Провадження №22-ц/784/1403/15
Провадження №22-ц/784/1403/15 Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
Категорія 7 Доповідач в апеляційній інстанції ОСОБА_2
Ухвала

Іменем України

22 червня 2015 року місто Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Миколаївської області у складі:

головуючого Серебрякової Т.В.,

суддів: Галущенка О.І., Лисенка П.П.,

із секретарем судового засідання Богуславською О.М.,

за участю:

прокурора Коткової В.А.,

представника відповідача - Миколаївської міської ради -

ОСОБА_3,

представника відповідача ОСОБА_4 ОСОБА_5,

переглянувши у відкритому судовому засіданні за апеляційною скаргою представника відповідача ОСОБА_4 - ОСОБА_5 рішення Заводського районного суду міста Миколаєва від 21 квітня 2015 року, ухвалене у цивільній справі за позовом прокуратури Миколаївської області до Миколаївської міської ради, ОСОБА_6, ОСОБА_4 про визнання незаконним та скасування рішення Миколаївської міської ради, визнання недійсним договору купівлі-продажу, визнання державного акту на право власності на земельну ділянку недійсним і скасування його державної реєстрації та повернення земельної ділянки, -

ВСТАНОВИЛА:

16 жовтня 2014 року Миколаївський міжрайонний прокурор з нагляду за додержанням законів у природоохоронній сфері предявив до Миколаївської міської ради, ОСОБА_6 і ОСОБА_4 зазначений позов, який обґрунтовував наступним.

Рішенням Миколаївської міської ради від 30 січня 2009 року за №33/37 Товариству з обмеженою відповідальністю «Миколаївбудпроект» (далі ТОВ «Миколаївбудпроект») було надано дозвіл для складання проекту землеустрою, щодо відведення земельної ділянки орієнтовною площею 23 502 кв.м., з метою надання її в оренду строком на 10 років, для обслуговування придбаного майна по вулиці Спортивній, №25 в місті Миколаєві.

В подальшому, рішенням Миколаївської міської ради від 19 червня 2009 року за №35/51 був затверджений проект землеустрою, щодо відведення земельної ділянки площею 22 156 кв.м., у тому числі 55 кв.м. під капітальною забудовою, 99 кв.м. під спорудами, 1 766 кв.м. під проходами, проїздами та площадками, 20 236 кв.м. під зеленими насадженнями, за рахунок земель міста, не наданих у власність або користування, з відведенням її до земель комерційного використання, для обслуговування придбаного майна по вулиці Леваневців (Спортивній), №25. Проектом передбачено, що земельна ділянка на північному заході межує із землями водного фонду річки Південний Буг.

Цим же рішенням визначено цільове призначення земельної ділянки, встановлено обмеження у її використанні і передано в оренду строком на 10 років ТОВ «Миколаївбудпроект».

Так, відносно усієї ділянки встановлювалося обмеження у використані згідно класифікатора КОПВНЗТВЗД, правові: типу 1.1 «зміна цільового використання», а щодо її частини, площею 2 304 кв.м., ще й спеціальні обмеження типу 4.3.1. «в санітарно захисних зонах інженерно технічних споруд і комунікацій».

Незважаючи на відсутність договору оренди земельної ділянки з ТОВ «Миколаївбудпроект», рішенням Миколаївської міської ради за №36/61 від 04 вересня 2009 року були затверджені проекти землеустрою, щодо відведення 19 громадянам земельних ділянок, орієнтовною площею 1 000 кв.м. за рахунок земель ТОВ «Миколаївбудпроект», з віднесенням їх до земель житлової забудови, для будівництва житлових будинків по провулку Авіаційному у місті Миколаєві, в тому числі - відповідачу ОСОБА_6 було відведено земельну ділянку, площею 830 кв.м. по провулку Авіаційному, №8 в місті Миколаєві.

На підставі цього рішення, 27 листопада 2009 року ОСОБА_6 одержала Державний акт на право власності на земельну ділянку, серії ЯИ № 140143, згідно якого остання стала власником земельної ділянки за вищеназваною адресою.

27 серпня 2012 року ОСОБА_6 за договором купівлі - продажу, продала названу ділянку ОСОБА_4

Посилаючись на те, що земельна ділянка отримана з порушеннями чинного земельного та водного законодавств, оскільки станом на 04 вересня 2009 року ТОВ «Миколаївбудпроект» в порушення вимог ч.1 ст.134 ЗК України (в редакції, яка діяла на час виникнення спірних правовідносин), не мало законних підстав розпоряджатися спірною земельною ділянкою, в проекті землеустрою наявне недійсне погодження ТОВ «Миколаївбудпроект» на передачу громадянам земельної ділянки, яке датовано 25 травня 2009 року, а також те, що міська рада розпорядилась земельною ділянкою в порушення положень ст.ст.58,60,61 ЗК України, прокурор просив позов задовольнити, визнати незаконним та скасувати рішення Миколаївської міської ради №36/61 від 04 вересня 2009 року в частині надання ОСОБА_6 у власність земельної ділянки, площею 830 кв.м. по провулку Авіаційному, №8 в місті Миколаєві; визнати недійсним договір купівлі продажу земельної ділянки від 27 серпня 2012 року, укладений між ОСОБА_6 і ОСОБА_4, державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯИ №140143 і скасувати його державну реєстрацію, а також повернути земельну ділянку, площею 830 кв.м., розташовану по провулку Авіаційному, №8 в місті Миколаєві, грошовою оцінкою 171 642 грн. 19 коп. до комунальної власності.

Рішенням Заводського районного суду міста Миколаєва від 21 квітня 2015 року позов прокуратури Миколаївської області задоволено в повному обсязі. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат у справі.

Представник відповідача ОСОБА_4 ОСОБА_5 подав на це рішення апеляційну скаргу, в якій просив його скасувати і ухвалити нове, про відмову у задоволенні позовних вимог.

Скаргу обґрунтовував невідповідністю висновків суду дійсним обставинам справи і порушенням норм матеріального і процесуального права, що стало причиною не вірного висновку місцевого суду. При цьому зазначав, що порушень чинного законодавства при передачі Миколаївською міською радою у власність ОСОБА_6 спірної земельної ділянки не було, а тому остання могла не тільки вільно користуватися нею, але і відчужити на власний розсуд. ОСОБА_4, яка правомірно купила спірну земельну ділянку є її добросовісним набувачем, а тому у неї взагалі не можна витребувати набуте нерухоме майно. Окрім того, достовірно знаючи про прийнятті Миколаївською міською радою рішення, прокурор оскаржив їх лише тепер, за спливом позовної давності, що вже саме по собі є підставою для відмови у позові, про що зазначалось в суді першої інстанції.

Переглядаючи рішення, в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід відхилити, а оскаржуване судове рішення залишити без змін, виходячи з наступного.

З матеріалів справи вбачається та місцевим судом встановлено, що рішенням Миколаївської міської ради за №35/51 від 19 червня 2009 року затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 22 156 кв.м., у тому числі 55 кв.м. під капітальною забудовою, 99 кв.м. під спорудами, 1 766 кв.м. під проходами, проїздами та площадками, 20 236 кв.м. під зеленими насадженнями за рахунок земель міста, ненаданих у власність або користування, з відведенням її до земель комерційного використання, для обслуговування придбаного майна по вул. Леваневців, №25 (а.с.8).

Пунктом 54.1 вказаного рішення зазначену земельну ділянку передано в оренду ТОВ «Миколаївбудпроект» строком на 10 років для обслуговування придбаного майна по вулиці Леваневців, №25 в місті Миколаєві та зобовязано землекористувача укласти договір оренди земельної ділянки (а.с.8).

Рішенням Миколаївської міської ради від 04 вересня 2009 року №36/61 (п.38 - 56) затверджені проекти землеустрою щодо відведення 19 громадянам земельних ділянок орієнтовною площею 1 000 кв.м., за рахунок земель ТОВ «Миколаївбудпроект» з віднесенням їх до земель житлової забудови, для будівництва житлових будинків по провулку Авіаційному у місті Миколаєві, в тому числі відповідачці ОСОБА_6, площею 830 кв.м. по провулку Авіаційному, №8 в місті Миколаєві (а.с.15-16).

На підставі вказаного рішення відповідачці ОСОБА_6 27 листопада 2009 р. видано державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯИ №140143, зареєстрований Державним земельним кадастром 29 жовтня 2009 року (а.с.9).

В подальшому ОСОБА_6 за договором купівлі - продажу від 27 серпня 2012 року продала, а ОСОБА_4 купила спірну земельну ділянку, про що на правовстановлюючому документі на земельну ділянку приватним нотаріусом була здійснена відмітка про перехід права власності на земельну ділянку до ОСОБА_4 (а.с.9).

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що спірна земельна ділянка розташована у прибережній захисній сумузі і відноситься до земель водного фонду та виділення її у власність ОСОБА_6 для будівництва та обслуговування жилого будинку суперечить вимогам земельного законодавства.

