Справа № 369/2341/15-ц Головуючий у І інстанції Нікушин В.В.
Провадження № 22-ц/780/3591/15 Доповідач у 2 інстанції ОСОБА_1
Категорія 56 09.06.2015
УХВАЛА

Іменем України

09 червня 2015 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Київської області у складі:

головуючого судді - Антоненко В.І.,

суддів: Касьяненко Л.І., Даценко Л.М..,

за участю секретаря Ромашини І.В.,

розглянула у відкритому судовому засіданні у м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 24 квітня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Автофінанс» про захист прав споживачів, визнання правочину недійсним та стягнення коштів.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення осіб, які беруть участь у справі, перевіривши матеріали справи та доводи скарги, колегія суддів, -

в с т а н о в и л а :

У березні 2015 року позивач ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ТОВ «Лізингова компанія «Автофінанс» про захист прав споживачів, визнання правочину недійсним та стягнення коштів, посилаючись на те, що 02 жовтня 2014 року в селі Лука Київської області, де в нього розташована земельна ділянка, було викрадено належний йому трактор, про що ним була складена заява про злочин і подана до відділку міліції. У грудні 2014 року на сайті ЧП «Чегринець» була розміщена інформація щодо сільськогосподарської техніки та умови її придбання. За телефоном, розміщеним на сайті, він отримав інформацію про наявність необхідного йому транспортного засобу. Прибувши до ЧП «Чегринець», менеджер йому запропонував заплатити перший внесок не менше 10 % вартості транспортного засобу, що на день оплати складало 12 225 грн., а після сплати підписати договір. За наданими до сплати ЧП «Чегринець» реквізитами він сплатив суму в розмірі 28 000 грн. Після сплати першого внеску йому надали на підпис договір. Вже після оплати першого внеску йому стало відомо, що договір укладений не з ЧП «Чегринець», а з ТОВ «Лізингова компанія «Автофінанс», однак ознайомитись з умовами договору на місці він не мав змоги, оскільки текст договору був викладений на 13 сторінках дрібним шрифтом.

Таким чином 11 грудня 2004 року між ним та ТОВ «Лізингова компанія «Автофінанс» було укладено договір фінансового лізингу № 00401, відповідно до умов якого предметом договору є міні - трактор «Булат 354.4».Після оплати коштів в сумі 28 000 грн йому пояснили, що міні-трактор буде переданий впродовж 14 днів. Проте через 14 днів, коли він приїхав до офісу ТОВ «Лізингова компанія «Автофінанс», йому відмовилися передавати транспортний засіб, посилаючись на те, що договором передбачені інші строки передачі предмета лізингу і лише після сплати 50 % від вартості товару. Саме після укладення договору йому стало відомо, що його ввели в оману стосовно вартості, умов оплати та отримання транспортного засобу, не ознайомивши його з умовами договору, що суперечить умовам п. 3:1.5 договору. Після ознайомлення з договором йому стало відомо, що умови договору є несправедливими, такими що порушують принцип добросовісності, рівності прав та обовязків сторін договору, а тому у відповідності до вимог ст.. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» договір підлягає визнанню недійсним з підстав надання недобросовісної інформації представниками товариства щодо строку отримання трактора, а умови договору для нього є невигідними.Умови укладеного договору лізингу обмежують права лізингоодержувача, як споживача, звужують права лізингодавця, які передбачені Законом України «Про фінансовий лізинг». Умовами договору також не передбачена відповідальність товариства за невиконання або неналежне виконання обовязків щодо передачі предмета лізингу. В договорі взагалі не обговорені умови, які б надавали право лізингоодержувачу у випадку невиконання умов договору товариством, розірвати договір з ініціативи споживача та ставити питання про відшкодування завданої шкоди. Враховуючи викладене, позивач ОСОБА_2 просив визнати недійсним Договір фінансового лізингу № 00401 від її грудня 2014 року, укладений між ним та ТОВ «Лізингова компанія «Автофінанс»; стягнути з ТОВ «Лізингова компанія «Автофінанс» на його користь суму в розмірі 28 000 грн. та понесені судові витрати в розмірі 284 грн..

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 24 квітня 2015 року позов залишено без задоволення.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права та невідповідність висновків суду обставинам справи.

Апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

По справі встановлено, що 11 грудня 2014 року між ОСОБА_2 та ТОВ «Лізингова компанія «Автофінанс» був укладений договір фінансового лізингу за № 00401, відповідно до умов п. 1.1. якого предметом фінансового лізингу є транспортний засіб, зазначений у Специфікації (додаток № 2 до договору), а саме «Булат 354.4», предмет лізингу самостійно та свідомо обраний лізингоодержувачем та в повній мірі відповідає вимогам лізингоодержувача.

Ухвалюючи рішення про залишення позову без задоволення, суд обгрунтовано виходив з положень ст. ст. 203, 215, 216, 220, 806 ЦК України, та прийшов до правильного висновку про те, що позивачем не надано належних та допустимих доказів, які б давали підстави вважати, що договір фінансового лізингу, укладений між сторонами є несправедливим.

Відповідно до вмтог ч. 1 ст. 806 ЦК України за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі).

До договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом (ч.2 ст.806 ЦК України).

Відповідно до умов. п. 8.2. договору лізингу сторони погодили, що вартість предмета лізингу, на момент укладання договору за цим договором становить 7 454,27 доларів США з урахуванням ПДВ, що в еквіваленті вартості предмета лізингу становить 122 250 грн..

Як вбачається з матеріалів справи позивачем 11 грудня 2014 року на рахунок ТОВ «Лізингова компанія «Автофінанс» було сплачено 28 000 грн. згідно укладеного договору фінансового лізингу.

Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається (ч.І, ч,2 ст. 215 ЦК України).

Недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю.

У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, їдо одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України у п. п. 7, 8 постанови № 9 від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання празочинів недійсними» правочин може бути визнаний недійсним лише ,з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом.

Згідно вимог ч. ч. .1, 3, 5 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових, наслідків, що обумовлені ним.

У відповідності до роз'яснень, викладених у пунктах 19, 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» відповідно до статей 229 - 233 ЦК правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним.

Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення.

Не є помилкою щодо якості речі неможливість її використання або виникнення труднощів у її використанні, що сталося після виконання хоча б однією зі сторін зобовязань, які виникли з правочину, і не повязане з поведінкою іншої сторони правочину.

Не має правового значення помилка щодо розрахунку одержання користі від вчиненого правочину.

Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

Правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину.

Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення.

Під час розгляду справи судом першої інстанції не встановлено, а позивачем не наведено обставин, які б свідчили про наявність помилки чи обману, під впливом яких діяв позивач, підписуючи договір.

Посилання позивача на те, що він не був належним чином ознайомлений з умовами спірного договору, оскільки текст договору був викладений на 13 сторінках та ще дрібним шрифтом, не є підставою для визнання договору недійсним.

Позивач не надав суду першої інстанції належних та допустимих доказів, які б давали підстави вважати, що договір фінансового лізингу, укладений між сторонами є несправедливим по відношенню до нього, оскільки при підписанні даного договору ОСОБА_2 був ознайомлений зі змістом спірного договору та погодився з його умовами. Підписання договору є свідченням факту ознайомлення, розуміння сторонами та згоди сторін з усіма визначеннями, умовами та змістом договору.

Враховуючи вищенаведене, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні позову ОСОБА_2 в частині позовних вимог про визнання недійсним договору фінансового лізингу від і 1 грудня 2014 року № 00401, укладеного між ним та ТОВ «Лізингова компанія «Автофінанс».

Суд першої інстанції також обґрунтовано відмовив у задоволенні вимог про стягнення з відповідача на користь позивача грошових коштів у сумі 28 000 грн., оскільки такі позовні вимоги є похідними від вимоги про визнання договору фінансового лізингу недійсним та заявлені в порядку застосування наслідків недійсності правочину.

Висновки суду відповідають вимогам закону та обставинам справи.

Рішення суду постановлено з додержанням норм матеріального та процесуального права, підстав до його скасування при апеляційному розгляді справи не встановлено.

Докази та обставини, на які посилається апелянт в апеляційній скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом першої інстанції були дотримані норми матеріального та процесуального права.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, обґрунтовано викладених в мотивувальній частині оскаржуваного рішення.

Керуючись ст. ст. 308, 315 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити, рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 24 квітня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий

Судді: