АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/3866/15 Справа № 203/8213/14-ц Головуючий у 1 й інстанції - Колесніченко О. В. Доповідач - Черненкова Л.А.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 березня 2015 року м. Дніпропетровськ

Судова колегія судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області в складі:

головуючого судді - Черненкової Л.А.

суддів - Пономарь З.М., Петешенкової М.Ю.

при секретарі - Яловій Ю.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Дніпропетровського центру професійно-технічної освіти Державної служби зайнятості на рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 10 лютого 2015 року по справі за позовом ОСОБА_2 до Дніпропетровського центру професійно-технічної освіти Державної служби зайнятості, в.о. директора Дніпропетровського центру професійно-технічної освіти Державної служби зайнятості Сидорчук Лариси Володимирівни, третя особа Управління Державної казначейської служби України у Кіровському районі м. Дніпропетровська про стягнення середнього заробітку за час затримки виплати при звільнені працівника, -

В С Т А Н О В И Л А:

26 грудня 2014 року ОСОБА_2 звернулась до суду із зазначеним позовом, за яким просила суд, стягнути на свою користь середній заробіток за час затримки розрахунку з 24 листопада 2014 року по 08 грудня 2014 року в сумі 2627,33 грн. В обґрунтування своїх позовних вимог посилалась на те, що працювала в закладі відповідача на посаді провідного юрисконсульта з 19 травня 2014 року по 24 листопада 2014 року, коли її звільнено наказом №21-к від 24 листопада 2014 року за п.1 ст. 36 КЗпП України. Проте, в.о. директора Сидорчук Л.В. не вжито заходів до проведення повного розрахунку у день звільнення та кошти, належні при звільненні установою відповідача виплачені на картковий рахунок лише 08 грудня 2014 року. В зв'язку з чим просила суд задовольнити її позовні вимоги в повному обсязі.

Рішенням Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 10 лютого 2015 року ухвалено: позов ОСОБА_2 - задовольнити частково; стягнути на користь ОСОБА_2 з ДЦПТО ДСЗ середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 24 листопада 2014 року по 08 грудня 2014 року в сумі 1885,24 грн.; в решті позовних вимог відмовити; стягнути на користь держави з ДЦПТО ДСЗ судові витрати в розмірі 243,60 грн..

В апеляційній скарзі ДЦПТО ДСЗ просить рішення суду скасувати та постановити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити, посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права.

Судова колегія, заслухавши доповідь судді, пояснення сторін, що з'явилися, перевіривши матеріали справи і обговоривши доводи апеляційної скарги в її межах та межах позовних вимог, вважає за необхідне її відхилити з наступних підстав.

Згідно ст.308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_2 наказом Дніпропетровського центру професійно-технічної освіти державної служби зайнятості від 19 травня 2014 року №11-К призначена на посаду провідного юрисконсульта з 19 травня 2014 року з посадовим окладом 1551,00 грн. згідно штатного розпису та кваліфікаційним вимогам, із встановленням надбавки за високі досягнення у праці або за виконання особливо важливої роботи у розмірі 50% посадового окладу, з випробувальним терміном 3 місяці. Наказом ДЦПТО ДСЗ №21-К від 24 листопада 2014 року "Про звільнення ОСОБА_2." позивача звільнено з роботи 24 листопада 2014 року за угодою сторін на підставі поданої позивачем заяви 24 листопада 2014 року, про що до трудової книжки внесено запис № 49 про звільнення за п.1 ст. 36 КЗпП України. В день звільнення 24 листопада 2014 року з позивачем остаточний розрахунок проведений не був та кошти перераховані УДКС України в Кіровському районі м. Дніпропетровська лише 08 грудня 2014 року на картковий рахунок позивача в сумі 2116,77 грн. і 330,27 грн., що підтверджується даними виписки по рахунку позивача в ПАТ КБ "Приватбанк" від 23 грудня 2014 року за період з 01 листопада 2014 року по 23 грудня 2014 року, що не заперечувалось представником відповідача та відповідачем у судовому засіданні. За даними довідки Дніпропетровського ЦПТО ДСЗ від 09 лютого 2015 року № 73 сумарна заробітна плата ОСОБА_2 за період з червня по жовтень 2014 року склала 19794,34 грн., середньомісячна заробітна плата склала 3958,87 грн., а середньоденна - 134,66 грн. Таким чином, з дня звільнення 24 листопада 2014 року по день фактичного розрахунку 08 грудня 2014 року середній заробіток за час затримки розрахунку склав 134,66 грн. х 13 днів = 1750,58 грн. За розгляду справи встановлено, що дійсно, в.о. директора 24 листопада 2014 року підписані платіжні доручення на виплату заробітної плати та компенсації за невикористану відпустку в сумі 2116,77 грн. і 330,27 грн. відповідно, та цього ж дня до третьої особи направлено заявку на видачу готівки та перерахування коштів, про що свідчить реєстр платіжних доручень та платіжні доручення від 24 листопада 2014 року №№ 680-684, разом з тим, в.о. директора, будучи обізнаною з порядком та строками проведення виплат УДКС України у Кіровському районі м. Дніпропетровська, що здійснюється на підставі договору "Про здійснення розрахунково-касового обслуговування" від 09 січня 2012 року, п.2.3.2 якого передбачає обов'язок своєчасно здійснювати розрахункові операції за дорученням клієнта та як визнано відповідачем у судовому засіданні не здійснюється негайно у той самий день, вказані обставини не взяла до уваги та при обговоренні строку звільнення не вжила заходів до погодження дня звільнення з позивачем з тим, щоб установа провела належний розрахунок при звільненні. Крім того, з представлених платіжних документів від 24 листопада 2014 року та супровідних до них не вбачається наявність будь-яких відміток про негайність їх виконання третьою особою у зв'язку зі звільненням особи саме 24 листопада 2014 року.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачем не вжиті заходи до повного розрахунку з позивачем у день звільнення та, відповідно, про наявність підстав за ст. 117 КЗпП України для стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку ДЦПТО ДСЗ з позивачем при звільненні за період з 24 листопада по 08 грудня 2014 року в розмірі 1750,58 грн., виходячи з розміру середньоденного заробітку, розрахованого відповідачем згідно з п.п.2, 5 ч.2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року №100, а відтак, позовні вимоги, заявлені в розмірі 2627,33 грн. підлягають задоволенню лише в частині наведеної судом суми -1750,58 грн., в решті належить відмовити через недоведеність заявленого розміру.

Судова колегія вважає, що суд першої інстанції правильно вирішив спір.

Спірні правовідносини, які виникли між сторонами, стосуються трудових правовідносин щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільнені.

Згідно ч. 1 ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення.

Відповідно до ст. 117 КЗпП України в разі несплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Відповідно до п.20 постанови Пленуму Верховного Суду України №13 від 24 грудня 1999 року "Про практику застосування судами законодавства про оплату праці", установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведені його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності.

Відповідно до п.2. Постанови КМУ №100 від 08 лютого 1995 року "Про затвердження порядку про обчислення середньої заробітної плати", який говорить, що у всіх випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється, виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата. Якщо протягом останніх двох календарних місяців працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється, виходячи з виплат за попередні два місяці роботи. Якщо і протягом цих місяців працівник не відпрацював жодного робочого дня, середня заробітна плата обчислюється відповідно, виходячи з установлених йому в трудовому договорі тарифної ставки, посадового (місячного) окладу.

Відповідно до ст.2 Закону України "Про оплату праці" основна заробітна плата встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців; додаткова заробітна плата включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов'язані з виконанням виробничих завдань і функцій; інші заохочувальні та компенсаційні виплати, до яких належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства, або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми.

Судова колегія встановила і це підтверджується матеріалами справи, що позивач звільнена з роботи 24 листопада 2014 року за угодою сторін на підставі поданої позивачем заяви 24 листопада 2014 року, про що до трудової книжки внесено запис № 49 про звільнення за п.1 ст. 36 КЗпП України. Роботодавець погоджуючись на звільнення позивача за вказаними підставами повинен був врахувати приписи ст. ст. 116, 117 КЗпП України та порядок і строки проведення виплат УДКС України у Кіровському районі м. Дніпропетровська, що здійснюється на підставі договору "Про здійснення розрахунково-касового обслуговування" від 09 січня 2012 року, чого не врахував відповідач у зв'язку з чим мала місце затримка розрахунку при звільненні позивача.

Тому суд першої інстанції правильно застосував ст. 117 КЗпП України до виниклих правовідносин сторін.

Факт того, що відповідач підготував необхідні документи для виплати позивачу сум в розрахунок при звільненні в день звільнення та за наявності того, що гроші в рахунок виплати при звільненні позивач отримала на свій картковий рахунок не в день звільнення, не звільняє відповідача від відповідальності за затримку розрахунку при звільненні.

Суд першої інстанції правильно встановив, що відповідно до ст. ст. 116, 117 КЗпП України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню нараховані, але не виплачені суми заробітної плати; правильно розрахував суму середнього заробітку за час затримки розрахунку відповідача з працівником при звільненні.

Рішення суду відповідає вимогам ст. 212 ЦПК України.

За таких обставин доводи апелянта про відсутність правових підстав для виплати працівникові середнього заробітку за весь час затримки розрахунку не ґрунтується на вимогах чинного законодавства.

Розглядаючи спір, судова колегія вважає, що суд першої інстанції повно і всебічно дослідив і оцінив обставини по справі, надані докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює.

Наведені в апеляційних скаргах доводи зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх оцінці.

Відповідно до ст. 212 ЦПК суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед установленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Судова колегія вважає, що рішення суду є законним і обґрунтованим, постановлено у відповідності з вимогами закону та не має підстав для його скасування або зміни, і доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Керуючись ст.ст.303,304, п.1 ч.1 ст.307, ст. 308, ч.1 п.1 ст.314, 317,319, ч.1 ст.218 ЦПК України, судова колегія, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу Дніпропетровського центру професійно-технічної освіти Державної служби зайнятості - відхилити.

Рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 10 лютого 2015 року - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом двадцяти днів до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий суддя Л.А. Черненкова

Судді М.Ю. Петешенкова

З.М. Пономарь