Колегія суддів погоджується з обставинами та правовідносинами встановленими судом першої інстанції.

Так, в силу ст.ст.13,14 Конституції України, земля, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України, є обєктами права власності Українського народу.

Кожний громадянин має право користуватися природними обєктами права власності народу відповідно до закону.

Земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави.

Право власності на землю набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону і гарантується державою.

Відповідно до ст.ст.78-83,116,118,125,126 ЗК України (в редакції, що діяли на час передачі земельної ділянки відповідачам), право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, Земельного кодексу України, а також інших законів, що видаються відповідно до них.

Земля в Україні може перебувати у приватній, комунальній та державній власності.

Земельна ділянка як обєкт права власності являє собою частину земної поверхні з установленими межами, певним місцем розташування, з визначеними щодо неї правами.

Право власності на земельну ділянку поширюється в її межах на поверхневий (ґрунтовий) шар, а також на водні обєкти, ліси і багаторічні насадження, які на ній знаходяться.

Право власності на земельну ділянку розповсюджується на простір, що знаходиться над та під поверхнею ділянки на висоту і на глибину, необхідні для зведення житлових, виробничих та інших будівель і споруд.

Громадяни є субєктами права власності на землі приватної власності.

Територіальні громади є субєктами права власності на землі комунальної власності. Це право вони реалізують безпосередньо або через органи місцевого самоврядування.

Громадяни України набувають права власності на земельні ділянки лише з підстав, передбачених законом, зокрема у разі безоплатної передачі ділянок із земель державної і комунальної власності.

До земель комунальної власності відносяться землі, які належать на праві власності територіальним громадам сіл, селищ, міст. У комунальній власності перебувають усі землі в межах населених пунктів, крім земель приватної та державної власності, а також земельні ділянки за їх межами, на яких розташовані обєкти комунальної власності.

Громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) у межах норм безоплатної приватизації, подають заяву до відповідної районної міської державної адміністрації або сільської, селищної, міської ради за місцезнаходженням земельної ділянки, зазначивши в ній бажані розміри та мету її використання.

Відповідна державна адміністрація або рада розглядає заяву, і в разі згоди на передачу земельної ділянки у власність надає дозвіл на розробку проекту її відведення.

Після розробки проекту і узгодження його з органом по земельних ресурсах, природоохоронним і санітарно-епідеміологічним органами, органами архітектури і охорони культурної спадщини, він подається на розгляд відповідних місцевої державної адміністрації або органу місцевого самоврядування, які і приймають рішення про передачу земельної ділянки у власність громадянина.

За дотримання вище виписаних процедур, право власності на земельну ділянку виникає після одержання її власником або користувачем документа, що посвідчує право власності чи право постійного користування земельною ділянкою, та його державної реєстрації.

Приступати до використання земельної ділянки до встановлення її меж у натурі (на місцевості), одержання документа, що посвідчує право на неї, та державної реєстрації забороняється.

Право власності на земельну ділянку і право постійного користування земельною ділянкою посвідчується державними актами, за формою державних актів затверджених Кабінетом Міністрів України.

Обмеженням цьому є пряма заборона законом передачі земель у приватну власність громадян.

Зокрема, до земель комунальної власності, які не можуть передаватись у приватну власність, належать землі водного фонду, крім випадків, визначених ЗК України.

За ст.ст.58, 60-61 ЗК України та ст.ст.87-88,91 Водного кодексу України, «Порядком визначення розмірів і меж водоохоронних зон та режиму ведення господарської діяльності в них», затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 08 травня 1996 року №486 до земель водного фонду належать землі, зайняті річками й прибережними захисними смугами вздовж них.

Для створення сприятливого режиму водних обєктів, попередження їх забруднення, засмічення і вичерпання, знищення навколоводних рослин і тварин, а також зменшення коливань стоку вздовж річок, морів та навколо озер, водосховищ і інших водойм встановлюються водоохоронні зони.

Вздовж річок з метою охорони поверхневих водних обєктів від забруднення і засмічення та збереження їх водності у межах водоохоронних зон виділяються земельні ділянки під прибережні захисні смуги. Прибережні захисні смуги встановлюються по берегах річок та навколо водойм уздовж урізу води (у меженний період) шириною:

а) для малих річок, струмків і потічків, а також ставків площею менш як 3 гектари - 25 метрів;

б) для середніх річок, водосховищ на них, водойм, а також ставків площею понад 3 гектари - 50 метрів;

в) для великих річок, водосховищ на них та озер - 100 метрів.

