АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
Справа №635/7485/14ц
Провадження №22ц/790/749/15
Головуючий1інстанції: Юдін Є.О.
Категорія: кредитні Доповідач: Гуцал Л.В.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 березня 2015 року судова колегія судової палати у цивільних справах апеляційного суду Харківської області в складі:

головуючого - Гуцал Л.В.,

суддів - Пилипчук Н.П., Крилової Т.Г.,

за участю секретаря - Литвин О.Б.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Харкові цивільну справу за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» на заочне рішення Харківського районного суду Харківської області від 26 листопада 2014 року по справі за позовом Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_2 про виселення із зняттям з реєстраційного обліку, -

встановила:

У серпні 2014 року публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду з указаним позовом.

В уточнених позовних вимогах Банк просив виселити ОСОБА_2, яка зареєстрована та проживає у квартирі АДРЕСА_1 із зняттям з реєстраційного обліку у територіальному органі державної міграційної служби України, до повноважень якого входять питання громадянства, іміграції та реєстрації фізичних осіб, компетенція якого територіально поширюється на адресу вказаної квартири (а.с.41-43).

Посилався на те, що 01 серпня 2008 року між Банком та ОСОБА_2 було укладено кредитний договір, відповідно до умов якого Банк надав останній кредит у вигляді кредитної лінії у розмірі 22 629,85 доларів США строком до 01 серпня 2016 року. З метою забезпечення повернення кредиту між позивачем та позичальником було укладено договір іпотеки, відповідно до умов якого остання передала в іпотеку Банку квартиру АДРЕСА_1 яка належала їй на праві власності. Заочним рішенням Харківського районного суду Харківської області від 05 червня 2012 року в рахунок погашення заборгованості у розмірі 27507,47 доларів США за кредитним договором від 01 серпня 2008 року звернуто стягнення на предмет іпотеки - вказану квартиру. Після прийняття рішення про звернення стягнення на передану в іпотеку квартиру позивачем направлялось відповідачу повідомлення з пропозицією добровільно звільнити квартиру, яке залишено без реагування.

Заочним рішенням Харківського районного суду Харківської області від 26 листопада 2014 року позов задоволено частково - знято ОСОБА_2 з реєстраційного обліку у спірній квартирі, в задоволенні позову в частині виселення ОСОБА_2 відмовлено, вирішено питання про розподіл судових витрат.

В апеляційній скарзі ПАТ КБ «ПриватБанк», посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати указане судове рішення в частині відмови у виселенні ОСОБА_2 та ухвалити в цій частині нове рішення про задоволення позову.

Відповідно до приписів ст.303 ЦПК україни, судова уолегія переглядає рішення у межах доводів апеляційної скарги, лише в частині відмови у задоволенні позовних вимог про виселення ОСОБА_2 В частині задоволених позовних вимог рішення суду не оскаржується та судом апеляційної інстанції не переглядається.

У суді апеляційної інстанції представник позивача апеляційну скаргу підтримала.

Відповідач ОСОБА_2, на адресу якої належним чином та завчасно за місцем реєстрації, неодноразово направлялись судові повістки, за викликом суду не з'явилась. Всі судові повістки повернулись за закінченням терміну зберігання.

Враховуючи достатність у матеріалах справи доказів для розгляду спору по суті, приписи ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (ратифікована Законом України від 17.07.1997 р. № 475/97-ВР) щодо права кожного на розгляд його справи упродовж розумного строку, створення судом належним умов розгляду справи у суді, неприпустимість зловживання процесуальними права учасниками процесу, суд вважає за можливе розглянути справу у відсутність відповідача.

Апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Відмовляючи у задоволенні позову про виселення, суд першої інстанції виходив із того, що позивачем не надано доказів на підтвердження того, що на момент звернення з даним позовом до суду та на момент ухвалення рішення по справі відповідач добровільно не виселилася із спірної квартири.

Судова колегія з таким висновком погоджується.

Судом установлено, що 01 серпня 2008 року між Банком та ОСОБА_2 було укладено кредитний договір, відповідно до умов якого Банк надав останній кредит у вигляді кредитної лінії у розмірі 22629,85 доларів США строком до 01 серпня 2016 року.

У забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором між Банком та позичальником ОСОБА_2 був укладений договір іпотеки. Предметом іпотеки є квартира АДРЕСА_1 що належала відповідачу на праві власності.

Відповідач своїх зобов'язань за кредитним договором належним чином не виконала, у зв'язку з чим заочним рішенням Харківського районного суду Харківської області від 05 червня 2012 року в рахунок погашення заборгованості у розмірі 27507,47 доларів США за кредитним договором від 01 серпня 2008 року звернуто стягнення на предмет іпотеки - спірну квартиру, шляхом її продажу ПАТ КП «ПриватБанк».

20 травня 2014 року, відповідно до ст.40 Закону України «Про іпотеку» Банк направив відповідачу вимогу в тридцятиденний термін звільнити спірну квартиру.

Згідно із ч. ч. 1, 2 ст.40 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом.

За приписами ч. 3 ст. 109 ЖК Української РСР звернення стягнення на передане в іпотеку жиле приміщення є підставою для виселення всіх громадян, що мешкають у ньому, за винятками, встановленими законом.

Відповідно до роз'яснень, викладених у п. 43 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», при розгляді позову іпотекодержателя про виселення мешканців із житлового будинку чи житлового приміщення в разі задоволення вимог про звернення стягнення на предмет іпотеки суд має враховувати таке. Згідно з ч.4 ст.9, ст.109 ЖК УРСР, статтями 39-40 Закону України «Про іпотеку» виселення мешканців із житлового будинку чи житлового приміщення, яке є предметом іпотеки, проводиться в порядку, встановленому законом. При цьому примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду тільки за певних умов: якщо мешканці добровільно не звільнили житловий будинок чи житлове приміщення, на яке звернуто стягнення як на предмет іпотеки, протягом одного місяця з дня отримання письмової вимоги іпотекодержателя або нового власника або в інший погоджений сторонами строк.

Отже, із результатів системного аналізу положень ст.109 ЖК Української РСР та ст. 40 Закону України «Про іпотеку» випливає, що примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду за умови, якщо громадяни не звільняють жиле приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно.

Відповідно до ст.3 ЦПК України, судовому захисту підлягає лише порушене право.

Жодних доказів на підтвердження того, що ОСОБА_2 не звільнила спірну квартиру у добровільному порядку, чим порушила права позивача, матеріали справи не містять. Не надано таких доказів позивачем і на пропозицію суду апеляційної інстанції щодо підтвердження позовних вимог в цій частині. Будь-яких клопотань щодо витребування доказів позивачем також не заявлялось.

За змістом ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. За правилом ч.ч.2,4 цієї статті докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі; доказування не може грунтуватися на припущеннях.

Таким чином, тягар доказування обгрунтованості своїх вимог покладено на позивача, виходячи з принципу змагальності сторін, закріпленого ст.10 ЦПК України.

За таких обставин, судова колегія погоджується з висновком суду першої інстанції про відмову у позові про виселення ОСОБА_2 з мотивів недоведеності позовних вимог.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що вимоги позивача про виселення відповідають визначеним законом способам захисту судом цивільних прав, висновків суду не спростовують, оскільки в рішенні не зазначено про неналежність обраного позивачем способу захисту, а йдеться про недоведеність факту порушення прав Банку відповідачем.

Інших доводів, які б свідчили про незаконність висновку суду першої інстанції апеляційна скарга не містить. Позивачем не наведено жодного доводу на підтвердження того, що ОСОБА_2 продовжує проживати у спірній квартирі, чи в ній знаходяться особисті речі відповідача.

Відповідно до ст.308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ч.1 ст.303, ст.304, п.1 ч.1 ст.307, ст.ст. 308, 313, п.1 ч.1 ст.314, ст.ст. 315, 317, 319 ЦПК України, судова колегія,

ухвалила:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» відхилити.

Заочне рішення Харківського районного суду Харківської області від 26 листопада 2014 року в частині відмови у задоволенні позову про виселення ОСОБА_2 залишити без змін.

В іншій частині рішення не оскаржувалось і судом апеляційної інстанції не переглядалось.

Ухвала набирає законної сили від дня її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня її проголошення.

Головуючий

Судді