У х в а л а

8 червня 2015 року м. Київ
Колегія суддів Судової палати у цивільних справах

Верховного Суду України в складі:

суддів:Сеніна Ю.Л., Лященко Н.П.,Сімоненко В.М.,

розглянувши заяву ОСОБА_4 про перегляд рішення Апеляційного суду м. Києва від 24 липня 2014 року та ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

від 1 квітня 2015 року в справі за позовом публічного акціонерного товариства «Банк Форум» до ОСОБА_5, ОСОБА_4 про стягнення боргу і звернення стягнення на предмет іпотеки,

в с т а н о в и л а:

У червні 2015 року ОСОБА_4 звернулась до суду із зазначеною заявою про перегляд судових рішень.

У заяві ОСОБА_4 зазначає, що рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 5 грудня 2013 року позов задоволено. Постановлено стягнути солідарно з ОСОБА_5, ОСОБА_4 на користь публічного акціонерного товариства «Банк Форум» (далі - ПАТ «Банк Форум») суму заборгованості за кредитним договором в розмірі

6 045 554 грн 75 коп.; звернути стягнення на предмет іпотеки - садовий будинок та земельну ділянку загальною площею 0, 0611 га, що розташовані по АДРЕСА_1, які належать ОСОБА_5 на підставі рішення Фастівського міськрайонного суду Київської області від 26 березня 2007 року. Однак, рішенням Апеляційного суду м. Києва від 24 липня 2014 року рішення суду першої інстанції скасовано й ухвалено нове рішення, яким позов задоволено частково. Постановлено: в рахунок погашення заборгованості ОСОБА_5 за кредитним договором у розмірі 6 028 625 грн 96 коп. звернути стягнення на садовий будинок та земельну ділянку загальною площею 0, 0611 га, що розташовані по АДРЕСА_1, які належать ОСОБА_5, шляхом продажу на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження; в решті позову відмовлено. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 1 квітня 2015 року вищезазначене рішення апеляційного суду залишено без змін.

ОСОБА_4 просить скасувати рішення Апеляційного суду м. Києва від 24 липня 2014 року та ухвалу Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 1 квітня 2015 року в частині задоволення позовних вимог банку та в цій частині ухвалити нове судове рішення про відмову в задоволенні позову, посилаючись на неоднакове застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, а також посилаючись на невідповідність судового рішення суду касаційної інстанції викладеному у постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права, зокрема статей 61, 65 Сімейного кодексу України (далі - СК України), статей 6, 11, 202, 203, 215, 358, 361, 578 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) та частини другої статті 6 Закону України «Про іпотеку».

На підтвердження своїх доводів ОСОБА_4 наводить постанову Верховного Суду України від 30 жовтня 2013 року, ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

від 11 квітня 2012 року, 11 грудня 2013 року, 23 жовтня 2013 року, 9 липня 2014 року, 16 липня 2014 року та 8 жовтня 2014 року.

Перевіривши доводи заяви, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України дійшла висновку про те, що підстави для відкриття провадження у справі відсутні.

Відповідно до статті 355 ЦПК України заява про перегляд судових рішень у цивільних справах може бути подана виключно з підстав: неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах; неоднакового застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм процесуального права - при оскарженні судового рішення, яке перешкоджає подальшому провадженню у справі або яке прийнято з порушенням правил підсудності або встановленої законом компетенції судів щодо розгляду цивільних справ; встановлення міжнародною судовою установою, юрисдикція якої визнана Україною, порушення Україною міжнародних зобов'язань при вирішенні даної справи судом; невідповідності судового рішення суду касаційної інстанції викладеному у постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції виходив із того, що ОСОБА_5 свої зобов'язання за кредитним договором належним чином не виконав, а тому з нього та з ОСОБА_4, як з поручителя, достроково підлягає стягненню сума основного боргу, відсотки за користування кредитними коштами та штрафні санкції.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції й ухвалюючи нове рішення про часткове задоволення позову, апеляційний суд, з висновками якого погодився суд касаційної інстанції, виходив із того, що відповідач заявляв клопотання про застосування строку позовної давності щодо вимог про стягнення пені, однак суд першої інстанції на зазначене уваги не звернув і безпідставно задовольнив позовні вимоги в частині стягнення пені за період з 31 жовтня 2010 року до 20 листопада 2010 року. Крім того, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про одночасне стягнення заборгованості за кредитним договором й звернення стягнення на предмет іпотеки, оскільки в такому випадку суд має вказати в резолютивній частині судового рішення лише про звернення стягнення на предмет іпотеки із зазначенням суми заборгованості за кредитним договором.

У наданих для порівняння:

- постанові Верховного Суду України від 30 жовтня 2013 року, прийнятій у справі за позовом про визнання договору іпотеки недійсним, суд виходив із того, що касаційний суд залишив поза увагою той факт, що будинок є спільною сумісною власністю подружжя, а тому він не міг передаватись в іпотеку без згоди іншого співвласника;

- ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 11 квітня 2012 року суд касаційної інстанції виходив із того, що апеляційний суд залишив поза увагою факт того, що майно, яке передано в іпотеку, належить подружжю на праві спільної сумісної власності, не є особистим майном одного з них, частки зі спільної сумісної власності подружжя не виділені в натурі, інша письмова домовленість між ними щодо визначення правового статусу цього майна відсутня, а тому апеляційний суд дійшов помилкового висновку про недійсність договору іпотеки в частині передачі частки спірної квартири, яка належать дружині без виділення її частки в натурі;

- ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 11 грудня 2013 року суд касаційної інстанції виходив із того, що об'єктом, на який дружина надала згоду на передачу в іпотеку, є квартира, тоді як чоловік передав іпотеку нежитлові приміщення, на передачу в іпотеку яких дружина згоди не надавала;

- ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 23 жовтня 2013 року суд касаційної інстанції виходив із того, що предметом договору іпотеки є придбана у період шлюбу квартира, яка є спільною сумісною власністю подружжя, згоди на укладення спірного договору позивач, як співвласник майна, не надавав, тому укладенням договору іпотеки порушені його майнові права;

- ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 9 липня 2014 року суд касаційної інстанції виходив із того, що квартира є об'єктом спільної сумісної власності подружжя, оскільки квартира була набута ними під час шлюбу. При укладенні спірного договору іпотеки, у порушення вимог частини третьої статті 369 ЦК України, дружина не мала повноважень на розпорядження майном, що є у спільній сумісній власності подружжя, а тому передаючи в іпотеку квартиру без згоди на те чоловіка, вона порушила його права, як співвласника, які підлягають судовому захисту;

- ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16 липня 2014 року суд касаційної інстанції виходив із того, що судами встановлено факт укладення спірного іпотечного договору та передачі в іпотеку спірної земельної ділянки без згоди іншого з подружжя, співвласника такого нерухомого майна, а тому позовні вимоги про визнання недійсним договору іпотеки підлягають задоволенню;

- ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 8 жовтня 2014 року суд касаційної інстанції виходив із того, що 95/100 частин незавершеного будівництва офісного центру є спільною сумісною власністю подружжя і один з подружжя, відповідно до вимог статті 369 ЦК України, статті 65 СК України, не мав права розпоряджатися вказаною нерухомістю без нотаріально посвідченої згоди іншого співвласника.

Однак у справі, рішення судів в яких просить переглянути

ОСОБА_4, суди апеляційної та касаційної інстанцій не встановили, що іпотечне майно перебуває у спільній сумісній власності подружжя і на укладення іпотечного договору необхідна була згода другого з подружжя - ОСОБА_4

Порівняння вищенаведених судових рішень із судовим рішенням, яке переглядається, не дає підстав для висновку про те, що суд касаційної інстанції при розгляді двох чи більше справ за тотожних предмета спору, підстав позову та за аналогічних обставин і однакового регулювання нормами матеріального права спірних правовідносин дійшов протилежних висновків щодо заявлених позовних вимог.

Надана для порівняння постанова Верховного Суду України не слугує прикладом невідповідності судового рішення суду касаційної інстанції викладеному у постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права.

Керуючись статтею 360 ЦПК України, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України

у х в а л и л а:

У допуску до провадження Верховним Судом України справи за позовом публічного акціонерного товариства «Банк Форум» до ОСОБА_5, ОСОБА_4 про стягнення боргу і звернення стягнення на предмет іпотеки за заявою ОСОБА_4 про перегляд рішення Апеляційного суду м. Києва від 24 липня 2014 року та ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 1 квітня 2015 року відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: Ю.Л. Сенін
Н.П. Лященко
В.М. Сімоненко