При крутизні схилів більше трьох градусів мінімальна ширина прибережної захисної смуги подвоюється.

Розмір та межі прибережної захисної смуги в межах населених пунктів встановлюються - з урахуванням містобудівної документації.

Прибережні захисні смуги є природоохоронною територією з режимом обмеженої господарської діяльності.

У прибережних захисних смугах уздовж річок забороняється будівництво будь-яких споруд (крім гідротехнічних, гідрометричних та лінійних), у тому числі баз відпочинку, дач, гаражів та стоянок автомобілів.

Громадянам органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування із земель водного фонду можуть передаватися на умовах оренди земельні ділянки прибережних захисних смуг, смуг відведення і берегових смуг водних шляхів, а також озера, водосховища, інші водойми, болота та острови для сінокосіння, рибогосподарських потреб, культурно-оздоровчих, рекреаційних, спортивних туристичних цілей, проведення науково-дослідних робіт тощо.

З системного логічного аналізу зазначених норм слідує висновок про те, що Миколаївська міська рада могла передати у власність громадян земельну ділянку для будівництва і обслуговування жилого будинку лише за умови, що наділена земельна ділянка має саме таке цільове призначення; вона є вільною; надана за відповідною процедурою і щодо неї чинним законодавством чи рішенням компетентних органів, постановлених у межах їх повноважень, не встановлено обмежень, щодо можливості її використання для зазначених цілей. При цьому, орган місцевого самоврядування не може постановляти рішення щодо правової долі ділянки усупереч положенням чинного земельного, водного або іншого законодавств. Якщо таке рішення все ж таки постановлено, то воно є незаконним і на ньому не може базуватися право особи на земельну ділянку.

Разом з тим, як вбачається з матеріалів справи, при виділенні ОСОБА_6 земельної ділянки, площею 830 кв.м. для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд по провулку Авіаційному, №8 в місті Миколаєві, Миколаївська міська рада виписаних вище вимог не дотрималася, у звязку з чим таке рішення є незаконним і підлягає скасуванню.

Так, відповідно до листа державного інспектора ОНПС Держекоінспекції у Миколаївській області слідує, що земельна ділянка, яка розташована по провулку Авіаційному в місті Миколаєві, площею 12 424 кв.м. знаходиться на відстані 9 метрів від урізу води Бузького лиману.

У звязку з таким, спірна земельна ділянка не могла бути виділена ОСОБА_6 для будівництва та обслуговування індивідуального житлового будинку та господарських споруд, оскільки за виписаними вище нормами у прибережних захисних смугах уздовж річок забороняється будівництво таких споруд.

За такого, назване рішення Миколаївської міської ради в частині виділення земельної ділянки ОСОБА_6 підлягало скасуванню з відповідними похідними від цього правовими наслідками, а саме: визнанням недійсним правовстановлюючого документу - Державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯИ №140143 від 27 листопада 2009 року, з відміткою про перехід права власності на земельну ділянку до ОСОБА_4 на підставі договору купівлі продажу та визнанням недійсним договору купівлі-продажу земельної ділянки від 27 серпня 2012 року, за яким ОСОБА_6 продала спірну земельну ділянку ОСОБА_4, а також покладенням обовязку повернути землю територіальній громаді міста Миколаєва, що вірно констатував і суд першої інстанції.

Отже, оскільки цього ж, з таких же мотивів дійшов і місцевий суд, то підстав для скасування рішення суду, колегія суддів не вбачає.

Стосовно тверджень відповідача ОСОБА_4 ОСОБА_5 про те, що спірна земельна ділянка не входить до прибережної захисної смуги земель водного фонду, оскільки відсутній проект та нормативно - технічна документація визначення розміру і межі водоохоронної зони, то вони є помилковими.

Законодавець, надаючи чинності земельному та водному кодексу сам визначив ширину прибережної захисної смуги, ширину яких, орган місцевого самоврядування на свій розсуд зменшити не може. Правомочності названого органу стосуються лише документально - технічного оформлення встановленого розміру, меж водоохоронних зон та режиму ведення господарської діяльності в них.

Не заслуговують на увагу і твердження особи, яка подала апеляційну скаргу, про неможливість витребування земельної ділянки у добросовісного набувача, яким як на його думку є ОСОБА_4, оскільки воно суперечить ст.388 ЦК України, яка передбачає, як характеристики добросовісного набувача так і підстави витребування майна у нього.

За встановленого механізму та темпів виведення спірної земельної ділянки із земель водного фонду і передачі її у власність фізичних осіб, темпу спорудження нерухомості на ній, не дивлячись на перевірки прокуратурою законності її виділення, колегія суддів вважає, що земельна ділянка вибула із володіння територіальної громади протиправно, без врахування дійсного волевиявлення останньої, про що ОСОБА_4 могла достовірно знати, а тому земельна ділянка може бути витребувана від неї.

Щодо твердження про пропуск прокурором позовної давності, то воно є також помилковим.

Так, діюче законодавство щодо регулювання діяльності прокуратури не передбачає загального, тобто тотального та постійного системного нагляду органів прокуратури за дотриманням законності субєктами публічного та приватного права. Про названі порушення, прокурор дізнався лише у 2013 році, після здійснення перевірки матеріалів щодо порушень Миколаївською міською радою земельного законодавства та додаткової перевірки додержання вимог містобудівного законодавства, яка була проведена у 2014 році.

При цьому, присутність прокурора на сесії Миколаївської міської ради, навіть за її доведеності, на перебіг позовної давності у даній справі не впливає, оскільки з прийнятого вказаною радою рішення не можна певно судити про наявність порушення законодавства, яке можна було встановити лише при перевірці, що прокуратурою і було здійснено.

За такого позовну давність по названих вимогам слід рахувати з березня 2013 року, а не з дня постановлення оскарженого рішення Миколаївської міської ради.

Посилання особи, яка подала апеляційну скаргу, на те, що Миколаївська міжрайонна прокуратура з нагляду за додержанням законів у природоохоронній сфері ліквідована наказом Генерального прокурора без будь-якого правонаступництва, в тому числі і процесуального, а тому прокуратура Миколаївської області не може виступати у даній справі, як позивач, на думку колегії суддів, є необґрунтованим, з огляду на наступне.

Наказом Генерального прокурора України №151ш від 05 грудня 2014 року, у звязку з прийняттям Закону України від 14 жовтня 2014 року №1697-VII «Про прокуратуру» та набранням чинності окремих його положень, з метою удосконалення організації роботи органів прокуратури Миколаївської області, прийнято рішення ліквідувати у структурі та штатному розписі прокуратури Миколаївської області Миколаївську міжрайонну прокуратуру з нагляду за додержанням законів у природоохоронній сфері (а.с.75).

Відповідно до положень ст.121 Конституції України Прокуратура України становить єдину систему, на яку покладаються представництво інтересів громадянина або держави в суді у випадках, визначених законом.

Згідно до п.2.1 наказу Генерального прокурора №6гн від 28 листопада 2012 року пріоритетними напрямами представницької діяльності прокуратури є захист інтересів держави у сфері земельних відносин.

Враховуючи вищевикладене, Прокуратура України становить єдину систему в державі і тому при ліквідації Миколаївської міжрайонної прокуратури з нагляду за додержанням законів у природоохоронній сфері, яка була структурним підрозділом прокуратури Миколаївської області, не допускається навіть тимчасова безконтрольність у здійсненні прокурорського нагляду за додержанням законів у даній сфері.

За такого, колегія суддів вважає, що орган державної влади, а саме Прокуратура України не ліквідована, а тому представництво інтересів держави у даній справі мала права здійснювати прокуратура Миколаївської області.

Доводи апеляційної скарги в тій частині, що висновки суду не відповідають фактичним обставинам справи не заслуговують на увагу, оскільки всі посилання позивача, викладені у апеляційній скарзі, отримали оцінку місцевого суду, яка повно та послідовно викладена у мотивувальній частині оскаржуваного судового рішення.

Інші доводи, приведені в апеляційній скарзі, не можуть бути прийняті до уваги, оскільки вони зводяться до переоцінки доказів, яким суд першої інстанції дав належну правову оцінку відповідно до вимог ст.212 ЦПК України та незгоди з висновками суду першої інстанції по їх оцінці.

Обґрунтованих доводів про порушення судом першої інстанції норм процесуального або матеріального права, а також посилання на обставини, які давали б суду апеляційної інстанції підстави для переоцінки доказів та спростування висновків суду, апеляційна скарга також не містить.

Оскільки суд першої інстанції ухвалив рішення з дотриманням норм матеріального і процесуального права, то апеляційна скарга в силу ч.1 ст.308 ЦПК України підлягає відхиленню.

Керуючись ст.ст.303,308,315 ЦПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу представника відповідача ОСОБА_4 ОСОБА_5 - відхилити, а рішення Заводського районного суду міста Миколаєва від 21 квітня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і з цього часу протягом двадцяти днів може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий Судді: