Ухвала

іменем україни

24 червня 2015 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Дьоміної О.О.,

суддів: Дем'яносова М.В., Маляренка А.В.,

Парінової І.К., Ступак О.В.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Вердикт Фінанс» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості, за касаційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Вердикт Фінанс» на рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 17 лютого 2015 року та ухвалу апеляційного суду Рівненської області від 07 квітня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У червні 2014 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Вердикт Фінанс» (далі - ТОВ «Вердикт Фінанс») звернулося до суду з указаним позовом, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що 19 вересня 2007 року між Акціонерним комерційним банком «ТАС-Комерцбанк» (далі - АКБ «ТАС-Комерцбанк») та фізичною особою ОСОБА_3 укладено кредитний

договір № 1701/0907/64-021, відповідно до якого остання отримала кредит у розмірі 29 102 долари США терміном до 18 вересня 2014 року. 02 лютого 2012 року між Публічним акціонерним товариством «Сведбанк» (далі - ПАТ «Сведбанк») як правонаступником АКБ «ТАС-Комерцбанк» та ТОВ «Вердикт Фінанс» укладено договір факторингу № 11, відповідно до якого ПАТ «Сведбанк» відступило ТОВ «Вердикт Фінанс» право вимоги заборгованості за кредитними договорами від боржників, які зазначені в реєстрі заборгованості від 02 лютого 2012 року. Так, загальний розмір вимоги до ОСОБА_3, що відступається, становить 291 059,03 грн. За таких обставин позивач просив стягнути з відповідача на свою користь заборгованість за кредитним договором від 19 вересня 2007 року № 1701/0907/64-021 у розмірі 43 370,62 доларів США, що еквівалентно 544 370 грн 62 коп., та понесені судові витрати у справі.

Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 17 лютого 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Рівненської області від 07 квітня 2015 року, в задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі позивач просить скасувати судові рішення судів першої й апеляційної інстанцій, справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, обґрунтовуючи свою вимогу порушенням судами норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню частково з наступних підстав.

Відмовляючи в задоволенні указаного позову, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, виходив із невідповідності умов вищевказаного договору факторингу вимогам законодавства; неповідомлення боржника про реорганізацію АКБ «ТАС-Комерцбанк», з яким укладено кредитний договір, а також про відступлення права вимоги за кредитним договором на підставі договору факторингу та ненаданням позивачем належних та достатніх доказів на підтвердження позовних вимог.

Зокрема, як зазначив суд, у п. 3.2 договору факторингу «ціна договору взагалі не вказана, а залишені тільки прогалини для її написання».

Маючи сумнів у достовірності наданої позивачем копії договору факторингу, суд першої інстанції зобов'язав надати для огляду його оригінал.

Однак надану позивачем нотаріально посвідчену копію договору факторингу суд розцінив як неналежний доказ з тих підстав, що вона не прошита, не пронумерована та не скріплена відповідною печаткою, а напис про його нотаріальне посвідчення вчинений на останній сторінці, що, на думку суду, викликає сумнів у достовірності усіх сторінок договору.

За таких обставин суд вважав, що позивачем не виконано вимог суду щодо надання доказів на підтвердження своїх вимог, водночас суд дійшов висновку, що позивач відмовився виконувати такі вимоги суду, оскільки у своєму листі позивач зазначив, що цей договір є документом суворої звітності, а тому він знаходиться в архіві компанії.

Крім того, суд виходив з того, що згідно з п 2.5 договору факторингу саме ПАТ «Сведбанк», а не ТОВ «Вердикт Фінанс» зобов'язалося забезпечити боржникам письмові повідомлення про відступлення банком факторові права вимоги заборгованості, проте такого повідомлення банк відповідачу не направляв, що, на думку суду, дає підстави вважати про непроведення з ним розрахунку фактором, а отже договір законної сили не набрав.

Не приймаючи як належний доказ наданий позивачем витяг зі списку згрупованих рекомендованих відправлень про направлення ОСОБА_3 повідомлення-вимоги стосовно подальшого погашення нею заборгованості за кредитом саме ТОВ «Вердикт Фінанс», а не ПАТ «Сведбанк», суд виходив з того, що таким доказом може бути лише письмове підтвердження отримання повідомлення, а не саме по собі відправлення його рекомендованим листом, враховуючи, що ОСОБА_3 категорично заперечує отримання такого повідомлення.

Із вказаними висновками погодився й апеляційний суд, залишаючи рішення суду першої інстанції без змін, та вважав, що судом під час розгляду справи дотримано вимоги матеріального та процесуального права, повно та об'єктивно з'ясовано обставини справи та надано належну оцінку наявним у справі доказам, рішення суду є законним і обґрунтованим.

Проте з такими висновками погодитися не можна виходячи з наступного.

З урахуванням вимог ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зміст ухвали суду апеляційної інстанції передбачено в ст. 315 ЦПК України, в якій, зокрема, зазначаються узагальнені доводи та заперечення осіб, які беруть участь у справі; встановлені судом першої інстанції обставини; мотиви, з яких апеляційний суд виходив при постановленні ухвали, і положення закону, яким він керувався; у разі відхилення апеляційної скарги зазначаються мотиви її відхилення.

Відповідно до ст. ст. 303, 304 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Справа розглядається в апеляційному суді за правилами, встановленими для розгляду справи судом першої інстанції, з винятками і доповненнями, встановленими законом.

Таким чином, у судовому рішенні апеляційний суд зобов'язаний дати відповіді на всі доводи апеляційної скарги, оскільки інакше буде порушено вимоги ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод щодо справедливого судового розгляду в такому його елементі, як мотивування судового рішення судом, який має право на дослідження нових доказів і переоцінку доказів.

Проте ухвала апеляційного суду зазначеним нормам процесуального права не відповідає.

Стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права і обов'язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили.

Таким чином, у разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а створені обов'язки підлягають виконанню.

Такого висновку дійшов Верховний Суд України, виклавши правову позицію у постанові від 10 червня 2015 року у справі № 6-449цс15, яка у силу вимог ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України. Суди зобов'язані привести свою судову практику у відповідність із рішенням Верховного Суду України.

Однак на порушення вимог ст. ст. 303, 304, 315 ЦПК України апеляційний суд в достатньому обсязі не перевірив доводів апеляційної скарги про відсутність у справі доказів щодо спростування презумпції правомірності договору факторингу.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог про стягнення заборгованості за чинним договором, суд залишив поза увагою положення ч. 1 ст. 11 ЦПК України, згідно з якою суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, адже у цій справі вимоги про визнання недійсним зазначеного договору не заявлялися.

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 512 ЦК України кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Статтею 514 ЦК України передбачено, що до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно з ч. 1 ст. 516 ЦК України заміна кредитодавця у зобов'язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено законом чи договором.

При цьому неповідомлення про заміну кредитора тягне наслідки для боржника лише у вигляді виконання зобов'язання не новому, а колишньому кредитору.

Однак на вищевказані положення закону суд уваги не звернув та не надав належної правової оцінки тій обставині, що під час розгляду справи відповідач не заперечував своєї заборгованості за кредитом та не надав доказів виконання своїх зобов'язань ні перед ПАТ «Сведбанк», а ні перед ТОВ «Вердикт Фінанс».

Разом з тим суд не навів переконливих доводів, чому в разі доведеності факту неповідомлення боржника про уступку права вимоги новому кредитору за умови невиконання боржником грошового зобов'язання у повному обсязі, будуть наявні підстави для звільнення боржника від виконання зобов'язань взагалі.

Апеляційний суд не надав належної оцінки наявним у справі доказам, в достатньому обсязі не перевірив доводів апеляційної скарги про надання доказів наявності заборгованості відповідача перед позивачем, а саме відповідного розрахунку заборгованості, а також надання доказів направлення 31 січня 2014 року відповідачу повідомлення про порушення зобов'язання, утворену заборгованість за кредитним договором станом на 31 січня 2014 року та дострокове погашення кредиту з інформацією про перехід права вимоги і отримання цієї вимоги особисто відповідачем, про що свідчить розписка на повідомленні про вручення поштового відправлення.

Таким чином, переглядаючи справу в апеляційному порядку, апеляційний суд в достатньому обсязі не перевірив доводів апеляційної скарги, а також законності й обґрунтованості рішення суду першої інстанції по суті вирішеного спору, що призвело до неправильного вирішення справи.

Оскільки апеляційний суд в достатньому обсязі не визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню до них, порушивши при цьому норми матеріального та процесуального права щодо встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, тому колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню частково, а постановлена у справі ухвала апеляційного суду - скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції з підстав, передбачених ч. 3 ст. 338 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Вердикт Фінанс» задовольнити частково.

Ухвалу апеляційного суду Рівненської області від 07 квітня 2015 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.О. Дьоміна

Судді: М.В. Дем'яносов

А.В. Маляренко

І.К. Парінова

О.В. Ступак