Провадження № 22-ц/779/1437/2015
Головуючий у 1 інстанції Бабій О. М.
Суддя-доповідач ОСОБА_1
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 липня 2015 року м. Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Івано-Франківської області в складі:

головуючого Максюти І.О.,

суддів: Горблянського Я.Д., Матківського Р.Й.,

секретаря Петріва Д.Б.,

з участю відповідача ОСОБА_2 та її представника ОСОБА_3, представника третьої особи ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом фінансового управління виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача виконавчий комітет Івано-Франківської міської ради до ОСОБА_2 про зобовязання укласти договір про пайову участь замовників будівництва у створенні і розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури міста за апеляційною скаргою представника фінансового управління виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради на рішення Івано-Франківського міського суду від 27 травня 2015 року,-

в с т а н о в и л а :

В жовтні 2014 року фінансове управління виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради звернулося в суд з позовом до ОСОБА_2 про зобов'язання укласти договір про пайову участь замовників будівництва у створенні і розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури міста, посилаючись на те, що 06.10.2014 року позивач повторно звернувся до відповідача з листом №2-15/542 з пропозицією укласти вказаний договір, надавши його проект, складений відповідно до примірного договору, передбаченого положенням «Про пайову участь замовників будівництва у створенні і розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури міста», який містить всі істотні умови, визначені Законом України «Про регулювання містобудівної діяльності". Зазначив, що відповідач на дане звернення відповіді не надала і, ввівши об'єкт в експлуатацію, не взяла пайової участі у створенні і розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури міста, яка здійснюється на підставі договору. Просив зобовязати ОСОБА_2 укласти з виконавчим комітетом Івано-Франківської міської ради договір про пайову участь замовників будівництва у створенні і розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури міста.

Рішенням Івано-Франківського міського суду від 27 травня 2015 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду, представник фінансового управління виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради подав апеляційну скаргу, в якій зазначає, що дане рішення є необгрунтованим, судом порушено норми матеріального та процесуального права.

Апелянт не погоджується з тим, що суд, беручи до уваги ч. 9 ст. 40 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», прийшов до висновку, що укладання спірного договору про пайову участь у розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури міста Івано-Франківська, в редакції, запропонованій фінансовим управілнням, після введення об'єкта будівництва в експлуатацію суперечить вимогам даного закону.

На думку апелянта, дана стаття чітко визначає, що замовник будівництва зобовязаний до прийняття обєкта в експлуатацію звернутись до місцевого виконавчого органу про укладання такого договору і термін, до прийняття обєкта в експлуатацію, стосується тільки замовника будівництва, а не фінансового управління, яке зобовязує в судовому порядку укласти такий договір. Ні у статті 40 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», ні у інших нормативних документах не зазначено, що укладання договору про пайову участь замовників будівництва у розвитку соціальної та інженерно-транспортної інфрастуктури міста з ініціативи виконавчого органу неможливе після введення обєкта в експлуатацію.

Таким чином, фінансове управління виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради, вважає, що оскільки відповідач в строк визначений ЗУ «Про регулювання містобудівної діяльності» договір не уклала, мав повне право спонукати в судовому порядку до укладання такого договору після введення обєкта будівництва в експлуатацію.

Просив рішення першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким зобовязати ОСОБА_2 укласти з виконавчим комітетом Івано-Франківської міської ради договір про пайову участь замовників будівництва у створенні і розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури м. Івано-Франківська в місячний строк з дня набрання рішення законної сили на умовах поданого фінансовим управлінням виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради проекту договору.

У судове засідання представник апелянта не зявився, хоча апелянт повідомлений про день, місце та час судового розгляду в установленому законом порядку, про причини неявки до суду його представника не повідомлено. З огляду на те, що неявка осіб, які беруть участь у справі, відповідно до ч. 2 ст. 305 ЦПК України, не перешкоджає апеляційному розгляду справи, тому колегія суддів розглянула справу за відсутності представника апелянта.

Вислухавши суддю-доповідача, представника третьої особи, відповідача та її представника, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів апеляційного суду вважає її такою, що не підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав.

В ч. 1 статті 303 ЦПК України зазначено, що під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно ст. 10 ЦПК України обставини цивільних справ встановлюються судом за принципом змагальності. Суд же, зберігаючи об'єктивність і неупередженість, лише створює необхідні умови для всебічного і повного дослідження обставин справи. При дослідженні і оцінці доказів, встановленні обставин справи і ухваленні рішення суд незалежний від висновків органів влади, експертиз або окремих осіб. Згідно ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів. Крім того згідно ст.60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на основу своїх вимог або заперечень.

Судом першої інстанції у відповідності до вимог ст.ст. 212, 213 ЦПК України були повно і всебічно дослідженні обставини справи та дана належна оцінка доказам, на які сторони посилалися в суді першої інстанції. Суд правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює.

Судом встановлено, що 21 березня 2007 року виконавчий комітет Івано-Франківської міської ради надав відповідачу дозвіл № 160 на переобладнання горища над власною квартирою № 11 на вул. Січових Стрільців, 7, під житлові приміщення загальною площею 59,30 м.кв. з долученням їх до квартири № 11 (а.с.10).

12 квітня 2007 року Інспекцією державного архітектурно-будівельного контролю Управління архітектури і містобудування виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради відповідачу було надано дозвіл № 92/7 на виконання будівельних робіт з переобладнання горища над власною квартирою № 11 на вул. Січових Стрільців, 7 під житлові приміщення (а.с.11).

Після отримання всього обсягу дозвільної документації відповідач здійснила відповідні роботи, завершила їх та оформила декларацію про готовність обєкта до експлуатації, яку було зареєстровано Інспекцією Державного архітектурно-будівельного контролю Івано-Франківської області 19.03.2012 року №ІФ 0 (а.с.18-20), а в силу ч. 5 ст. 39 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» датою прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об'єкта є дата реєстрації декларації про готовність об'єкта до експлуатації або видачі сертифіката.

Відносини щодо реконструкції належного відповідачу обєкту нерухомості завершились 19 березня 2012 року.

17 квітня 2012 відповідач зверталась до міського голови із заявою про укладення договору про пайову участь, однак такий договір з нею укладено не було. При тому, до заяви вона додавала зареєстровану у ІДБАК декларацію про готовність обєкта до експлуатації (а.с.12).

З матеріалів справи вбачається, що 18.04.2012 року та 01.06.2012 року відповідач подавала заяви про звільнення її від укладення договору про пайову участь, враховуючи те, що нею здійснено перекриття даху будинку площею 140 м.кв. Рішеннями сесії міської ради від 06.09.2012 року та від 26.02.2013 року у задоволенні заяв відмовлено.

06.10.2014 року фінансове управління виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради повторно звернулось з листом до відповідача з пропозицією укласти договір про пайову участь замовників будівництва, надавши проект такого договору з додатком розрахунку розміру пайової участі, складеного відповідно до примірного договору (а.с.6-8). Із тексту листа виходить, що позивачу відомо, що відповідачем введено в експлуатацію переобладнання горища над власною квартирою під житлові приміщення.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що строк укладення договору минув, оскільки відносини щодо реконструкції належного відповідачу обєкту нерухомості завершились і обєкт введений в експлуатацію.

З такими висновками суду першої інстанції погоджується колегія суддів.

Статтею 627 Цивільного Кодексу України передбачено, що відповідно ст.6 Цивільного Кодексу України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно вимог ст. 27-1 Закону України «Про планування і забудову територій», який втратив чинність з 12.03.2011 року, договір про пайову участь у створенні і розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури населеного пункту укладається не пізніше п'ятнадцяти робочих днів з дня реєстрації звернення замовника про його укладення, але до одержання дозволу на виконання будівельних робіт.

Також дана норма закону закріплювала граничний розмір пайової участі (внеску) замовника на розвиток інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури населених пунктів з урахуванням не заборонених законом інших відрахувань, встановлених органом місцевого самоврядування, який не може перевищувати 4 відсотки загальної кошторисної вартості будівництва (реконструкції) об'єкта містобудування - для житлових будинків, будівель закладів культури та освіти, медичного і оздоровчого призначення.

Статтею 40 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» № 3038-VI від 17.02.2011 року, який набрав чинності 13.03.2011 року, передбачено, що договір про пайову участь у розвитку інфраструктури населеного пункту укладається не пізніше ніж через пятнадцять робочих днів з дня реєстрації звернення замовника про його укладення, але до прийняття об'єкта будівництва в експлуатацію. Також цим законом передбачено, щодо пайової участі у розвитку інфраструктури населеного пункту не залучаються замовники у разі будівництва індивідуальних (садибних) житлових будинків, садових, дачних будинків загальною площею до 300 кв.м., господарських споруд, розташованих на відповідних земельних ділянках.

Із матеріалів справи виходить, що орган місцевого самоврядування не скористався своїм правом укласти спірний договір з відповідачем ні під час дії Закону України «Про планування і забудову територій», тобто до одержання дозволу на виконання будівельних робіт, а саме до 12.04.2007 року, ні під час дії Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», тобто до прийняття об'єкта будівництва в експлуатацію або коли відповідач на це погоджувалася, подавши відповідну заяву.

Враховуючи те, що Інспекція Державного архітектурно-будівельного контролю м. Івано-Франківська на час видачі дозволу на виконання будівельних робіт від 12 квітня 2007 року була структурним підрозділом Управління архітектури і містобудування виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради, а у Рішенні виконавчого комітету № 160 від 21.03.2007 року, яким відповідачу дозволено переобладнання горища над власною квартирою, закріплена пряма вказівка інспекції видавати дозвіл на виконання будівельних робіт після представлення замовником угоди з виконавчим комітетом міської ради про участь у соціально-економічному розвитку міста, то доводи позивача про те, що виконавчий комітет не мав можливості контролювати видачу дозволів на виконання будівельних робіт, не заслуговують на увагу.

Отже, виконавчий комітет Івано-Франківської міської ради значно пропустив термін для укладення даного договору, який встановлений законом, з настанням якого повязана дія, яка має юридичне значення.

Враховуючи вищенаведені обставини, а також вимоги ст.ст. 6, 626, 638 ЦК України, сторони вільні в укладенні договору, з визначенням його умов та з врахуванням погодження сторонами такого договору, вимог його розумності і справедливості та з врахуванням актів цивільного законодавства, колегія суддів приходить до висновку, що судом першої інстанції вірно відмовлено у задоволенні позову.

Крім того, доводи апеляційної скарги про те, що обраний позивачем спосіб судового захисту та форма участі відповідача у розвитку території, а саме зобовязання відповідача укласти договір про пайову участь на підставі закону без його згоди, передбачена ч. 3 і абз. 7 ч. 9 ст. 40 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», які згідно з п/п. 3 п. 1 розділу V «Прикінцеві положення» цього Закону набрали чинності з 1 січня 2013 року, тобто після спірних правовідносин, що виникли між сторонами.

Отже, форма участі відповідача у розвитку інфраструктури, через примусове укладення договору, може діяти після правовідносин, що виникли, тобто з 1 січня 2013 року. Інші ж частини ст. 40 вказаного Закону, на які також посилається заявник, лише визначають право органа місцевого самоврядування на врегулювання цього питання та обов'язок замовника на пайову участь у розвитку інфраструктури, проте форма такої участі (примусове укладення договору) визначена саме ч. 3 цієї статті, яка набрала чинності з 1 січня 2013 року.

Крім того, колегія суддів зауважує, що навіть за умови доведеності ухилення відповідача від укладення договору про пайову участь у розвитку інфраструктури населеного пункту, який би відповідав вимогам типового договору, право позивача підлягає захисту на підставі п. 1 статті 16 ЦК України не шляхом зобов'язання відповідача до укладення договору, як помилково визначено фінансовим управлінням міськвиконкому, а шляхом визнання договору укладеним на умовах, передбачених нормативним актом обов'язкової дії. Така правова позиція Верховного Суду України викладена у постанові від 10 жовтня 2012 року у справі №6-110цс12, яка згідно із ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для застосування судами України.

Доводи, викладені у апеляційній скарзі, не спростовують правильних висновків суду першої інстанції.

Приймаючи до уваги вище викладене, колегія суддів вважає. що рішення суду першої інстанції в даній справі ухвалено з дотриманням норм матеріального і процесуального права. Доводи апелянта висновків суду не спростовують. Тому підстав для скасування оскарженого рішення немає.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 307, 308, 315-317 ЦПК України, колегія суддів,-

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу представника фінансового управління виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради відхилити.

Рішення Івано-Франківського міського суду від 27 травня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, однак може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Судді: І.О. Максюта

ОСОБА_5

ОСОБА_6