АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 липня 2015 року м. Дніпропетровськ

08 липня 2015 року Колегія суддів судової палати з цивільних справ апеляційного суду Дніпропетровської області в складі:

Головуючого Куценко Т.Р.

суддів Волошина М.П. , Демченко Е.Л.

при секретарі Назаренко А.С.

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Дніпропетровську

цивільну справу за апеляційною скаргою

ОСОБА_2,

на рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 26 серпня 2014 року, по справі за позовом Публічного акціонерного товариства ОСОБА_3 «ПриватБанк» до Публічного акціонерного товариства «Акцент-Банк», ОСОБА_2, ОСОБА_4, Товариства з обмеженою відповідальністю «Агротрейд» про стягнення заборгованості за кредитним договором, зустрічним позовом ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства ОСОБА_3 «ПриватБанк», Публічного акціонерного товариства «Акцент-Банк», треті особи: ОСОБА_4, Товариство з обмеженою відповідальністю «Агротрейд» про визнання недійсним договору поруки, -

ВСТАНОВИЛА:

ПАТ КБ «ПриватБанк» у липні 2012 року звернулося до суду з позовом до ПАТ «Акцент-Банк», ОСОБА_5, ОСОБА_6, ТОВ «Агротрейдер» про стягнення заборгованості за кредитним договором.

ОСОБА_5 у березні 2013 року звернувся з зустрічним позовом до ПАТ КБ «ПриватБанк» та ПАТ «Акцент-Банк» про визнання недійсним договору поруки /а.с. 67/.

Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 26.08.2014 року позовні вимоги задоволено частково, стягнуто з ОСОБА_5, ОСОБА_6 та ТОВ «Агротрейдер» на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» солідарно заборгованість за кредитним договором № 21МО/2007 від 13.07.2007 року у розмірі 460715, 63 долара США, що складає 3 681 117, 85 грн.

Стягнуто з ПАТ «Акцент-Банк» на користь позивача суму у розмірі 10000 грн.

В іншій частині позовних вимог відмовлено. Вирішено питання щодо судових витрат /а.с. 185-188/.

В апеляційній скарзі ОСОБА_5 просить рішення скасувати, та ухвалити нове, яким відмовити ПАТ КБ «ПриватБанк» в задоволенні позовних вимог, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права /а.с. 191-192/.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів приходить до висновку, що скаргу необхідно відхилити, а рішення суду залишити без змін, з наступних підстав.

Відповідно до ст.ст. 525, 526, 530, 629 ЦК України зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог закону, інших актів цивільного законодавства у встановлений договором строк, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від виконання зобовязань не допускається. Договір є обовязковим для виконання сторонами.

Відповідно до ст.611 ЦК України у разі порушення зобовязання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

За змістом ст.ст. 610, 612 ЦК України порушенням зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання. Боржник вважається таким, що прострочив виконання, якщо він не виконав його у строк, передбачений умовами договору або встановлений законом.

Відповідно до ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобовязання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобовязання за кожен день прострочення виконання (ч. 3 ст. 549 ЦК України).

Положеннями ст.1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Нормами ст.1056-1 ЦК України встановлено, що процентна ставка за кредитом може бути фіксованою або змінюваною. Тип процентної ставки визначається кредитним договором. Розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.

Судом встановлено, що 13.07.2007 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_2 уклали кредитний договір № 21МО/2007 на підставі якого ОСОБА_2 отримав кредит у сумі 240 000 доларів США, зі сплатою відсотків за користування кредитними коштами у розмірі 14% на рік з кінцевим терміном повернення 10.07.2014 року /а.с. 9-11/.

В забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором було укладено договір поруки між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_4 від 13.07.2007 року /а.с. 15/, договір поруки з ТОВ «Агротрейд» від 13.07.2007 року /а.с. 16/, та договір поруки з ПАТ «Акцент-Банк» від 20.10.2010 року /а.с. 7/.

Свої зобовязання за кредитним договором ОСОБА_2 належним чином не виконував, тому станом на 18.07.2012 року виникла заборгованість у сумі 461 967, 19 доларів США, що еквівалентно 3 681 117, 85 грн., яка складається з заборгованості за кредитом в сумі 211818, 54 долара США, заборгованості по процентам за користування кредитом в сумі 178801, 28 доларів США, заборгованості по комісії за користування кредитом в сумі 85, 68 доларів США, пені за несвоєчасне виконання зобовязання в сумі 570 092, 92 грн.

Відповідно ст. 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником.

Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 554 ЦК України, у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків.

При вищенаведених обставинах справи, суд першої інстанції правильно прийшов до висновку, що позовні вимоги ПАТ КБ «ПриватБанк» про солідарне стягнення заборгованості за кредитним договором підлягає задоволенню.

Приведені в апеляційній скарзі доводи ОСОБА_2 про те, що суд не дав оцінки наданих ним доказам не можуть бути прийняті до уваги, оскільки вони зводяться до переоцінки доказів та незгоди з висновками суду по їх оцінці.

Щодо посилань ОСОБА_2 в апеляційній скарзі на те, що судом не застосовано строк позовної давності в один рік щодо стягнення пені за несвоєчасне виконання зобов'язань, то з ними погодитися не можна.

Відповідно до ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно п.1 ч.2 ст. 258 ЦК України позовна давність в один рік застосовується зокрема до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Відповідно до ч.3 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

В матеріалах справи відсутні заяви відповідачів щодо застосування строку позовної давності щодо нарахування пені за несвоєчасне виконання зобов'язань за кредитним договором.

Щодо доводів апелянта про не застосування судом строку позовної давності до стягнення заборгованості за відсотками за період з 25.07.2009 року по 18.07.2012 року, то з ними погодитися не можна через те, що строк дії кредитного договору до 10.07.2014 року, а тому на них не може бути застосовано строк позовної давності.

Відносно посилань апелянта на те, що позивач не направляв йому повідомлення про вимогу банку про дострокове погашення кредиту, а тому строк виконання зобов'язань не настав то з ним також погодитися не можна, через те, що відповідно до ст. 1052 ЦК України у разі невиконання позичальником обов'язків, встановлених договором позики, щодо забезпечення повернення позики, позикодавець має право вимагати від позичальника дострокового повернення позики та сплати процентів, належних йому відповідно до ст. 1048 цього Кодексу, якщо інше не встановлено договором.

Щодо посилань апелянта на те, що позивачем нарахована заборгованість за відсотками стосовно ставки 20,81% та 32% які не передбачені умовами договору, то з ними також не можна погодитися, так як відповідно до п.4.3 кредитного договору передбачено у разі неналежного виконання зобовязання за договором боржник сплачує банку проценти за користування траншу кредиту у розмірі 32% від суми залишку непогашеної заборгованості. Крім того, п. 2.3.1 кредитного договору передбачена можливість збільшення відсоткової ставки за користування кредитом, що було зроблено банком 01.02.2009 року, ОСОБА_2 це не оскаржив.

Щодо доводів представника апелянта про те, що ОСОБА_2 не отримував цих коштів, то вони спростовуються меморіальним ордером від 16.07.2007 року та виписками з рахунку які знаходяться в матеріалах справи.

Відповідно до ст.212 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному повному та обєктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Порушень матеріального чи процесуального закону, які б могли призвести до скасування або зміни рішення суду, судом апеляційної інстанції не встановлено.

Таким чином, доводи апеляційної скарги є необґрунтовані, рішення суду відповідає вимогам закону та матеріалам справи.

Керуючись ст.ст. 303, ст. 307, 308 ЦПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 26 серпня 2014 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення, однак може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з цього часу.

Головуючий: Куценко Т.Р.

Судді: Волошин М.П.

ОСОБА_7