Провадження № 2/752/695/15
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

25 червня 2015 року Голосіївський районний суд міста Києва у складі: головуючого судді Мирошниченко О.В.

при секретарі Конельській А.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовною заявою Київського національного університету імені Тараса Шевченка до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, третя особа: Міністерство оборони України, про стягнення заборгованості -,

в с т а н о в и в:

У грудні 2013 року Київський національний університет імені Тараса Шевченка звернувся до Голосіївського районного суду м. Києва з позовом, в якому просив стягнути солідарно з ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 заборгованість за проживання у гуртожитку у розмірі 51 933 гривні 32 копійки; виселити ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 з кімнат АДРЕСА_1.

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 22 січня 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду м. Києва від 11 березня 2014 року, позов задоволено.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 12.11.2014 року рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 22 січня 2014 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 11 березня 2014 року в частині вирішення позову про стягнення заборгованості скасовано, в цій частині справу передано до суду першої інстанції на новий розгляд.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивачем зазначено про те, що починаючи з 1995 року, між Київським національним університетом імені Тараса Шевченка та Міністерством оборони України було укладено ряд договорів та додаткових угод до них про підготовку спеціалістів, за якими для проживання офіцерів, офіцерів-слухачів та членів їх сімей університет передав Міністерству оборони України блок-секції в гуртожитку АДРЕСА_1; сім'ї військовослужбовців мали провадити оплату особисто в бухгалтерію університету в розмірі, встановленому за згодою сторін договору. ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 на підставі вищезазначених договорів у 1999 році були заселені до кімнат АДРЕСА_1.

За час проживання у гуртожитку у відповідачів виникла заборгованість по оплаті за проживання, що складається з оплати за проживання та оплати за використану електроенергію, та становить 51 933 гривні 22 копійки.

У судовому засіданні представники позивача підтримали позовні вимоги у повному обсязі, просили їх задовольнити.

Відповідач ОСОБА_2 та представник відповідачів ОСОБА_5 . у судовому засіданні заперечували проти задоволення позовних вимог у повному обсязі та стягнення заборгованості у сумі 51 933 гривні 22 копійки.

В обґрунтування заперечень зазначили про те, що договір про підготовку спеціалістів від 11 вересня 1995 року, договір №135 від 22 грудня 1997 року та договір №67 від 24 липня 2006 року (та додаткові угоди до зазначених договорів), були укладені між позивачем та Міністерством оборони України. Між відповідачами та позивачем не існувало договірних відносин, будь-які зобов'язання в період проживання в гуртожитку у відповідачів були тільки перед Міністерством оборони України. Оскільки відповідачі сплачували розмір щомісячної плати за проживання, який був встановлений умовами додаткової угоди №303/44-09 від 22.08.2009 р., про зміну розміру плати за проживання в гуртожитку відповідно до п.3.2 цієї угоди його, а також інших відповідачів, попереджено не було, відповідачі вважають що правові підстави для стягнення заборгованості відсутні.

Представник третьої особи Міністерства оборони України у судовому засіданні заперечувала проти задоволення позовних вимог, надала заперечення, аналогічні запереченням відповідачів.

Вислухавши пояснення та заперечення осіб, які беруть участь у справі, дослідивши матеріали цивільної справи, судом встановлено наступні обставини та відповідні їм правовідносини.

Згідно ст. 15 ЦПК України суди розглядають в порядку цивільного судочинства справи про захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних сімейних, трудових відносин.

У відповідності з ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 57 ЦПК України).

Частиною 2 ст. 59 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

За змістом ч. 4 ст. 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Перевіряючи обставини справи, судом встановлено, що, починаючи з 1995 року, між університетом та Міністерством оборони України було укладено ряд договорів (договір № 135 від 22 грудня 1997 року; договір про підготовку спеціалістів від 11 вересня 1995 року) та додаткових угод до них про підготовку спеціалістів та про надання Міністерству оборони України у тимчасове користування приміщень.

Згідно з умовами договору від 11 вересня 1995 року та додаткових угод до нього № 07-94 від 21 лютого 1997 року № 07-94-1 від 28 жовтня 1998 року Київський національний університет імені Тараса Шевченка передав у користування Міністерству оборони України блок-секції у гуртожитку АДРЕСА_1, для проживання офіцерів на період навчання, офіцерів-слухачів та членів їх сімей.

Окрім вищезазначеного договору, 22 грудня 1997 року укладено договір № 135.

З метою врегулювання ситуації, що склалася з сім'ями військовослужбовців, сторонами укладено додаткову угоду № 303/44/09 від 19 серпня 2009 року, відповідно до розділу 2 якої Міністерство оборони України зобов'язалося після введення в експлуатацію житлового будинку по вул. Бориспільській, 26 в м. Києві, вивільнити та передати університету житлові кімнати в студентському гуртожитку № 11, зайняті десятьма сім'ями військовослужбовців, у тому числі звільнених у запас або відставку (п. 2.1.). Згідно з п. п. 2.2, 2.3 Міністерство зобов'язалося протягом 2010 року відселити решту сімей військовослужбовців, які проходять військову службу, і передати університету вивільнені житлові кімнати; до кінця 2011 року відселити всі сім'ї військовослужбовців, звільнених у запас або відставку.

ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 на підставі вищезазначених договорів у 1999 році були заселені у кімнати №3013 та № 3022 гуртожитку АДРЕСА_1, що підтверджується відповідними картками проживаючих у гуртожитку.

Додатковою угодою №303/44-09 від 19.08.2009 р. визначено порядок розрахунків за користування житловими приміщеннями у гуртожитку і розмір платежів.

Як встановлено судом, відповідач сплачував плату за проживання відповідно до умов, встановлених вищевказаною додатковою угодою.

Судом встановлено, що розмір плати за користування гуртожитком АДРЕСА_1 визначався наказами ректора університету від 21 березня 2006 року № 184-32, від 30 грудня 2009 року №871-32, від 11 травня 2011 року № 36532 та становив у період до 1 січня 2010 року 110 грн. на місяць за одне ліжко-місце, зайняте мешканцями, які не є співробітниками університету, та членами їхніх сімей; з 1 січня 2010 року по 1 червня 2011 року - 282 грн., а з 1 червня 2011 року - 402 грн.

Згідно з п. 3.2. додаткової угоди № 303/44/09 від 19 серпня 2009 року, у разі зміни цін і тарифів на житлово-комунальні послуги та енергоносії, університет може змінювати розмір плати за проживання у гуртожитку з обов'язковим попередженням про це мешканців не менш ніж за місяць на підставі наказу ректора університету.

При вирішенні даного спору, суд виходить з того, що позивачем не надано належних та допустимих в розумінні ст.ст. 58,59 ЦПК України доказів того, що відповідачі були попереджені про наступне підвищення оплати за проживання в гуртожитку.

Так, в обґрунтування попередження про наступне підвищення оплати за проживання у гуртожитку, представниками позивача надано копії актів від 05.01.2010 року та від 18.05.2011 року, а також копії списків про відмову від підпису.

Однак, як вбачається, з копії акту від 05.01.2010 року, який складено комісією у складі завідувача гуртожитком № 11 ОСОБА_6, чергових гуртожитку № 11 ОСОБА_7 та ОСОБА_8, останніми 05.01.2010 року було оголошено інформацію мешканцям гуртожитку з числа військовослужбовців та осіб, які звільнені у запас, згідно списку, про підвищення вартості проживання в гуртожитку згідно з наказом ректора № 871-32 від 30.12.2009 року, на підставі якого встановлено вартість проживання у розмірі 282 гривні за одне ліжко-місце. Інформування мешканців було здійснено у період з 02.01.2010 року по 05.01.2010 року, зазначеним особам після зачитування наказу від 30.12.2009 року було запропоновано поставити підписи про ознайомлення, однак останні відмовились від ознайомлення.

Крім того, як вбачається з акту від 18.05.2011 року, складеного комісією у складі завідувача гуртожитком № 11 ОСОБА_6, чергових гуртожитку № 11 ОСОБА_9 та ОСОБА_8, останніми у період з 16 травня по 18 травня 2011 року було здійснено ознайомлення мешканців гуртожитку з числа військовослужбовців та осіб, які звільнені у запас, згідно списку, про підвищення вартості проживання в гуртожитку згідно з наказом ректора № 365-32 від 11.05.2011 року, на підставі якого встановлено вартість проживання у розмірі 402 гривні за одне ліжко-місце. З акту також вбачається, що зазначеним особам у присутності комісії зачитано наказ від 11.05.2011 року та запропоновано поставити підписи про ознайомлення, однак останні відмовились від ознайомлення.

Натомість, у судовому засіданні представник позивача суду пояснила, що ознайомлення мешканців гуртожитку № 11 з числа військовослужбовців та осіб, які звільнені у запас, з наказами ректора Університету від 30.12.2009 року та від 11.05.2011 року проводилось шляхом розміщення текстів наказів на дошці оголошень у приміщенні холу гуртожитку.

Суд зазначає, що тексти складених 05.01.2010 року та 18.05.2011 року актів про відмову мешканців гуртожитку числа військовослужбовців та осіб, які звільнені у запас, містять суперечливі дані щодо порядку ознайомлення осіб з текстами наказів, та не узгоджуються з поясненнями представника позивача, наданими у судовому засіданні, щодо порядку ознайомлення.

Крім того, зі списків осіб, яким начебто надавались накази ректора Університету від 30.12.2009 року та від 11.05.2011 року для ознайомлення, містять прізвище лише відповідача ОСОБА_2, як такого, що відмовився від підпису.

У судовому засіданні відповідач ОСОБА_2 категорично заперечував факт відмови від ознайомлення з наданими наказами та відмову від підпису.

Крім того, суд зазначає, що доказів про попередження про наступне підвищення оплати за проживання у гуртожитку інших відповідачів у справі - ОСОБА_3, ОСОБА_4, матеріали цивільної справи взагалі не містять, та представниками позивача надані суду не були.

Також, не доведено позивачем належними та допустимими доказами настання обставин, що слугували б підставою для підвищення плати за тимчасове користування жилим приміщенням у гуртожитку у розумінні підвищення цін і тарифів на житлово-комунальні послуги та енергоносії, що є обов'язковою передумовою для винесення відповідного наказу ректора про оплату за користування гуртожитками.

Крім іншого, суд окремо звертає увагу на те, що навіть у випадку доведеності позивачем обставин, на які останній посилається, в частині ознайомлення відповідачів із наказами ректора Університету щодо підвищення оплати за проживання, зі змісту вказаних актів вбачається, що у будь-якому випадку мало б місце порушення вимог п. 3.2. додаткової угоди № 303/44/09 від 19 серпня 2009 року, в частині обов'язкового попередження про підвищення вартості проживання мешканців не менш ніж за місяць на підставі наказу ректора університету.

Враховуючи викладене вище, суд надходить до висновку про те, що вимоги позивача не знайшли свого ствердження в ході розгляду справи, не є доведеними, в обґрунтування позовних вимог суду не надано належних та допустимих доказів, а тому у задоволенні позову слід відмовити.

Враховуючи викладене, керуючись ст.ст. 3, 10, 11, 57-60, 88, 212-215, 223 ЦПК України, суд, -

в и р і ш и в:

У задоволенні позову - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя