Провадження №22ц/784/1443/15 Головуючий у суді 1 інстанції ОСОБА_1
Категорія 27 Доповідач в апеляційній інстанції ОСОБА_2
У Х В А Л А

іменем України

22 червня 2015 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Миколаївської області у складі:

головуючого Лисенка П.П.,

суддів Серебрякова Т.В. та Самчишиної Н.В.,

із секретарем судового засідання Богуславською О.М.,

з участю:

представника відповідача ОСОБА_3,

переглянувши у відкритому судовому засіданні за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» рішення Центрального районного суду міста Миколаєва від 30 квітня 2015 року, ухваленого у цивільній справі за позовом ОСОБА_4 до Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» про розірвання договору банківського вкладу та повернення грошового вкладу, -

у с т а н о в и л а :

10 листопада 2014 року ОСОБА_4 пред'явив зазначений позов до Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» (далі ПАТ КБ «ПриватБанк»), який обгрунтував наступним.

29 лютого 2012 року він у простій письмовій формі уклав з ПАТ КБ «ПриватБанк» договір банківсього вкладу (депозиту) № SAMDN8211 (Вклад «Стандарт 12 міс.»), на виконання якого розмістив в названому банку на вкладному (депозитному) рахунку грошові кошти в сумі 30 000 доларів США, строком на 369 днів до 01 березня 2013 року включно, з процентною ставкою за вкладом 8 % річних.

17 квітня 2012 року між ним та відповідачем у простій письмовій формі було укладено ще один договір банківського вкладу за № SAMDN5153 (Вклад «Стандарт 12 міс.») на суму 30 000 гривень строком на 366 днів до 17 квітня 2013 року включно, з процентною ставкою за вкладом 16 % річних.

20 вересня 2014 року та 17 жовтня 2014 року він звертався до відповідача з заявами про розірвання названих договорів та повернення належних йому грошових коштів, проте отримав на це відмову, яку банк мотивував неспроможністю виконувати своєчасно та в повному обсязі взяті на себе зобовязання зі своєчасного, повного і якісного обслуговування рахунків, відкритих клієнтами банку у звязку зі складною соціальною та політичною ситуацією, яка наразі триває в країні.

Посилаючись на викладені обставини та небажання відповідача повертати його кошти добровільно, позивач просив:

· розірвати договори депозитних вкладів № SAMDN8211 від 29 лютого 2012 року на суму 30 000 доларів США та № SAMDN5153 від 17 квітня 2012 року на суму 30 000 гривень;

· стягнути з ПАТ КБ «ПриватБанк» на його користь вклади за догором № SAMDN8211 від 29 лютого 2012 року на суму 30 000 доларів США та за договором № SAMDN5153 від 17 квітня 2012 року на суму 30 000 гривень;

· відповідно до довідки 23 травня 2014 року стягнути з ПАТ КБ «ПриватБанк» суми відсотків у розмірі: за договором № SAMDN8211 від 29 лютого 2012 року - 293 долара США 01 цент та за договором № SAMDN5153 від 17 квітня 2012 року 414 гривень 24 копійки.

Рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 30 квітня 2015 року позовні вимоги задоволено у повному обсязі.

ПАТ КБ «ПриватБанк» подало на це рішення апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати і ухвалити нове, яким в задоволені позовних вимог відмовити.

В обґрунтування апеляційної скарги посилалось на невідповідність рішення дійсним обставинам справи та порушенням норм матеріального та процесуального права.

Апеляційну скаргу слід відхилити і залишити без змін рішення суду 1 інстанції, оскільки районний суд ухвалив його з додержанням норм матеріального й процесуального права.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову ОСОБА_4 у повному обсязі, суд першої інстанції виходив з того, що між сторонами існують договірні правовідносини, підставами яких є два дійсних договори банківського вкладу, умови якого безпідставно не виконує банк. У звязку з цим, на порушника слід покласти обовязок по виконанню взятих на себе обовязків з повернення вкладів та сплаті процентів на них.

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Миколаївської області, в межах доводів апеляційної скарги, погоджується з обставинами та правовідносинами, встановленими судом 1 інстанції, вважає їх доведеними, а висновки, щодо результату вирішення справи - вірними, обґрунтованими й законними.

За Конституцією України, ст. 27 ЦПК України та ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожній особі, як фізичній так і юридичній, а також державі гарантовано судовий захист їх інтересів, який здійснюється в порядку конституційного, цивільного, кримінального, адміністративного та господарського судочинств.

Відповідно до статей 1,3 ЦК України, 1,3-4,10-11,303 ЦПК України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення, в порядку позовного, наказного та окремого провадження, цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також справ, розгляд яких, в порядку цивільного судочинства, прямо передбачено законом.

При цьому, слід зазначити, що, виходячи із загальних засад про неприпустимість свавільного втручання держави у сферу особистого життя людини, її цивільного права та інтересу; справедливість, добросовісність та розумність - в порядку цивільного судочинства регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників.

Кожна особа, а у встановлених законом випадках, органи та особи, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси, мають право в порядку, встановленому Цивільним процесуальним кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів; або прав, свобод та інтересів інших осіб, інтереси яких вони захищають, державних чи суспільних інтересів.

Відмова від такого права є недійсною.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України і обраний позивачем.

Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, наданих сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

При цьому, суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи, для чого роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і допомагає здійсненню їхніх прав.

Судовий розгляд, яким цивільна справа вирішується по суті, закінчується ухваленням рішення суду.

В силу статей 10, 59, 60, 213 ЦПК України та постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18 грудня 2009 року Про судове рішення у цивільній справі - рішення суду у цивільній справі, як найважливіший акт правосуддя, покликаний забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини і наповнити реальністю принцип верховенства права, повинен ухвалюватися за неухильного додержання вимог чинного процесуального законодавства про його законність і обґрунтованість.

Рішення визнається законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільно-процесуального законодавства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

При ухваленні рішення суд бере до уваги, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при рівності прав щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.

Враховуючи принцип безпосередності судового розгляду цивільних справ, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в тому судовому засіданні, в якому ухвалюється рішення.

Суд оцінює докази відповідно до вимог статей 58 59, ч.3 ст. 61, 212 ЦПК України за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Обставини, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть вважатися встановленими в цивільній справі, якщо такі засоби доказування відсутні.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення.

Обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній справі, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Вирок у кримінальній справі, що набрав законної сили, або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення обов'язкові для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок або постанову суду, з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою.

Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

При цьому, згідно із статтею 60 ЦПК України, обовязок доказування певних обставин лежить на стороні, яка посилається на них як на підставу своїх вимог та заперечень.

Недоведеність обставин, на наявності яких наполягає позивач - є підставою для відмови у позові; а у разі, якщо на тому наполягає відповідач для відхилення його заперечень проти позову, а, відповідно, для задоволення вимог позивача.

Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їх права та обовязки, мають право оскаржити рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку.

Під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Для цього він досліджує докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами.

При цьому, апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення.

Якщо поза увагою доводів апеляційної скарги залишилась очевидна незаконність або необґрунтованість рішення суду першої інстанції у справах окремого провадження, апеляційний суд перевіряє справу в повному обсязі.

Перевіряючи законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення суд апеляційної інстанції виходить з повноважень суду апеляційної інстанції, визначених статтями 307, 308-311 ЦПК України і з'ясовує: чи враховані судом першої інстанції при ухваленні рішення всі факти, що входять до предмета доказування; чи підтверджені обставини (факти), якими мотивовано рішення, належними й допустимими доказами та чи доведені вони; чи відповідають висновки суду встановленим фактам; чи дотримано та чи правильно застосовані норми матеріального й процесуального права.

Як результат розгляду, апеляційний суд визначає підстави перегляду судового рішення, і відповідно до наданих йому повноважень формулює резолютивну частину своєї ухвали чи рішення.

Виходячи з викладеного вище, колегія суддів вважає, що оскаржене рішення районного суду ухвалено у повній відповідності з нормами чинного цивільного законодавства, якими врегульовано спірні правовідносини, а тому є законним та обґрунтованим.

В силу ст. 11 ЦК України, цивільні права та обов'язки виникають, змінюються і припиняються, із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки.

За тлумачення статей 203-204, 215, 626 ЦК України випливає висновок про те, що цивільні права та обов'язки можуть виникати, змінюватися та припинятися із договорів, зміст яких не суперечить ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; за умови їх вчинення у формі, встановленій законом; особами, які мають необхідний обсяг цивільної дієздатності; за їх вільного волевиявлення, відповідно до їх внутрішньої волі і спрямованих на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ними.

Недодержання виписаних вимог в прямо визначених законом випадках робить договір, як вид правочину, нікчемним, а у разі відсутності такого зазначення - може тягнути його недійсність (у повному обсязі або окремої його частини) за судовим рішенням.

При цьому, правом предявлення позову про визнання договору недійсним. відповідно до ч. 3 ст. 215 ЦК України наділені сторони за договором, а також інші заінтересовані особи, що заперечують його дійсність на підставах, встановлених законом.

Якщо недійсність договору прямо не встановлена законом, або якщо він не визнаний судом недійсним то він є правомірним і підлягає виконанню сторонами, відповідно до встановлених в ньому умов.

За ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Він є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору, якими вважаються умови визначені в законі, або умови, на погодженні яких наполягає та чи інша сторона.

За своєю характеристикою, істотні умови відображають природу договору, а тому відсутність будь-якої з них не дає змоги сторонам виконати їх обовязки, які покладаються на них за договором.

Якщо сторони досягли згоди за всіма істотними умовами, які визнані такими законом, необхідні для даного виду або на погоджені яких наполягає хоча б одна сторона, то договір вважається укладеним і набуває обовязкової сили для сторін.

При цьому, необхідно наголосити, що в силу ст.ст. 3, 627 ЦК України, договору притаманна така риса, як свобода договору.

Поряд із справедливістю, добросовісністю і розумністю вона вважається вищою цінністю права, що забезпечує природне існування фізичної особи, стабільність суспільних відносин, економічну та фінансову рівновагу.

Свободу договору можна визначити як нормативно закріплену можливість особи здійснювати дії та вчинки на власний розсуд, не порушуючи при цьому свободу інших субєктів.

Зміст свободи договору в загальному розкривається у ст.627 ЦК України, яка з посиланням на ст.6 ЦК України встановлює співвідношення актів цивільного законодавства і договору.

За названими статтями, зміст названого принципу проявляється у свободі особи вільно вступати у договірні відносини; самостійно обирати контрагента та вид договору, який регулюватиме їх взаємні відносини; самостійно визначати умови (зміст) договору, структуру і вид договірного звязку; строк його дії; підстави і порядок припинення.

Одночасно слід зазначити, що договір є підставою виникнення договірного зобовязання під яким, відповідно до ст. 509 ЦК України, слід розуміти правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

В силу ст. 525-526 ЦК України зобов'язання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов зобов'язання і вимог закону, інших правових актів, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або іншими звичайно застосовуваними вимогами. Принцип належного виконання припускає, що зобов'язання має бути виконане належними суб'єктами, в належному місці, в належний час, належним предметом і належним чином.

Одностороння відмова від зобовязання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст. 545 ЦК України, прийнявши виконання зобов'язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов'язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає.

Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов'язку.

У разі відмови кредитора повернути борговий документ або видати розписку боржник має право затримати виконання зобов'язання, у звязку з чим настає прострочення кредитора.

Під порушенням зобовязання слід розуміти такий протиправний вплив з боку правопорушника, внаслідок чого субєктивне право уповноваженої особи зазнало зменшення чи взагалі ліквідації. Порушенням зобовязання є його невиконання і неналежне виконання. Невиконання зобовязання має місце тоді, коли сторони взагалі не вчиняють дій, які складають зміст зобовязання, або не утримуються від певних дій, хоча за змістом зобовязання могли утримуватися від їх вчинення.

За ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобовязання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: припинення зобовязання внаслідок односторонньої відмови від зобовязання, якщо це встановлено договором або законом, чи розірвання договору; зміна умов зобовязання; сплата неустойки; відшкодування збитків і моральної шкоди.

При цьому, відповідно до ст.ст. 622, 625 ЦК України боржник, не звільняється від обовязку виконати зобовязання в натурі, якщо інше не встановлено договором або законом.

Крім того, Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Зазначене у повній мірі стосується і договорів банківського вкладу.

Згідно положень ст. 633, ч. 1 ст. 1058 та ч. 2 ст. 1060 ЦК України за договором банківського вкладу (депозиту), який є публічним, одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов'язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором.

Крім того, за названим договором незалежно від його виду банк зобовязаний видати вклад або його частину на першу вимогу вкладника, крім вкладів, зроблених юридичними особами на інших умовах повернення, які встановлені договором.

Умова договору про відмову від права на одержання вкладу на першу вимогу є нікчемною.

Як вбачається з матеріалів справи, і це ж встановлено судом 1 інстанції, 29 лютого 2012 року позивач у простій письмовій формі уклав з ПАТ КБ «ПриватБанк» договір банківсього вкладу (депозиту) № SAMDN8211 (Вклад «Стандарт 12 міс.»), на виконання якого розмістив в названому банку на вкладному (депозитному) рахунку грошові кошти в сумі 30 000 доларів США, строком на 369 днів до 01 березня 2013 року включно, з процентною ставкою за вкладом 8 % річних (а.с. - 9).

17 квітня 2012 року між ним та відповідачем у простій письмовій формі було укладено ще один договір банківського вкладу за № SAMDN5153 (Вклад «Стандарт 12 міс.») на суму 30 000 гривень строком на 366 днів до 17 квітня 2013 року включно, з процентною ставкою за вкладом 16 % річних (а.с. - 12).

Факт внесення позивачем на особовий рахунок грошових вкладів у названому розмірі підтверджується платіжним дорученням та довідкою № 21927916, копії яких долучено до матеріалів справи (а.с.11, 13).

Згідно пунктів 4, 5 договору дія договору припиняється з виплатою всієї суми вкладу разом із процентами, належними у відповідності з умовами договору. За вимогою повернення частини вкладу, зобов'язання обох сторін договору по вкладу припиняються, та вклад повертається. За бажанням на залишок суми можливе оформлення нового договору.

Пунктами 1,7 цього ж договору передбачено право сторін достроково розірвати договір, повідомив про це один одного за два банківських дня до дати розірвання договору. Зокрема, якщо вкладник вимагає розірвати договір, а 6 місяців з дати його оформлення ще не пройшли, то йому повертається сума вкладу.

20 вересня 2014 року та 17 жовтня 2014 року позивач звернувся до ПАТ КБ «ПриватБанк» з вимогою про повернення вкладу (а.с.14-15, 18), проте його вимога банком не була задоволена (а.с.16,19).

Іншого, відповідач належними і допустимими доказами не довів, хоча то згідно ст. 60 ЦПК України є його обов'язком.

Отже, як встановлено, позивач мав право дострокового розірвання вищевказаних договорів і скористався ним, письмово повідомивши відповідача про такий намір, однак той не виконав взятого на себе за депозитними договорами «Стандарт 12 міс.»умов, щодо повернення позивачу сум вкладів, у сумі 30 000 доларів США та 30 000 гривень, а також нарахованих за ними процентів.

За такого, неповернуті грошові суми підлягали поверненню за судовим рішенням.

Оскільки цього ж, з таких же мотивів дійшов і районний суд, то підстав для задоволення апеляційної скарги немає.

Доводи апеляційної скарги представника ПАТ КБ «ПриватБанк» про те, що у зв'язку з окупацією території Автономної Республіки Крим Російською Федерацією діяльність усіх відокремлених підрозділів Банку була припинена, тому відповідач не повинен відповідати за договором банківського вкладу, укладеним на території АР Крим, є безпідставними.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території» тимчасово окупована територія України є невід'ємною частиною території України, на яку поширюється дія Конституції та законів України.

Статтею 1 Закону України «Про банки і банківську діяльність» визначено, що вклад (депозит) - це кошти в готівковій або у безготівковій формі, у валюті України або в іноземній валюті, які розміщені клієнтами на їх іменних рахунках у банку на договірних засадах на визначений строк зберігання або без зазначення такого строку і підлягають виплаті вкладнику відповідно до законодавства України та умов договору.

За такого, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що у зв'язку з письмовими вимогами ОСОБА_4 про повернення грошового вкладу, відповідач на підставі умов договору та вимог закону зобов'язаний повернути зазначені вклади і проценти за ними, а оскільки він цього не робить, то їх слід стягнути за судовим рішенням.

Посилання в апеляційній скарзі представника Банку про відсутність в матеріалах справи доказів, які підтверджують наявність між сторонами укладеного договору, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки в суді апеляційної інстанції позивачем надано ксерокопії депозитних договорів та первинні платіжні документи, які не заперечені відповідачем належними та допустимими доказами. Не надано ним і доказів повернення вкладів та відсотків по них.

Твердження в апеляційній скарзі про те, що ПАТ КБ «ПриватБанк» не повинен повертати депозит, оскільки кошти вносились у відділенні банку на території АР Крим, яка на даний період часу окупована, колегія суддів вважає необґрунтованими, оскільки договори укладалися не зі структурними підрозділом юридичної особи, яким є ПАТ КБ «ПриватБанк», а з самою юридичною особою, яка і повинна нести відповідальність по ним.

Відповідно до ст. 95 ЦК України філією є відокремлений підрозділ юридичної особи, що розташований поза її місцезнаходженням та здійснює всі або частину її функцій. Філії не є юридичними особами, вони наділяються майном юридичної особи, що їх створила, і діють на підставі затвердженого нею положення.

Відповідно до п. 5 Постанови Правління Національного Банку України від 06 травня 2014 року № 260 «Про відкликання та анулювання банківських ліцензій та генеральних ліцензій на здійснення валютних операцій окремих банків і закриття банками відокремлених підрозділів, що розташовані на території Автономної Республіки Крим і міста Севастополя», банки, в тому числі ПАТ КБ «Приватбанк», зобов'язані припинити діяльність відокремлених підрозділів банків, розташованих на території Автономної Республіки Крим і міста Севастополя, та протягом місяця з дня набрання чинності цією постановою забезпечити закриття таких відокремлених підрозділів.

Статтею 58 Закону України «Про банки і банківську діяльність» передбачено, що банк відповідає за своїми зобов'язаннями всім своїм майном відповідно до законодавства.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_4 є громадянином України, його місце проживання з 27 червня 2014 року зареєстроване у ІНФОРМАЦІЯ_1 «В», кв. 24, де він і проживає на даний час.

Оскільки банк за своїми зобовязаннями не вирішив вимогу позивача, то право позивача як вкладника підлягає захисту за рішенням суду.

Посилання представника відповідача на те, що позивач мав довести, а суд - перевірити факт неотримання ОСОБА_4 від створеного на території АР Крим «Фонду захисту вкладників» коштів за даними договорами, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки кожна із сторін повинна доводити обставини, на які посилається на підтвердження своєї правової позиції.

За такого, відповідач не був позбавлений витребувати необхідну йому довідку, чого він не зробив, поклавши цей обовязок на позивача та суд.

Що ж до тверджень особи, яка подала апеляційну скаргу, про наявність процесуальних порушень при розгляді судом 1 інстанції даної цивільної справи, то вони не можуть слугувати скасуванню оскарженого рішення, оскільки більша частина з них не має підтвердження, а ті ж, що мають місце, носять формальний характер і не вплинули на результат вирішення справи.

Керуючись ст.ст. 303, 307-308, 315 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» відхилити

Рішення Центрального районного суду міста Миколаєва від 30 квітня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, і з цього часу протягом двадцяти днів може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий Судді: