АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
справа № 22-ц/796/960/2015 головуючий у 1-й інстанції: Матійчук Г.О.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

4 березня 2015 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду міста Києва в складі:

головуючого: Головачова Я.В.

суддів: Шахової О.В., Поливач Л.Д.

при секретарі: Бугай О.О.

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, треті особи: ОСОБА_3, комунальне підприємство "Печерська брама", про усунення перешкод у користуванні житлом, за апеляційною скаргою ОСОБА_4 в інтересах ОСОБА_1 на рішення Печерського районного суду міста Києва від 10 жовтня 2014 року,

в с т а н о в и л а :

У червні 2014 року ОСОБА_1 звернувся до суду із зазначеним позовом, посилаючись на те, що він від дня свого народження проживає у будинку по АДРЕСА_1, власником якого є його батько ОСОБА_1 У жовтні 2013 року після того як його батьки фактично припинили шлюбні відносини, а його мати переїхала до іншого місця проживання, до будинку вселилася громадянська дружина батька зі своєю дитиною. Йому була виділена для проживання прохідна кімната, а в його кімнату заселилася дитина нової дружина батька. Він був вимушений залишити будинок, зняти в оренду інше житло, в якому проживав на протязі певного часу. 7 червня 2014 року він хотів потрапити до будинку, в якому має право проживати, однак його батько не впустив його до будинку та повідомив про те, що він тут більше не живе. Після цього він викликав міліцію та зафіксував факт того, що батько його не впустив до будинку.

Посилаючись на викладене, позивач просив суд зобов'язати відповідача не чинити йому перешкод у користуванні будинком АДРЕСА_1

Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 10 жовтня 2014 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

У поданій апеляційній скарзі ОСОБА_4 в інтересах ОСОБА_1, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове рішення про задоволення позову. Скаржник зазначає, що висновок суду першої інстанції про те, що позивачем не надано достатніх доказів того, що відповідач чинив позивачеві перешкоди у користуванні будинком, не відповідають обставинам справи. Факт того, що відповідач чинив перешкоди позивачеві у користуванні будинком підтверджуються показаннями свідків ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 та ОСОБА_8 Крім того, висновок суду про те, що позивачем неправильно обрано спосіб захисту порушеного права також є помилковим.

ОСОБА_1, представник ОСОБА_1 - ОСОБА_4 та ОСОБА_3 в суді апеляційної інстанції підтримали апеляційну скаргу з наведених в ній підстав.

Представник ОСОБА_2 - ОСОБА_9 в суді апеляційної інстанції заперечував проти задоволення апеляційної скарги, вважав, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого у справі рішення, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником.

У Цивільному кодексі України право членів сім'ї власника житла на користування ним визнається сервітутним правом. Сервітутне правовідношення виникає в силу закону згідно з ч. 1 ст. 402 ЦК України за наявності факту проживання особи разом із власником обтяженого сервітутом житла та спільне з ним користування цим житлом. Це право є особистим сервітутом, оскільки виникає в інтересах певної особи - члена сім'ї власника житла. Суб'єктами даного сервітутного правовідношення є, з одного боку, власник житла, а з іншого - член його сім'ї. Згідно з положеннями ЖК до членів сім'ї власника житлового приміщення віднесено дружину (чоловіка) власника житла (якщо стосовно цього житла у подружжя не виникло право спільної власності), їх дітей та батьків, а також інших осіб, якщо вони постійно проживають спільно з власником житла та ведуть з ним спільне господарство. (ч. 2 ст. 64, ч. 3 ст . 156 ЖК). Об'єктом цього сервітуту є право обмеженого користування частиною житлового приміщення, визначеною власником житла.

Відповідно до роз'яснень, викладених у п. 39 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ "Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав" від 07 лютого 2014 року, члени сім'ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право користування цим житлом відповідно до закону (особистий сервітут, частина перша статті 405 ЦК). Суди повинні мати на увазі, що таким законом не може бути ЖК УРСР, а застосуванню підлягаюіть норми, передбачені главою 32 ЦК. З урахуванням зазначеного суди повинні виходити з того, що стосовно права членів сім'ї власника житлового приміщення на користування ним підлягають застосуванню положення статті 405 ЦК.

Відповідно до ст. 396 ЦК України особа, яка має речове право на чуже майно, має право на захист цього права, у тому числі й від власника, відповідно до положень глави 29 цього Кодексу.

Судовий захист речових прав на чуже майно в порядку цивільного судочинства може здійснюватися за вимогами, аналогічними до тих, що пред'являються для захисту права власності, якщо вони не суперечать змісту та відповідають природі відповідного речового права.

Так, власник майна вправі звернутися до суду з позовом про усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Із зазначеним позовом може звернутися також особа, яка відповідно до закону або договору має право володіння та користування майном, у тому числі у випадку, коли зазначені перешкоди чиняться власником такого майна.

Така можливість забезпечується, насамперед, за допомогою негаторного позову.

У п. 33 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ "Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав" від 07 лютого 2014 року судам роз'яснено, що застосовуючи положення статті 391 ЦК, відповідно до якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо вони не пов'язані із позбавленням права володіння, суд має виходити із такого.

Відповідно до положень статей 391, 396 ЦК позов про усунення порушень права, не пов'язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов'язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння.

Такий позов підлягає задоволенню і в тому разі, коли позивач доведе, що є реальна небезпека порушення його права власності чи законного володіння зі сторони відповідача. При цьому суди повинні брати до уваги будь-які фактичні дані (статті 57-59 ЦПК), на підставі яких за звичайних умов можна зробити висновок про наявність такої небезпеки.

Судом установлено, що ОСОБА_2 є власником будинку № 73 по вул. Звіринецький у місті Києві.

ОСОБА_1 є сином відповідача у справі, проживає у цьому будинку від дня свого народження, зареєстрований за вказаною адресою з 8 червня 2006 року (а. с. 5, 6).

Як убачається з матеріалів справи, після того як батьки позивача у жовтні 2013 року фактично припинили шлюбні відносини, а до будинку вселилася нова дружина батька зі своєю дитиною, позивач був вимушений залишити будинок та на протязі певного часу проживав у іншому жилому приміщенні, яке орендував у місті Києві.

7 червня 2014 року позивач хотів потрапити до будинку, однак відповідач не впустив його до будинку.

Наведена обставина підтверджується показаннями свідків ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, а також письмовим доказом, яким є відмовний матеріал Печерського РУ ГУМВС України в м. Києві, а також свідчить про те, що мав місце разовий конфлікт між позивачем та відповідачем після наміру позивача потрапити до будинку.

Як установлено апеляційним судом, відповідач визнає за сином право користування будинком, позивач після цього конфлікту мав вільний доступ до будинку, відповідно має можливість користуванням ним.

Разом з тим, покладення обов'язку припинити дію, яка порушує право, як спосіб захисту цивільного права чи інтересу можливе щодо триваючого правопорушення, вчиненого іншою особою, яким створюються перешкоди у здійсненні суб'єктивного права.

Саме в цьому полягає і суть негаторного позову, об'єктом якого є усунення триваючого порушення, що збереглося до моменту подання позову.

Крім того, звертаючись до суду з відповідним позовом, ОСОБА_1 просив суд зобов'язати ОСОБА_2 не чинити йому перешкоди у користуванні будинком, при цьому позивачем не конкретизовано яким чином відповідач повинен усунути перешкоди позивачеві у користуванні будинком.

Захист прав і охоронюваних законом інтересів позивачів за негаторним позовом надається судом у формі припинення дій, що порушують право, або відновлення становища, яке існувало до порушення права. Якщо негаторний позов визнано обгрунтованим, у резолютивній частині рішення суд має визначити дії, які має вчинити відповідач для усунення порушень прав позивача.

Обраний спосіб захисту порушеного права без конкретизації яким чином відповідач повинен усунути перешкоди позивачеві у користуванні будинком не дає можливість як захистити порушене право, так і виконати відповідне судове рішення.

За таких обставин суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволенні позову ОСОБА_1

Наведені в апеляційній скарзі доводи з урахуванням вищевикладеного не відносяться до тих підстав, з якими процесуальне законодавство пов'язує можливість ухвалення рішення щодо скасування або зміни оскаржуваного судового рішення.

Ураховуючи встановлені судом обставини, рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, що відповідно до ст. 308 ЦПК України є підставою для відхилення апеляційної скарги і залишення рішення суду першої інстанції без змін.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 308, 313, 314, 315 ЦПК України, колегія суддів,

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 в інтересах ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Печерського районного суду міста Києва від 10 жовтня 2014 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили шляхом подання до цього суду касаційної скарги.

Головуючий Я.В. Головачов

Судді: О.В. Шахова

Л.Д.Поливач