Справа №468/620/15-ц 20.07.2015 20.07.2015 20.07.2015
Провадження №22-ц/784/1806/15 Головуючий у 1 інстанції Копейка Т.О.
Категорія 27 Доповідач в апеляційній інстанції ОСОБА_1
У Х В А Л А

іменем України

20 липня 2015 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Миколаївської області у складі:

головуючого - Лисенка П.П.,

суддів Галущенка О.І. та Самчишиної Н.В.,

із секретарем судового засідання Гордійчук С.С.,

переглянувши у відкритому судовому засіданні за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» рішення Баштанського районного суду Миколаївської області від 17 червня 2015 року, ухваленого у цивільній справі за позовом Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитом, -

в с т а н о в и л а :

21 квітня 2015 року Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі ПАТ КБ «ПриватБанк») предявило до ОСОБА_2 зазначений позов, який обґрунтовувало наступним.

29 грудня 2007 року Закрите акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк», в простій письмовій формі уклало з ОСОБА_2 кредитний договір без номера у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку у розмірі 3 000 гривень, які та могла використовувати на власний розсуд, зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 2 % місячних на суму залишку заборгованості по кредиту, з кінцевим строком повернення, що відповідає дії платіжної картки, яка не може перевищувати двох років.

В ньому ж, сторони домовилися, що у разі прострочки виконання грошового зобовязання більш ніж на 120 днів держатель картки сплачує ПАТ КБ «ПриватБанк» штраф, складовими якого є тверда грошова сума у розмірі 500 гривень та плаваюча складова - у розмірі 5% від суми заборгованості по кредитному ліміту.

Взяті на себе обовязки ПАТ КБ «ПриватБанк» виконав у повному обсязі, надавши відповідачу платіжну карту з обумовленим кредитним лімітом, і чекав відповідної добросовісної договірної поведінки від позичальника, про те та, не виконувала належним чином взяті на себе обовязки, у звязку з чим станом на 30 березня 2015 року у неї виникла заборгованість у розмірі 24 331 гривня 92 копійки, з яких:

●3 000 гривень 00 копійок - заборгованість за тілом кредиту;

●15 278 гривень 38 копійок - заборгованість по процентам за користування кредитом;

●4 418 гривень 69 копійок - заборгованість за пенею та комісією;

●500 гривень 00 копійок - штраф (фіксована складова);

●1 134 гривень 85 копійок - штраф (процентна складова).

16 червня 2015 року ПАТ КБ «ПриватБанк» подав уточнену позовну заяву, в якій просив врахувати попереднє судове рішення Баштанського районного суду Миколаївської області, яким з ОСОБА_2 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» вже було стягнуто заборгованість у розмірі 24 007 гривень 87 копійок, у тому числі:

●3 000 гривень 00 копійок - заборгованості за тілом кредиту;

●11 933 гривні 45 копійок - заборгованості по процентам за користування кредитом;

●7 455 гривень 00 копійок - заборгованості за комісією;

●500 гривень 00 копійок - штрафу (фіксована складова);

●1 119 гривень 42 копійки - штрафу (процентна складова).

Остаточно просив стягнути 3 344 гривні 93 копійки заборгованості зі сплати нарахованих відсотків за користування позиченими грошима за період що пройшов від дня ухвалення попереднього рішення і до дня звернення з даним позовом.

Рішенням Баштанського районного суду Миколаївської області від 17 червня 2015 року в задоволені позову відмовлено за відсутністю правових підстав для його задоволення.

ПАТ КБ «ПриватБанк» подав на це рішення апеляційну скаргу, в якій просив його скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити уточнені позовні вимоги у повному обсязі.

В обґрунтування скарги посилався на невідповідність судового рішення дійсним обставинам справи та порушенням норм процесуального та матеріального права.

Апеляційну скаргу слід відхилити і залишити без змін рішення суду 1 інстанції, оскільки районний суд ухвалив його з додержанням норм матеріального й процесуального права.

Ухвалюючи рішення про відмову у позові, суд першої інстанції виходив з того, що правових підстав для його задоволення немає, оскільки заявлені вимоги знаходяться за межами укладеного договору.

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Миколаївської області, в межах доводів апеляційної скарги, погоджується з обставинами та правовідносинами, встановленими судом 1 інстанції, вважає їх доведеними, а висновки, щодо результату вирішення справи - вірними, обґрунтованими й законними.

В силу ст. 11 ЦК України, цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки.

Зокрема, цивільні права та обов'язки виникають із договору, яким визнається домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків, зміст якого, відповідно до статей 203-204, 215, 626, 627 ЦК України, не суперечить ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; він вчинений у формі, встановленій законом, особами, які мають необхідний обсяг цивільної дієздатності, за їх вільного волевиявлення і відповідно до їх внутрішньої волі і спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Недодержання виписаних вимог в прямо визначених законом випадках робить договір (правочин) нікчемним, а у разі відсутності такого зазначення - може тягнути його недійсність (у повному обсязі або окремої його частини) за судовим рішенням.

Якщо недійсність договору прямо не встановлена законом, або якщо він не визнаний судом недійсним то він є правомірним і підлягає виконанню сторонами.

Договір припиняється повністю або частково на підставах, встановлених ним або законом, зокрема він припиняється:

●його виконанням, проведеним належним чином;

●спливом строку на який він був укладений, якщо в ньому не передбачено його автоматичної пролонгації;

●його зміною за згодою сторін або за судовим рішенням;

●його розірванням за домовленістю його учасників або за судовим рішенням;

●визнання його недійсним.

●смертю його учасників, якщо за законом не допускається правонаступництво.

Одночасно слід зазначити, що договір є підставою виникнення договірного зобовязання під яким, відповідно до ст. 509 ЦК України, слід розуміти правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

В силу ст. 525-526 ЦК України зобов'язання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов зобов'язання і вимог закону, інших правових актів, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або іншими звичайно застосовуваними вимогами.

Принцип належного виконання припускає, що зобов'язання має бути виконане належними суб'єктами, в належному місці, в належний час, належним предметом і належним чином.

Одностороння відмова від зобовязання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Названі дії є порушенням зобовязання, які тягнуть за собою, передбачені законом або договором правові наслідки.

За загальним же правилом, під порушенням зобовязання слід розуміти такий протиправний вплив з боку правопорушника, внаслідок чого субєктивне право уповноваженої особи зазнало зменшення чи взагалі ліквідації.

Порушенням зобовязання є як його невиконання так і неналежне виконання.

Невиконання зобовязання має місце тоді, коли сторони взагалі не вчиняють дій, які складають зміст зобовязання, або не утримуються від певних дій, хоча за змістом зобовязання могли утримуватися від їх вчинення.

Неналежним виконанням зобовязання слід вважати, виконання рішення не тією особою, не в тому місяці, не у той строк, не щодо того предмету, що в кінці кінців приводить до ненастання бажаного сторонами результату.

За ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобовязання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, особа винна у цьому повинна нести негативні наслідки такої своєї поведінки, а саме, виконати зобовязання належним чином та сплатити, в межах позовної давності, неустойку, відшкодувати збитки та моральну шкоду.

У свою чергу, зобовязання (цивільні права та обовязки) припиняється повністю або частково на підставах, встановлених договором або законом, зокрема:

●виконанням, проведеним належним чином;

●зарахуванням зустрічних однорідних вимог, строк виконання по яким настав;

●за домовленістю сторін;

●звільнення кредитором боржника від його обовязків;

●поєднанням боржника і кредитора в одній особі;

●смертю боржника;

●ліквідацією юридичної особи.

З системного логічного аналізу названих норм колегія доходить висновку про те, що договір є одним з елементів зобовязання, а саме, підставою його виникнення. Істотні умови договору, як правило, містять права та обовязки його учасників. З припиненням договору, у тому числі і за спливом строком його існування, учасники за ним втрачають певні права та обовязки, крім випадку, коли це прямо передбачено ним. У той же час, зобовязання, підставою виникнення якого є договір, строк за яким сплив, не завжди припиняються.

Так, у разі невиконання або неналежного виконання договору, його учасники не втрачають права та обовязку виконати його належним чином, набуваючи, у той же час, інших прав та обовязків, викликаних названими обставинами. Зокрема, кредитор набуває права вимагати, а боржник - обовязку сплатити, в межах позовної давності, неустойку, відшкодування збитків та моральної шкоди (ст. 611 ЦК України).

Іноді, саме вимога про застосування названих останніми наслідків і є належним, в порядку ст. 16 ЦК України, засобом захисту права учасника цивільно правового зобовязання.

Так, за спливом строку дії кредитного зобовязання, кредитор втрачає право на стягнення процентів за користування кредитом за правилами ст. 1054 ЦК України, у той же час, він набуває право на відшкодування збитків в порядку ст. 611 ЦК України, які можуть бути рівними сумі втрачених через невиконання кредитного зобовязання процентів.

З наведеного і слід виходити при вирішені даного спору.

Як вбачається з матеріалів справи 29 грудня 2007 року Закрите акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк», в простій письмовій формі уклало з ОСОБА_2 кредитний договір без номера у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку у розмірі 3 000 гривень, які та могла використовувати на власний розсуд, зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 2 % місячних на суму залишку заборгованості по кредиту, з кінцевим строком повернення, що відповідає дії платіжної картки, яка не може перевищувати двох років.

В ньому ж, сторони домовилися, що у разі прострочки виконання грошового зобовязання більш ніж на 120 днів держатель картки сплачує ПАТ КБ «ПриватБанк» штраф, складовими якого є тверда грошова сума у розмірі 500 гривень та плаваюча складова - у розмірі 5% від суми заборгованості по кредитному ліміту.

Взяті на себе обовязки ПАТ КБ «ПриватБанк» виконав у повному обсязі, надавши відповідачу платіжну карту з обумовленим кредитним лімітом, і чекав відповідної добросовісної договірної поведінки від позичальника, про те та, не виконувала належним чином взяті на себе обовязки, у звязку з чим станом на 30 березня 2015 року у неї виникла заборгованість у розмірі 24 331 гривня 92 копійки, з яких:

●3 000 гривень 00 копійок - заборгованість за тілом кредиту;

●15 278 гривень 38 копійок - заборгованість по процентам за користування кредитом;

●4 418 гривень 69 копійок - заборгованість за пенею та комісією;

●500 гривень 00 копійок - штраф (фіксована складова);

●1 134 гривень 85 копійок - штраф (процентна складова).

Рішенням Баштанського районного суду Миколаївської області від 09 12 2013 року з ОСОБА_2 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» було стягнуто заборгованість у розмірі 24 007 гривень 87 копійок, у тому числі:

●3 000 гривень 00 копійок - заборгованості за тілом кредиту;

●11 933 гривні 45 копійок - заборгованості по процентам за користування кредитом;

●7 455 гривень 00 копійок - заборгованості за комісією;

●500 гривень 00 копійок - штрафу (фіксована складова);

●1 119 гривень 42 копійки - штрафу (процентна складова).

Це рішення набрало законної і перейшло на стадію примусового виконання, яке здійснюється державною виконавчою службою Баштанського районного управління юстиції у Миколаївській.

Не дивлячись на це, та на те, що 30 грудня 2009 року кредитний договір припинив свою дію 16 червня 2015 року ПАТ КБ «ПриватБанк» подав ще одну, уточнену позовну заяву, в якій просив стягнути з відповідач 3 344 гривні 93 копійки заборгованості зі сплати нарахованих відсотків за користування позиченими грошима за період що пройшов від дня ухвалення попереднього рішення і до дня звернення з даним позовом. При цьому, продовжував обґрунтовувати це дією кредитного договору, який вже припинив свою дію, а не ст. 611 ЦК України.

Такі вимоги не могли бути задоволені, оскільки заявлені не у той спосіб.

За такого у позові слід відмовити з названих мотивів та підстав.

Оскільки цього ж, з таких же мотивів дійшов і районний суд, то підстав для задоволення апеляційної скарги немає.

Що ж до тверджень особи, яка подала апеляційну скаргу, про наявність процесуальних порушень при розгляді судом 1 інстанції даної цивільної справи, то вони не можуть слугувати скасуванню оскарженого рішення, оскільки більша частина з них не має підтвердження, а ті ж, що мають місце, носять формальний характер і не вплинули на результат вирішення справи.

Керуючись ст.ст. 307-308, 313-315 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» відхилити.

Рішення Баштанського районного суду Миколаївської області від 17 червня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з дня її проголошення і з цього часу протягом двадцяти днів може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий Судді: