Дата документу Справа №
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
Єдиний унікальний № 235/375/15-ц Головуючий у 1 інстанції: Стоілова Т.В.
Провадження № 22-ц/778/3576/15 Суддя-доповідач: ОСОБА_1
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 червня 2015 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Запорізької області у складі

Головуючого: Савченко О.В., суддів Кочеткової І.В., Маловічко С.В.

при секретарі: Евальд Д.Д.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 09 квітня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя, розподіл спільного майна подружжя, визнання права власності на частину майна, усунення перешкод в користуванні будинком, встановлення порядку користування будинком та земельною ділянкою, -

В С Т А Н О В И Л А:

26.01.2015 року позивач ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя, його розподіл, визнання права власності на частину майна подружжя, про усунення перешкод в користуванні будинком, про встановлення порядку користування будинком та земельною ділянкою.

Рішенням Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 09 квітня 2015 року позов задоволено повністю.

Визнано житловий будинок № 24 по вул. Попова у м. Красноармійську Донецької області з відповідними господарчими спорудами та побудовами і земельну ділянку площею 0,0498 га для обслуговування житлового будинку за адресою по вул. Попова, 24 у м. Красноармійську Донецької області, спільною сумісною власністю ОСОБА_2 і ОСОБА_3.

Визнано за ОСОБА_3 та за ОСОБА_2, за кожним з сторін, право власності на ? частину будинку № 24 з відповідними господарчими спорудами та побудовами по вул. Попова у м. Красноармійську Донецької області; на 1/2 частину земельної ділянки, площею 0,0498га, призначеної для обслуговування житлового будинку № 24 по вул. Попова у м. Красноармійську Донецької області у спільній сумісній власності подружжя, правовстановлюючі документи на яке були оформлені на відповідача ОСОБА_2.

Встановлено порядок користування житловим будинком та земельною ділянкою наступним чином: виділено ОСОБА_3 в користування житлову кімнату площею 19,3 кв.м, відповідачу ОСОБА_2 виділено в користування дві житлові кімнати: кімнату площею 9,0 кв.м та кімнату площею 5,3 кв.м. Допоміжні приміщення: прихожу, ванну, кухню, та господарчі споруди і побудови - льох, літню кухню, три сараї, душ, туалет, гараж, а також земельну ділянку для обслуговування житлового будинку залишено у спільному користуванні.

Зобов'язано відповідача ОСОБА_2 не чинити перешкоди в користуванні житловим будинком № 24 по вул. Попова в м. Красноармійську Донецької області та надати ОСОБА_3 ключі від зазначеного будинку.

Стягнуто з відповідача ОСОБА_2, 11.11.1984р.народження, ІН № НОМЕР_1 на користь ОСОБА_3, 25.04.1988р.народження, ІН № НОМЕР_2 судові витрати - судовий збір, сплачений нею при зверненні до суду у розмірі 895,70 грн.

Не погоджуючись з зазначеним рішенням суду, ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу та доповнення до апеляційної скарги, в яких, посилаючись на необґрунтованість судового рішення, порушення судом норм матеріального і процесуального права, просив скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити по справі нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення осіб, які беруть участь у справі, вивчивши матеріали справи, доводи апеляційної скарги та доповнень до апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_3 в повному обсягу, суд першої інстанції виходив із того, що спірне нерухоме майно є спільним майном подружжя, оскільки було придбано сторонами за час перебування в зареєстрованому шлюбі, поділивши нерухоме майно подружжя за принципом рівності часток, а також усунув позивачу перешкоди в користуванні майном, зобов»язвши відповідача надати їй ключі від будинку. Вирішуючи спір в частині визначення порядку користування будинком з господарськими спорудами та земельною ділянкою, на які за кожним із подружжя було визнано право власності по ? частці, суд вважав, що є можливим виділення в користування позивачу однієї окремої кімнати більшою площею, а відповідачу двох маленьких суміжних кімнат, а решту приміщень у будинку та господарські споруди і земельну ділянку залишити в спільному користуванні.

Проте повністю погодитися з такими висновками суду не можна з таких підстав.

Судом установлено, що ОСОБА_2 та ОСОБА_3 перебували у зареєстрованому шлюбі з 24 жовтня 2009 року, який було розірвано за рішенням Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 24 листопада 2014 року ( а.с. 7). Від шлюбу сторони мають неповнолітнього сина ОСОБА_4, 09.02.2011р. народження, який мешкає з позивачем ( а.с. 8).

За час спільного проживання та перебуванні у зареєстрованому шлюбі сторони придбали нерухоме майно, а саме: житловий будинок з відповідними господарчими спорудами за адресою: м. Красноармійськ Донецької області, вул. Попова, буд. 24, який оформлений на відповідача на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого 12 жовтня 2011 року приватним нотаріусом Красноармійського міського нотаріального округу Донецької області ОСОБА_5, а також земельну ділянку площею 0,0498 га для обслуговування житлового будинку за цією ж адресою за договіром купівлі-продажу, який також оформлений на ім'я відповідача та посвідчений 12 жовтня 2011 року приватним нотаріусом Красноармійського міського нотаріального округу Донецької області ОСОБА_5 ( а.с. 5-6).

Згідно довідки приватного нотаріуса ОСОБА_5 вказані правочини вчинялись зі згоди дружини покупця ОСОБА_2 ОСОБА_3

Право власності на зазначене куплене нерухоме майно зареєстровано за відповідачем ОСОБА_2, що підтверджується матеріалами справи.

Житловим будинком відповідач ОСОБА_2 користується одноособово, в нього залишилися всі правовстановлюючі та технічні документи на будинок і земельну ділянку.

Відповідно до ст. 60 Сімейного кодексу України (далі - СК України), майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно зі ст. 63 СК України, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Статтею 65 СК України передбачено що, дружина і чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї.

Відповідно до ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, відповідно до ч. 2, 3 ст. 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати, незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Крім того, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. До складу майна, що підлягає поділу, включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов'язаннями, що виникли в інтересах сім'ї (ч. 4 ст. 65 СК України).

Пунктом 3 ч. 1 ст. 57 СК визначено, що особистою приватною власністю дружини (чоловіка) є майно, набуте нею (ним) за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто. Відповідно до ч. 6 ст. 57 СК України, суд може визнати особистою приватною власністю дружини, чоловіка майно, набуте нею, ним за час їхнього окремого проживання у зв'язку з фактичним припиненням шлюбних відносин.

У цій справі між сторонами не було встановлено режиму окремого проживання, передбаченого ст. 119 СК України, а тому щодо спірного майна не виникли правові наслідки встановлення режиму окремого проживання, передбачені ст. 120 СК України.

Саме будинок та земельну ділянку за адресою вул. Попова, 24 в м. Красноармійську, які зареєстровані на праві власності за відповідачем позивач вважає спільним сумісним майном подружжя та прохала поділити його порівну.

Заперечуючи проти позову, відповідач вказував, що слід відійти від рівності часток при поділі нерухомого майна, оскільки його батьками надано більшу суму на придбання будинку 6000 доларів США, а батьками позивача меншу 2000 доларів США, тому саме у відповідності до вкладу кожного з подружжя слід визначити частки сторін у майні.

На неврахування судом при вирішенні справи цих доведених, на думку відповідача, обставин наголошує ОСОБА_2 в апеляційній скарзі, а до доповнень до апеляційної скарги надав розписку продавця будинку ОСОБА_6, яка, на його думку, додатково підтверджує вказані обставини.

В ході розгляду справи судом першої інстанції ретельно досліджувались вказані обставини, допитувались в якості свідків батьки сторін ОСОБА_7 та ОСОБА_8, поясненням яких суд дав належну оцінку, обгрунтовано не прийнявши їх свідчення до уваги, а надавши перевагу відомостям з нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу спірного будинку, з якого вбачається, що будинок придбано за 58 168 грн., а земельну ділянку за 6 972 грн., які сплачені покупцем до підписання договорів.

Вказані свідки пояснювали, що будинок придбавали для проживання сторін у справі як сім»ї, а тому не має правового значення для відступлення від рівності часток подружжя у будинку той факт, що батьки допомагали їм коштами не у рівних сумах, крім випадку, коли такі кошти були подаровані кожним з батьків своїй дитині за нотаріально посвідченим договором. У цій справі такі нотаріально посвідчені угоди дарування коштів відсутні.

Отже, є вірними висновки суду, що свідченнями свідків не можна спростувати грошові розрахунки, зафіксовані у нотаріально посвідченій угоді, а також, що не мається підстав для відступлення від рівності часток при поділі будинку між сторонами.

З огляду на ці обставини, колегія одночасно критично відноситься також і до розписки ОСОБА_6, яка не була надана суду першої інстанції та додана лише до доповнень до апеляційної скарги та яка не є допустимим доказом спростування розрахунків за нотаріально посвідченою угодою.

Таким чином, суд на грунті повно та всебічно досліджених доказів правильно встановив дійсні обставини справи та визначив правовідносини між сторонами щодо статусу спірного майна, обгрунтовано визнавши його спільним майном подружжя та у відповідності до застованих норм сімейного кодексу розподілив його з урахуванням рівності часток кожного із сторін.

Також судом встановлено, що позивач зареєстрована в спірному житловому будинку, але відповідач перешкоджає їй з сином у користуванні спільним житловим будинком, тому суд вірно визнав, що порушене право співвласника будинку підлягає захисту шляхом зобов»язання відповідача не чинити перешкоди в користуванні будинком та надати ключі від нього. І в цій частині відповідачем висновки суду також не спростовані.

Що стосується встановлення судом порядку користування будинком з господарськими будівлями та земельною ділянкою, то в цій частині доводи апелянта заслуговують на увагу з огляду на таке.

У відповідності до ч. 3 статті 358 ЦК України, кожен співвласник має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності.

З технічного паспорту на будинок вбачається, що житлова площа будинку складає 33,6 кв. м, тому на ? частку кожного співвласника припадає по 16,8 кв. м. В будинку мається три житлові кімнати: 1-1 площею 9,0 кв. м, 1-2 пдощею 19,3 кв. м, 1-3 площею 5,3 кв. м. При цьому, кімната 1-1 є суміжною з іншими двома кімнатами та через неї здійснюється прохід як до кмінати 1-2, так і до кімнати 1-3 ( а.с. 11).

Визначаючи порядок користування будинком шляхом виділення відповідачу двох менших кімнат загальною площею 14,3 кв. м , зокрема, прохідної кімнати, суд не зважив на те, що в такий спосіб порушує права відповідача. Так, житлова площа, надана йому в користування менше належної на ? частину у праві власності на 2,8 кв. м, але це було б допустимим у разі, якщо ці кімнати не були б суміжними. Через виділену в користування відповідачу кімнату 1-1 обидва співвласники будуть потрапляти до своїх кімнат, зокрема, позивач з урахуванням планування будинку буде проходити до виділеної їй кімнати 1-2.

Заперечуючи проти цих доводів позивач та її адвокат вказували, що можуть перенести

двірний отвір, зробивши кімнату 1-1 ізольованою, але ці заперечення є безпідставні, оскільки

експертиза у справі не проводилась та можливість будь-якої перебудови без порушень будівельних та інших норм експертним шляхом не визначалась.

Отже, колегія вважає, що визначений судом порядок користування буде порушувати права відповідача, тому оскаржуване рішення в цій частині підлягає скасуванню із відмовою в цій частині позовних вимог, а відтак і у вимогах про визначення порядку користування земельною ділянкою.

Таким чином, колегія визнає апеляційну скаргу відповідача частково обгрунтованою, тому у відповідності до вимог п.п. 3, 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України оскаржуване рішення підлягає скасуванню в частині задоволення позовних вимог про визначення порядку користування будинком і земельною ділянкою із відмовою в їх задоволенні.

Відносно порушень судом норм процесуального права, а саме: що судом під час розгляду справи не вирішувалось питання про судові витрати, але в рішення суду зазначено про стягнення судового збору у сумі 895,70 грн., колегія вважає, що вказане не впливає на законність рішення в цій частині.

Так, у відповідності до ч. 3 ст. 309 ЦПК України порушення норм процесуального права можуть бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 215 ЦПК України в резолютивній частині рішення зазначається, зокрема, про розподіл судових витрат.

Тому суд обгрунтовано зазначив про стягнення судового збору з відповідача на користь позивача, задовольнивши позов в повному обсягу.

Перевіривши доводи апеляційної скарги щодо неправильного визначення розміру судового збору, який відшкодовано позивачу за рахунок відповідача, оскільки частина вимог позивача на суму 26 000 грн. залишена судом без розгляду за її заявою, колегія встановила, що стягнута сума судового збору у розмірі 895,70 грн. правильно визначена судом.

Так, вартість 1/2 частини спірного будинку, право власності на яку визнано за позивачем, складає за висновком оцінювача 179 352 грн. : 2 = 89 676 грн., тому судовий збір становить 896,76 грн., а за квитанціями в матеріалах справи позивач сплатила за подання позову 895,70 грн. (395,70 грн. а.с. 1, 500 грн. а.с. 62), які і підлягають стягненню з відповідача на її користь.

Виходичи із зазначеного, підстав для скасування або зміни рішення в частині стягнення судового збору колегія не вбачає.

Керуючись ст.ст. 307, 309, 313, 314, 316 ЦПК України, колегія суддів

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 09 квітня 2015 року у цій справі скасувати в частині задоволення позовних вимог про визначення порядку користування будинком та земельною ділянкою.

В задоволенні позову ОСОБА_3 про визначення порядку користування житловим будинком № 24 по вул. Попова в м. Красноармійську та земельною ділянкою в обраний позивачем спосіб відмовити.

В решті рішення залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржено до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий: Судді: