Справа № 452/3284/14 Головуючий у 1 інстанції: Пташинський І.А.
Провадження № 22-ц/783/2951/15 Доповідач в 2-й інстанції: Левик Я. А.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 червня 2015 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого-судді: Левика Я.А.,

суддів: Бакуса В.Я., Гірник Т.А.,

секретар: Глинський О.А.,

за участі представника позивача ОСОБА_2 ОСОБА_3, відповідача ОСОБА_4, представника відповідачів ОСОБА_5,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 в інтересах ОСОБА_2 на рішення Самбірського міськрайонного суду Львівської області від 24 лютого 2015 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_6, ОСОБА_4 про стягнення боргу за договором позики, -

в с т а н о в и л а :

рішенням Самбірського міськрайонного суду Львівської області від 24 лютого 2015 року в задоволенні позову ОСОБА_2 відмовлено.

Вказане рішення оскаржила ОСОБА_3 в інтересах позивача ОСОБА_2

В своїй апеляційній скарзі та уточненнях до неї просить рішення скасувати та прийняти нове рішення, яким задоволити позов ОСОБА_2 до ОСОБА_4, ОСОБА_6 про стягнення боргу за договором позики. Вважає рішення таким, що прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права, а висновки суду не відповідають обставинам справи. Зазначає, що постанова слідчого СВ Галицького РВ ЛМУ ГУМВС України у Львівській області від 22.11.2013 року не стосується даної справи, оскільки в цій постанові мова йде про іншу суму коштів, які позивач ОСОБА_2 позичав ОСОБА_4 та ОСОБА_7, а саме 55000 дол. США. Зазначає, що жодного разу ОСОБА_4 та ОСОБА_6 не повертали позичених коштів, хоча добровільно підписували розписку і обіцяли такі повернути. Також, у висновку Самбірського МВ ГУМВС України у Львівській області від 15.12.2014 року вказується, що жодного тиску на ОСОБА_4 та ОСОБА_6 під час написання розписки ОСОБА_2 не чинив та зазначено, що на підставі цих розписок між ОСОБА_2 та ОСОБА_4, ОСОБА_6 виникли цивільно-правові відносини. Крім цього, вважає, що не відповідають дійсності висновки суду про те, що позивачем не доведено факту передачі коштів відповідачам, оскільки в розписці від 9.02.2012 року мова йде лише про зобовязання повернути позичку в розмірі 116619 дол. США, що жодним чином не підтверджує факт отримання грошових коштів. Вказує на те, що розписка від 9.02.2012 року підтверджує факт не лише укладення договору позики, але і факт передачі грошових коштів відповідачам.

Позивач ОСОБА_2 та відповідач ОСОБА_6 у судове засідання не зявилися, однак суд вважав за можливе проводити розгляд справи у їх відсутності, зважаючи на те, що вказані особи повідомлялась про час та місце судового розгляду належним чином, клопотань про відкладення розгляду справи від них до суду не надходило, доказів поважності причин неявки суду представлено не було, зважаючи на вимоги ч.2 ст. 305 ЦПК України та те, що їх інтереси у судовому засіданні захищали представники.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника обох позивача на підтримання апеляційної скарги, відповідача ОСОБА_4 та представника відповідачів ОСОБА_5 в заперечення апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з таких підстав.

Як вбачається із змісту позовної заяви, заяви про збільшення позовних вимог (а.с. 2-4, 35-38) позивач звернувся з даним позовом до обох відповідачів у якому посилаючи на укладенням між ними договору позики остаточно просив стягнути з відповідачів в солідарному порядку на його користь суму боргу за договором (116619 доларів США) з розрахунку курсу долара на час звернення до суду 1510216,05 грн.; 3% річних від простроченої суми за прострочення виконання грошового зобовязання за період з 1.03.2012 року по 9.02.2015 року (дата подання заяви про збільшення позовних вимог) розмір у гривнях за згаданим курсом 133196,1 грн. та інфляційних втрат за цей період 373024,36 грн.

Як вбачається із змісту оскаржуваного рішення суд першої інстанції відмовляючи в задоволенні позову вказував про те, що позивачем та його представником не доведено, що позивачем були передані у власність ОСОБА_4 та ОСОБА_6 грошові кошти, в якому саме розмірі та в якій конкретно валюті, оскільки в розписці від 9.02.2012 року мова йде лише про зобовязання повернути позичку в розмірі еквівалентному 116619 дол. США, що жодним чином не підтверджує факт отримання від нього відповідачами грошових коштів в сумі 116619 дол. США. Тому суд прийшов до висновку, що між сторонами договір позики не укладався.

Колегія суддів вважає, що такі висновки суду обставинам справи та вимогам закону не відповідають.

Згідно ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до ст. 1047 Цього ж Кодексу договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Відповідно до ч.1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред'явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред'явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором.

Із правової позиції висловленої у Постанові Верховного Суду України від 18.09.2013 року у справі № 6-63цс13, вбачається, що письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

Так, як вбачається із матеріалів справи та сторонами не оспорювалось відповідачами 9.02.2012 року було написано розписку позивачу такого змісту:

«м.Самбір 09.02.2012

Розписка

Ми, ОСОБА_4 (НОМЕР_2 від 13.04.00, Інд. № НОМЕР_1), ОСОБА_6 (НОМЕР_3 від 11.09.97 р Інд. НОМЕР_4) зобовязуємось повернуути позичку ОСОБА_2 в розмірі еквівалентному 116619 доларів США до (сто шістнадцять тисяч шістсот девятнадцять доларів США) 1 березня 2012 р.

Повернення даної суми гарантуємо своїм майном..

(підпис) (ОСОБА_4.)

(підпис) (ОСОБА_6)». (оригінал розписки а.с.25).

Досліджуючи вказану розписку колегія суддів вважає, що такою підтверджується укладення між сторонами саме договору позики за яким позивач (ОСОБА_2.) позичив, а відповідачі (ОСОБА_4, ОСОБА_6) взяли у борг 116619 доларів США, який зобовязувались повернути до 1.03.2012 року. Крім цього, слід вказати, що вказаною розпискою підтверджується не лише факт укладення між сторонами договору позики, а й факт передачі коштів.

Так фраза «Ми …(ідентифікуючі дані відповідачів)… зобовязуємось повернути позичку ОСОБА_2….» свідчить про те, що позивачами отримано позику та таку вони зобовязуються повернути. Відсутність окремого твердження про отримання позики не свідчить про неотримання коштів відповідачами, оскільки сама розписка із зобовязанням повернути позику свідчить про її отримання, оскільки повернення чогось (певних речей) передбачає попередню дію отримання певної речі (суми коштів, тощо). Сума отриманих коштів, що необхідно повернути зазначена у цій же розписці нижче, а саме 116619 доларів США. Нижче вказано строк виконання зобовязання, а саме « до … 1.03.2012 року».

Зазначення у розписці слова «позички» жодним чином не свідчить про укладення договору позички між сторонами, зважаючи на те, що така розписка не складена юристами, а звичайними громадянами, за відсутності розуміння у них законодавчих визначень та різниці між поняттями та суттю договорів позики (ст. 1046 ЦК України) та позички (ст. 827 ЦК України), а із зазначенням поняття позики на побутовому, розмовному рівні, що має у розмовній мові майже однакове значення, отримання чогось у борг (у даному випадку грошових коштів). Так, Тлумачний словник української мови (Київ: «Наукова думка», 19701980.)наводить практично однакові значення слів (термінів) «позика» та «позичка» (брати, взяти, давати, дати і т. ін.) у борг, з умовою повернення. Крім цього, зазначення слова позичка у розписці додатково підтверджує отримання грошових коштів відповідачами у позивача оскільки визначення слів позичати, позичка, позика означає передачу та відповідно отримання певної речі, майна, грошових коштів, тощо у користування з умовою повернення.

Зважаючи на вказане слід вважати доведеним, що вказаною вище розпискою підтверджується укладення між сторонами саме договору позики із умовами вказаними вище.

Відповідачі вимог про визнання недійсним договору позики в тому числі і з підстав вчинення стосовно них насильства, погроз, вчинення такого під впливом обману, вчинення такого під впливом помилки чи з будь-яких інших підстав до позивача не предявляли та такий договір відповідно не визнавався недійсним з тих чи інших підстав.

Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ст. 530 ЦК України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов'язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події. Якщо строк (термін) виконання боржником обов'язку не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов'язок у семиденний строк від дня пред'явлення вимоги, якщо обов'язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Крім цього, згідно ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Зважаючи на вказане, наведені вимоги закону, та зміст позовних вимог, за межі яких суд апеляційної інстанції не вправі вийти, відповідачі повинні повернути позивачу борг за договором позики у солідарному порядку, а також повинні сплатити 3 % річних за прострочення виконання грошового зобовязання за період неповернення суми боргу з 1.03.2012 року по час подання заяви про збільшення позовних вимог 9.02.2015 року (1076 днів). Оскільки такі особи вказаних сум не сплатили у добровільному порядку, такі суми підлягають стягненню з них за рішенням суду. При цьому слід вказати еквівалент таких сум до гривні за курсом долара США про який заявлено позивачем (12,95 грн. за 1 долар, станом на 3.11.2014 року) та який суд не вправі збільшувати в бік підвищення, що має місце на час ухвалення рішення (21,02 грн. за один долар станом на 8.06.2015 року), оскільки вказане слід вважати виходом за межі позовних вимог.

Тому позовні вимоги слід вважати підставними у межах солідарного стягнення з відповідачів на користь позивача 116619 доларів США, що еквівалентно 1510216,05 грн. суми боргу за договором позики та 10313,59 доларів США (116619 Х 3 / 100 / 365 Х 1076), що еквівалентно 133196,1 грн. 3 відсотки річних коштів за прострочення виконання грошового зобовязання та у цій частині такі слід задовольнити.

Що стосується вимоги про стягнення інфляційних втрат, то така до задоволення не підлягає, оскільки, як передбачено нормами Закону від 3 липня 1991 р. № 1282-ХІІ «Про індексацію грошових доходів населення», індекс інфляції (індекс споживчих цін) це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання, а ціни в Україні встановлюються в національній валюті гривні. Офіційний індекс інфляції, що розраховується Державним комітетом статистики України, визначає рівень знецінення національної грошової одиниці України, тобто купівельної спроможності гривні, а не іноземної валюти. Отже, індексації внаслідок знецінення підлягає лише грошова одиниця України гривня, а іноземна валюта, яка була предметом договору, індексації не підлягає. Тому норми ч. 2 ст. 625 ЦК щодо сплати боргу з урахування встановленого індексу інфляції поширюються лише на випадки прострочення грошового зобовязання, яке визначене у гривні. У даному ж випадку йдеться про боргове зобовязання у доларах США.

Тому у задоволенні цієї вимоги слід відмовити.

Зважаючи на те, що судом першої інстанції у задоволенні позову відмовлено таке рішення підлягає скасуванню з ухваленням нового про задоволення позову частково. Доводи ж апеляційної скарги слід визнати частково обґрунтованим та таку частково задовольнити.

Що стосується доводів відповідачів про існування у їх батька та чоловіка відповідно ОСОБА_7 (що помер ІНФОРМАЦІЯ_1) певних зобовязань по відношенню до позивача та тих, що ними написана розписка для повернення цих зобовязань ОСОБА_7, то такі жодними доказами не підтверджуються та не спростовують факту укладення договору позики між сторонами, що підтверджено відповідною, згаданою вже розпискою від 9.02.2012 року.

Постанову слідчого СВ Галицького РВ ЛМУ ГУМВС України у Львівській області про закриття кримінального провадження від 22.11.2013 року (а.с. 54), яку суд взяв до уваги як доказ існування інших правовідносин між сторонами, не слід вважати належним та допустимим доказом будь-яких правовідносин між сторонами, оскільки такою лише підтверджується факт закриття кримінального провадження та жодним чином не спростовується факту укладення договору позики між сторонами (ст.ст. 58, 59, 61 ЦПК України).

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307 ч.1 п.2, 309 ч.1 п. 2-4, 313, 314 ч.2, 316, 317, 319 ЦПКУкраїни, -

в и р і ш и л а :

апеляційну скаргу ОСОБА_3 в інтересах ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Самбірського міськрайонного суду Львівської області від 24 лютого 2015 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов ОСОБА_2 до ОСОБА_6, ОСОБА_4 про стягнення боргу за договором позики задовольни частково.

Стягнути солідарно з ОСОБА_6, ОСОБА_4 в користь ОСОБА_2 116619 доларів США, що еквівалентно 1510216,05 грн. суми боргу за договором позики та 10313,59 доларів США, що становить 133196,1 грн. 3 % річних коштів за прострочення виконання грошового зобовязання.

В задоволенні решти позову відмовити.

Стягнути з ОСОБА_6, ОСОБА_4 в користь ОСОБА_2 по 1827 грн. сплаченого ним судового збору за розгляд справи у суді першої інстанції та по 913,5 грн. сплаченого ним судового збору за подання апеляційної скарги.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржене в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий : Я.А. Левик

Судді : В.Я. Бакус

Т.А. Гірник