Справа № 265/591/15-ц
Провадження № 2/265/647/15
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 червня 2015 року місто Маріуполь

Орджонікідзевський районний суд міста Маріуполя Донецької області у складі:

головуючого судді Міхєєва І. М.,

при секретарі Федорової А.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Маріуполі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до фізичної особи-підприємця ОСОБА_2, про стягнення заборгованості по заробітній платі, середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні, компенсації за не використану відпустку, моральної шкоди та судових витрат на правову допомогу,

В С Т А Н О В И В:

02 лютого 2015 року позивачка звернулася до суду з позовом до до фізичної особи-підприємця ОСОБА_2, про стягнення заборгованості по заробітній платі, середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні, компенсації за не використану відпустку, моральної шкоди та судових витрат на правову допомогу. В обґрунтування позову позивачка посилається на те, що з 01 лютого 2013 року по 31 грудня 2014 року вона працювала у фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 продавцем товарів продовольчої групи. 31 грудня 2014 року вона звільнилася за власним бажанням на підставі ст.38 КЗпП України. На день звільнення розрахунок з нею не проведений.

Посилаючись на діюче законодавство, просить суд стягнути з ФОП ОСОБА_2 на її користь заборгованість по заробітній платі за грудень 2014 року в сумі 1250 гривень, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, моральну шкоду в розмірі 5000 гривень.

Позовні вимоги в ході судового розгляду уточнювала щодо розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку та доповнила вимогами про стягнення компенсації за невикористану відпуску за 2013-2014 роки та витрат на правову допомогу в сумі 2500 гривень.

У судовому засіданні позивачка позовні вимоги підтримала, просила позов задовольнити.

Представник позивача ОСОБА_3, діючий на підставі угоди про надання правової допомоги, позовні вимоги підтримав в повному обсязі, просив їх задовольнити.

Відповідачка ОСОБА_2 у судове засідання не зявилась, надала суду заяву з проханням розглядати справу за її відсутності, зазначила, що позовні вимоги не визнає в повному обсязі.

Представник відповідача ОСОБА_4, діючий на підставі довіреності, у судовому засіданні заперечував проти задоволення позовних вимог в повному обсязі, в ході судового розгляду визнав позов частково, а саме в частині заборгованості по заробітній платі за грудень 2014 року та компенсації за невикористану відпустку за 2014 рік, всього в сумі 1422,76 гривень, наданий суду акт від 23 січня 2015 року, про розрахунок з позивачкою при звільненні, просив вважати неналежним доказом. Проти задоволення решти позовних вимог заперечував, заперечення обґрунтовував тим, що розрахунок з позивачкою при її звільненні не відбувся з вини самої позивачки, оскільки остання відмовлялася отримувати заробітну плату за грудень 2014 року та компенсацію за невикористану відпустку за 2014 рік та не давала банківські реквізити для їх перерахування.

Вислухавши позивачку, дослідивши матеріали справи, суд вважає позов таким, що підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 233 КЗпП України у разі порушення законодавства про оплату праці, працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь яким строком.

Згідно до ст. 115 КЗпП України заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором, але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів. У разі коли день виплати заробітної плати збігається з вихідним, святковим або неробочим днем, заробітна плата виплачується напередодні.

Відповідно до ст.47 КЗпП України роботодавець зобовязаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України.

Згідно ст.116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після предявлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Відповідно до ч.1 ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст.116 КЗпП України підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середнійзаробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Як роз'яснено у п. 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами законодавства про оплату праці" № 13 від 24 грудня 1999 року, суд, установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при непроведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності.

Як вбачається з трудової книжки серії БТ-11 №4394741, ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, у період з 01 лютого 2013 року по 31 грудня 2014 року працювала у фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 на посаді продавця продовольчих товарів, згідно трудового договору № 8, зареєстрованому в Маріупольському міському центрі занятості 06.02.2013 року. 31 грудня 2014 року була звільнена за власним бажанням на підставі ст. 38 КЗпП України.

Згідно трудового договору за № 8 від 01.02.2013 року, зареєстрованому в Маріупольському міському центрі занятості 06.02.2013 року, укладеному між фізичною особою-підприємцем ОСОБА_2 та ОСОБА_1, остання зобовязалася виконувати обовязки продавця продтоварів, а фізична особа-підприємець зобовязалася оплачувати плату працівника ОСОБА_1 в розмірі 1250 гривень. Трудовий договір розірваний сторонами 31 грудня 2014 року та знятий з реєстрації у Маріупольському міському центрі занятості 23 січня 2013 року.

Згідно виписки з особового рахунку, наданої ОСОБА_2, позивачці нарахована до сплати та не сплачена заробітна плата за грудень 2014 року в сумі 1096 гривень та компенсація за відпустку за 2014 рік в сумі 872,91 копійку. Згідно відомості по сплаті заробітної плати, ОСОБА_1 сплачено у грудні 2014 року - 547 гривень.( а.с. 71) З урахуванням сплати позивачці 08.12.2014 року 547 гривень, сума заборгованості перед позивачкою складає 1422, 76 копійок. (а.с.73-74) Сума заборгованості зазначена з врахуванням утриманих податків та зборів.

Вказана сума позивачем не оспорюється та підлягає стягненню з відповідача.

Згідно з випискою з особового рахунку, ОСОБА_1 нарахована компенсація за невикористану відпустку з 01.02.2013 р. по 31.01.2014 р. в сумі 1017,0 гривень та за 4 робочих дня в червені 2014 року в розмірі 333,0 гривень, а загалом 1197,54 гривні. Вказана сума виплачена позивачці 30 червня 2014 року, що підтверджено підписом позивачки у відомості на виплату грошей за № ВЗП -000006.

Факт отримання вказаної суми позивачкою не заперечується, тому позовні вимоги в частині стягнення з відповідачки суми компенсації за невикористану відпустку за період 2013 року не підлягають задоволенню.

Розраховуючи середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні, суд приходить до наступного.

Середній заробіток працівника визначається відповідно до ст. 27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою КМУ від 08.02.1995 № 100 (далі - Порядок). Зокрема, відповідно до абзацу 3 пункту 2 Порядку, середньомісячна заробітна плата за час вимушеного прогулу працівника обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана виплата, тобто, щопередують дню звільнення працівника з роботи.

Відповідно до п. 5 розділу IV Порядку основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника, яка згідно з п. 8 Порядку визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством - календарних днів за цей період. Після визначення середньоденної заробітної плати, як розрахункової величини, для нарахування виплат працівнику, здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді.

Згідно довідки наданої ОСОБА_2, середньомісячна заробітна плата позивачки із розрахунку двох останніх місяців, що передували звільненню, становить 1096,85 гривень. З наведених в довідки відомостей заробітна плата за фактично відпрацьовані робочі дні за останні два календарні місяця що передували звільненню позивачки, становить 2193,70 гривень. (1096,85+1986,85) Відповідно до п.4 трудового договору, укладеного між сторонами, час виконання робіт позивачці був установлений з 08.00 до 20.00 перерва з 12-00 до 14.00, з розрахунку 40 годин на тиждень, тобто число відпрацьованих позивачкою робочих годин за два останніх робочі місяці становить 320,0, що не заперечувалась позивачкою в судовому засіданні. Таким чином, середньогодинна заробітна плата позивачки становить - 6,85 гривень (2193,70 : 320,0)

Вказаний розрахунок проведений відповідно до положень п. 2, 4, 5, 8 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України № 100 від 08 лютого 1995 року.

Позивачка була звільнене 31 грудня 2014 року, в день звільнення була на роботі, але розрахунок з нею не проведено і по теперішній час, що не заперечується відповідачем. Отже середній заробіток розраховуватиметься починаючи з наступного дня після дати звільнення тобто з 01 січня 2015 року по день постановлення рішення - 23 червня 2015 року.

Як встановлено судом, норма тривалості робочого часу позивачки відповідає сорокагодинному робочому тижню.

Приймаючи до уваги розрахунок норм тривалості робочого часу на 2015 рік, наведений у ОСОБА_5 соціальної політики України №10196/0/14-14/13 від 09 вересня 2014 року «Про розрахунок норм тривалостіробочого часу на 2015 рік», норма тривалості робочого часу в годинах при сорокагодинному робочому тижню становить: кількість годин у січні 2015 року - 159,0 годин, у лютому 2015 року 160,0 годин, у березні 2015 року 168,0 годин, у квітні 2015 року 167,0 годин, у травні -143,0 годин. Період з 01 червня 2015 року по 23 червня 2015 року становить 16 робочих днів. При сорокагодинному робочому тижню в розрахунок на години, 16 робочих днів становлять -128,0 години. (16 х 8 годин)

Таким чином, період затримки розрахунку при звільненні, з 01 січня 2015 року по 23 червня 2015 року включає 925 години. Отже середній заробіток за весь час затримки розрахунку становить: 925 годин х 6,85 гривень = 6336,25гривень.

Доказів, що затримка розрахунку сталася не з вини відповідача, суду не надано, тому вказана сума підлягає стягненню з відповідача на користь позивача.

Таким чином, суд вважає позов в цій частині обґрунтованим та таким, що підлягає частковому задоволенню щодо стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості по заробітній платі в сумі 1422,76 гривень, яка розрахована відповідачем з врахуванням утриманих податків та зборів та середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні в сумі 6336,25 гривень, з утриманням з вказаної суми при її виплаті передбачених законом податків і зборів, оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов'язком роботодавця та працівника.

Враховуючи, що факт порушення трудових прав ОСОБА_1 знайшов своє підтвердження в судовому засіданні, обґрунтованими визнаються і позовні вимоги про відшкодування моральної шкоди, оскільки у відповідності з положеннями ст.237-1 КЗпП України, відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих звязків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Визначаючи розмір відшкодування моральної шкоди, суд виходить з принципів розумності та справедливості, також наведених позивачем обґрунтувань моральних страждань і визначає до відшкодування 200 грн.

Щодо до витрат на правову допомогу суд виходить з наступного.

Згідно зі ст.ст. 84, 88 ЦПК України та ст.30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» судові витрати на правову допомогу - це фактично понесені стороною і документально підтверджені витрати, пов'язані з наданням цій стороні правової допомоги адвокатом або іншим спеціалістом в галузі права при вирішенні цивільної справи в розумному розмірі з урахуванням витраченого адвокатом часу.

Відповідно до ст.1 Закону України від 20 грудня 2011 року № 4191-VI «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, а в адміністративних справах суб'єктом владних повноважень, не може перевищувати 40 відсотків встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні.

Склад та розмір витрат, пов'язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов'язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження).

З матеріалів цивільної справи вбачається, що ОСОБА_3 приймав участь у розгляді справи як представник ОСОБА_1, його повноваження підтверджено договором від 30.01.2015 року про надання правових послуг адвоката, однак звіту про надання правової допомоги як під час вирішення цієї справи так і поза судовим засіданням, представник не надав, в матеріалах справи відсутні дані про кількість годин, які затратив для надання правової допомоги адвокат по даній справі. Із матеріалів справи вбачається, що позивач на підтвердження оплати правової допомоги надав тільки розписку адвоката від 09.02.2015 року про отримання від ОСОБА_1 суми 5000 гривень в якості гонорару адвоката. (а.с.40)

Враховуючи наведене, суд відмовивляє у відшкодуванні витрат на правову допомогу, оскільки такі витрати належно не підтверджені.

Відповідно до ст.88 ЦПК України з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір в сумі 243 гривни 60 копійок, від сплати якого позивач був звільнений при подачі позову.

На підставі ст. ст. 47, 115, 116, 117 КЗпП України, керуючись ст.ст. 10, 60, 88, 213-215 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1 до фізичної особи-підприємця ОСОБА_2, про стягнення заборгованості по заробітній платі, середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні, компенсації за не використану відпустку, моральної шкоди та судових витрат на правову допомогу задовольнити частково.

Стягнути з фізичної особи-підприємця ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2 (ІПН НОМЕР_1) реєстраційний номер фізичної особи-підприємця в ЄДР 3, яка мешкає за адресою: АДРЕСА_1 на користь ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, ІПН НОМЕР_2 заборгованість по заробітній платі в сумі 1422 (одну тисячу чотириста двадцять дві) гривні 76 копійок, з яких заборгованість за грудень 2014 року складає - 1096 (одну тисячу девяносто шість) гривен 85 копійок, компенсація за не використану відпустку за 2014 рік 325 (триста двадцять пять) гривень 91 копійку, без утримання з цих сум податків і зборів; середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 01 січня 2015 року по 23 червня 2015 року в сумі 6336 (шість тисяч триста тридцять шість) гривень 25 копійок з утриманням з цієї суми передбачених законом податків та обовязкових платежів при її виплаті; у відшкодування моральної шкоди 200 (двісті) гривень.

Стягнути з фізичної особи-підприємця ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2 (ІПН НОМЕР_1) реєстраційний номер фізичної особи-підприємця в ЄДР 3, яка мешкає за адресою: АДРЕСА_1 на на користь держави судовий збір у розмірі 243 (двісті сорок три) гривні 60 копійок.

У задоволенні решти позовних вимог ОСОБА_1 - відмовити.

Рішення суду може бути оскаржене до Апеляційного суду Донецької області через Орджонікідзевський районний суд міста Маріуполя Донецької області в місті Маріуполі протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя Міхєєва І.М.