ЗОЛОЧІВСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 622/369/15-ц р.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22.06.2015 року смт. Золочів

Золочівський районний суд Харківської області у складі:

Головуючого - судді Юхименко О.М.

при секретарі - Озерській Ю.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в смт. Золочів цивільну справу за позовом ОСОБА_1 ОСОБА_2 до ОСОБА_3 селищної ради Харківської області про визнання права власності на житлове домоволодіння, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 ОСОБА_2 звернувся до суду із позовом про визнання за ним права власності на житлове домоволодіння за адресою: Харківська область Золочівський район с. Цапівка вул. Українки Лесі будинок № 25. В обґрунтування своїх вимог позивач зазначив, що протягом 1970-1973 років він разом із батьками побудував на земельній ділянці, що була надана йому згідно усного розпорядження голови колгоспу ім. Кірова для будівництва та обслуговування житлового будинку в с. Цапівка Золочівського району Харківської області, житлове домоволодіння садибу. Після закінчення будівництва в травні місяці 1997 року позивач разом із своєю родиною вселився та по теперішній час постійно мешкає у вказаному житловому будинку. Будь - яких офіційних документів на житловий будинок, окрім запису у господарський книзі селищної ради, у нього не було, а тому він звернувся до КП «АІБ Золочівського району» де йому виготовили технічний паспорт на житлове домоволодіння. Під час звернення у 2014 році до реєстраційної служби ОСОБА_3 РУЮ з проханням про реєстрацію права власності на його імя на вказаний житловий будинок, він не зміг надати рішення місцевої ради про виділення земельної ділянки для будівництва житлового будинку. На своє звернення з проханням закріпити за ним присадибну земельну ділянку, він отримав від відповідача листа про те, що передача у користування присадибної земельної ділянки буде надана при наявності документу, який підтверджує право власності на житловий будинок на його імя.

Позивач в судове засідання зявився і підтримав свої позовні вимоги повністю та надав до суду письмову заяву, відповідно до якої просив справу розглянути за його відсутності.

Представник відповідача ОСОБА_3 селищної ради у судові засідання не зявився надавши суду заяву в якій проти задоволення позовних вимог не заперечує, вирішення справи покладає на розсуд суду.

Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані докази, встановив наступні факти і відповідні їм правовідносини.

11 квітня 2014 року КП «АІБ Золочівського району» проведена первинна інвентаризація житлового домоволодіння і виготовлена за замовленням позивача інвентаризаційна справа № 329 та технічний паспорт на садибний (індивідуальний) житловий будинок, розташований за адресою: Харківська область Золочівський район с. Цапівка вул. Українки Лесі будинок № 25 (а.с.9-11).

Згідно інформації КП «АІБ Золочівського району» від 11 квітня 2014 року № 61, вартість житлового домоволодіння складає 78866 грн. (а.с.13).

Довідкою ОСОБА_3 селищної ради № 02-14/321 від 05 вересня 2014 року та належним чином посвідченим витягом з погосподарської книги підтверджується, що житловий будинок, який розташований по вул. Українки Лесі будинок № 25 в с. Цапівка Золочівського району Харківської області згідно із записом погосподарської книги № 9, числиться за позивачем ОСОБА_1 ОСОБА_2, тобто факт фактичного володіння позивачем спірним житловим домоволодінням визнано відповідачем. (а.с.8).

Згідно листа ОСОБА_3 селищної ради за № 02-14/1191 від 18 грудня 2014 року передача у користування присадибної земельної ділянки позивачу можлива при наявності документу, який підтверджує право власності на житловий будинок на його імя. (а.с.14).

Діючим ЦК України, так само як й іншими нормами цивільного права, належність правовстановлюючих документів на нерухоме майно встановлюється судом відповідно до законодавства, яке було чинним на час набуття права власності на житловий будинок, споруду, зокрема, відповідно до Переліку правовстановлюючих документів, на підставі яких проводиться реєстрація будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затвердженого Міністерством комунального господарства УРСР 31 січня 1966 року та погодженого з Верховним Судом УРСР 15 січня 1966 року, який втратив чинність згідно з наказом Державного комітету України по житлово-комунальному господарству від 13 грудня 1995 року та інших нормативно-правових актів. Якщо право власності на житловий будинок, споруду підтверджується належними правовстановлюючими документами на час виникнення права власності на будівлі, споруди, органи місцевого самоврядування зобовязані видати довідку про належність житлового будинку на праві приватної власності спадкодавцеві, а нотаріус зобовязаний прийняти таку довідку разом із іншими правовстановлюючими документами для видачі свідоцтва про право на спадщину (п.216 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України).

Відповідно до абз. 3 ч. 2 ст. 331 ЦК України, якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

Відповідно до ч. 3. ст. 3 Закону України від 01 липня 2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації.

Відповідно до ч. 4 ст. 3 зазначеного Закону права на нерухоме майно, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за таких умов: якщо реєстрація прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав діяло законодавство, що не передбачало обовязкової реєстрації таких прав. Державна реєстрація права власності на житлові будинки, споруди регулювалася підзаконними нормативними актами, зокрема такими, як Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затверджена заступником Міністра комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року, яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу від 13 грудня 1995 року № 56, Тимчасове положення про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно, затверджене наказом Міністерства юстиції України від 07 лютого 2002 року № 7/5 і зареєстроване в Мінюсті 18 лютого 2002 року за № 157/6445 (з подальшими змінами).

Зазначені нормативні акти передбачали державну реєстрацію будівель, споруд, державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, проте виникнення права власності на будинки, споруди не залежало від державної реєстрації до часу набрання чинності ЦК та Законом України від 01 липня 2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Отже, у разі відсутності державної реєстрації права власності на нерухоме майно, створене та оформлене в передбаченому законом порядку до набрання чинності Законом України від 01 липня 2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», власники мають право на оформлення права власності шляхом звернення до райсуду з відповідним позовом.

За вимогами ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Крім того, ст. 19 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень» від 1 липня 2004 року, підставою для державної реєстрації прав, що посвідчують виникнення, перехід, припинення речових прав на нерухоме майно є рішення суду стосовно речових прав на нерухоме майно, що набрало законної сили.

Аналогічно п. 10 додатку № 1 до пункту 2.1 Тимчасового положення про реєстрацію прав власності на нерухоме майно, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 07.02.2002р. 3 7/5 передбачено, що рішення судів про визнання права власності на обєкти нерухомого майна є правовстановлюючим документом, на підставі якого проводиться реєстрація права власності на обєкти нерухомого майна.

Згідно вимог ст. 392 ЦК України власник майна може предявити позов про визнання його права власності. Згідно вимог ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Статтею 16 ЦК України встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним із способів захисту цивільних прав та інтересів є визнання права. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

За таких обставин суд вважає доведеною ту обставину, що позивач ОСОБА_1 ОСОБА_2 є власником спірного майна житлового домоволодіння, розташованого за адресою: Харківська область Золочівський район с. Цапівка вул. Українки Лесі будинок № 25, а тому його позовні вимоги підлягають задоволенню в повному обсязі. На відшкодуванні судових витрат позивач не наполягає.

На підставі викладеного, керуючись наведеними положеннями матеріального закону та ст.ст. 10,11, 209, 212, 214, 215 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 ОСОБА_2 задовольнити в повному обсязі.

Визнати за ОСОБА_1 ОСОБА_2 право власності на житловий будинок з присадибними забудовами та спорудами, що розташовані за адресою: Харківська область Золочівський район с. Цапівка вул. Українки Лесі будинок № 25.

Рішення може бути оскаржене до апеляційного суду Харківської області через Золочівський районний суд Харківської області шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня проголошення рішення

Суддя: Юхименко О. М.