оскільки ступінь втрати професійної працездатності первинно позивачеві встановлено 21.02.2010 року, тобто до набрання чинності ЦК України 2004 року, який не має зворотної сили у часі, крім випадків коли він помякшує або скасовує цивільну відповідальність особи.

Також заявник апеляційної скарги зазначив, що Правилами відшкодування власником підприємства, установи і організації або уповноваженим ним органом шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоровя, повязаним з виконанням ним трудових обовязків, затвердженими Постановою КМУ від 23.06.1993 року № 402 встановлено, що розмір відшкодування моральної шкоди не може перевищувати 150 неоподаткованих мінімумів доходів громадян незалежно від інших будь-яких виплат, який згідно Указу Президента України від 25.08.1996 року № 762/96 з 02.09.1996 року дорівнює 17 грн. У звязку з чим вважає, що розмір моральної шкоди, який підлягає відшкодуванню не повинен перевищувати суму в розмірі 2550 грн.

Крім того, представник відповідача зазначив, що не погоджується з визначеним судом розміром судового збору в сумі 5000 грн., та вважає, що цей розмір не повинен перевищувати 243,60 грн.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_3 працював на підприємстві ПАТ «ІнГЗК»На різних посадах: муляр, машиніст бульдозера, монтер колії (а.с.8-9).

В 1999 році позивач звільнився з підприємства за власним бажанням, у звязку з погіршенням стану здоровя (а.с.10).

В результаті праці в умовах впливу шкідливих факторів (запиленість повітря, фізичне перенапруження), позивач отримав професійне захворювання хронічна попереково-крижова полірадикулопатія з грубими статико-динамічними порушеннями, вираженим больовим синдромом, значним вялим парезом лівої стопи з порушенням ходи (а.с.13).

Висновком медико-соціальної експертної комісії від 06 лютого 2014 року позивачу встановлено безстроково 80% втрати професійної працездатності, ІІ групу інвалідності (а.с.12, зворот).

Пунктом 14 Акту розслідування професійного захворювання (отруєння), форма П-4, встановлено обставини за яких виникло професійне захворювання недосконалість технологічного процесу на ПАТ «ІнГЗК» (а.с.11, зворот).

Крім цього, в п.15 Акту… вказано, що причиною професійного захворювання є тривала робота пов'язана з фізичним перенапруженням (а.с.11, зворот).

Згідно п. п. 15, 16 акту розслідування хронічного професійного захворювання від 09.09.1996р. причиною професійного захворювання позивача є робота протягом 27 років в умовах впливу на організм шкідливих факторів пилу.

Задовольняючи частково позовні вимоги ОСОБА_3 та стягуючи на його користь з ПАТ «ІнГЗК» моральну шкоду в сумі 100000 грн., суд першої інстанції керувався вимогами ст.ст. 153, 237-1 КЗпП України, ст.ст. 1167,1168 ЦК України й виходив з обовязку відповідача її відшкодувати.

Однак, з такими висновками суду першої інстанції колегія суддів не може погодитися в повній мірі через неправильне застосування норм матеріального права.

Так, відповідно до ст. 214 ЦПК України, суд під час ухвалення рішення, серед інших питань, вирішує, які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин та яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Відповідно до п.5 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» № 4 від 31.03.1995 року, оскільки питання про відшкодування моральної шкоди регулюються законодавчими актами, введеними у дію в різні строки, суду необхідно в кожній справі зясовувати характер правовідносин сторін і встановлювати, якими правовими нормами вони регулюються, чи допускає відповідне законодавство відшкодування моральної шкоди при даному виді правовідносин, коли набрав чинності законодавчий акт, що визначає умови і порядок відшкодуванню моральної шкоди у цих випадках, та коли були вчинені дії, якими заподіяно цю шкоду.

Порядок та умови відшкодування моральної шкоди, завданої працівникові внаслідок небезпечних або шкідливих умов праці, були визначені нормами діючого на час виникнення спірних правовідносин законодавства, а саме: ст. 12 Закону України «Про охорону праці» та Правилами відшкодування власником підприємства, установи і організації або уповноваженим ним органом шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоров'я, пов'язаним з виконанням ним трудових обов'язків, затвердженими Постановою Кабінету Міністрів України від 23 червня 1993 р. № 472 (далі - Правила).

Статтею 12 Закону України «Про охорону праці» в редакції, що була чинною на момент виникнення спірних правовідносин, передбачено, що відшкодування моральної шкоди провадиться власником, якщо небезпечні або шкідливі умови праці призвели до моральної втрати потерпілого, порушення його нормальних життєвих зв'язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Покладення обовязку з відшкодування моральної шкоди, заподіяної працівникові каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я, пов'язаним з виконанням ним трудових обов'язків, на власника підприємства, установи і організації або уповноважений ним орган передбачалося й Правилами.

Дослідивши надані докази, а також виходячи з того, що мав місце факт заподіяння моральної шкоди позивачу, оскільки він переносить фізичні страждання, позбавлений нормальних життєвих звязків, що вимагає додаткових зусиль для організації його життя, суд першої інстанції правильно визначив, що саме ПАТ «ІнГЗК», на якому працював позивач і яке заподіяло йому моральну шкоду, повинно її відшкодувати.

Проте, вирішуючи питання щодо розміру моральної шкоди, суд першої інстанції не врахував, що відповідно до абз.2п.11 Правил, в редакції, що діяла на час виникнення спірних правовідносин, розмір відшкодування моральної шкоди не може перевищувати 150 неоподаткованих мінімумів доходів громадян незалежно від інших будь-яких виплат.

Стягуючи на користь позивача 100000 грн. на відшкодування моральної шкоди внаслідок отримання ним професійного захворювання, первинно встановленого висновком ЛТЕК від 21.02.2000 року, суд не звернув уваги на встановлене Правилами обмеження розміру її компенсації, що не може перевищувати 150 неоподаткованих мінімумів доходів громадян, який на час виникнення спірних правовідносин становив 17 грн.

Таким чином, розмір моральної шкоди, який має бути стягнутий з відповідача на користь ОСОБА_3, не може перевищувати 2550 грн.

Таким чином колегія суддів вважає слушними доводи апеляційної скарги щодо завищеного розміру стягнутої моральної шкоди на користь ОСОБА_3

Разом з тим, доводи інші апеляційної скарги відповідача не містять підстав для відмови в задоволенні позову ОСОБА_3

Так, безпідставними є доводи апеляційної скарги щодо відсутності висновку МСЕК про наявність моральної шкоди, оскільки такий висновок є обовязковим лише у випадку встановлення тимчасової втрати працездатності, в той час як позивачу встановлена стійка втрата працездатності.

Спростовуються й доводи відповідача щодо відсутності підстав відшкодування ОСОБА_3 моральної шкоди, оскільки, факт заподіяння такої шкоди у звязку з отриманими ним професійними захворюваннями встановлений в судовому засіданні. Так, позивач час від часу змушений проходити стаціонарний курс лікування, переносить фізичні страждання, не має можливості повноцінно рухатись і відпочивати, позбавлений нормальних життєвих звязків, що вимагає додаткових зусиль для організації його життя.

Доводи апеляційної скарги щодо неявки в судове засідання позивача особисто, також не приймаються до уваги колегією суду, оскільки у відповідності до ст. 27 ЦПК України явка в судове засідання сторін по справі є їх правом а не обовязком.

Посилання ПАТ «ІнГЗК» на ту обставину, що він створював всім працівникам в тому числі і позивачеві безпечні умови праці, на скільки це дозволяє специфіка гірничовидобувної галузі, піклується про охорону праці тощо, не приймаються колегією суддів, оскільки вжиття підприємством заходів щодо забезпечення безпечних умов праці, які не усунули впливу негативних факторів не впливають на право позивача на відшкодування завданої моральної шкоди за умови підтвердження такої шкоди.

Оскільки судове рішення першої інстанції відповідає фактичним обставинам справи, але судом неправильно застосовані норми матеріального закону, колегія суддів вважає за можливе ухвалене судове рішення змінити, зменшивши розмір стягнутої з Публічного акціонерного товариства «Інгулецький гірничо-збагачувальний комбінат» на користь ОСОБА_3 до 2550 грн.

Крім того, колегія суддів не погоджується з розміром стягнутого з ПАТ «ІнГЗК» судового збору.

Так, згідно ч.2, п.п. 1 п.1 ч.2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» від 08.07.2011р. №3674-VI, який вступив в дію з 01 листопада 2011 року, за подання до суду позовної заяви немайнового характеру ставка судового збору становить 0,2 розміру мінімальної заробітної плати у місячному розмірі, встановленої законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду.

Отже, оскаржуване рішення суду підлягає зміні також і в частині розміру стягнутого судового збору, а саме зменшенню з 5000,00 грн. до 243,60 грн.

Керуючись ст.ст. 303, 307, п.4 ч.1 ст. 309, ст.ст. 313, 314, 316 ЦПК України, колегія суддів, -

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства Інгулецький гірничо-збагачувальний комбінат задовольнити частково.

Рішення Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу від 15 квітня 2015 року в змінити в частині розміру стягнутої з Публічного акціонерного товариства «Інгулецький гірничо-збагачувальний комбінат" на користь ОСОБА_3 моральної шкоди, зменшивши цей розмір зі 100000 грн. до 2550 грн., а також розміру стягнутого на користь держави судового збору, зменшивши цей розмір з 5000 грн. до 243,60 грн.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржене до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий:

Судді: