Центральний районний суд м. Миколаєва
_________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 червня 2015 року Центральний районний суд м. Миколаєва у складі:

головуючого судді - Черенкової Н.П.

при секретарі Ковальовій Я.С.

участю позивача ОСОБА_1,

представника позивача, третьої особи ОСОБА_2,

представника відповідача ОСОБА_3,

представника третьої особи ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Миколаєві справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_5 про визнання недійсним державного акту на право приватної власності на землю, третя особа Миколаївська міська рада, ОСОБА_6, Миколаївське міське управління земельних ресурсів, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся до суду з позовом , в якому просив визнати недійсним державний акт №143 від 26.03.1993 року на право приватної власності на землю, виданий ОСОБА_7

Свої вимоги позивач мотивував тим, що відповідач отримала Державний акт без присвоєння кадастрового номеру ділянці, приватизація земельної ділянки проведена без погодження меж, на підставі неправильних розмірів і площі цієї ділянки, які були встановлені неякісною інвентаризацією.

Позивач та його представник у судовому засіданні позовні вимоги підтримали у повному обсязі, просили їх задовольнити.

Представник відповідача проти задоволення позову заперечувала, посилаючись на те, що при виготовленні державного акту ОСОБА_5 на земельну ділянку від 26.03.1993 року були виконані роботи по розробці технічної документації. За такого, вважала, що відсутні правові підстави для задоволення позову.

Представник третьої особи ОСОБА_6- ОСОБА_2 вважала позов таким, що підлягає задоволенню.

Представник Миколаївської міської ради у вирішенні даного позову покладалась на розсуд суду.

Представник позивача ОСОБА_8, третьої особи Миколаївське міське управління земельних ресурсів та третя особа ОСОБА_6 до судового засідання не з*явились, про час та місце судового засідання повідомлені належним чином.

Судом ухвалено про розгляд справи у відсутності учасників процесу, які не з'явились, що відповідає вимогам ст. 169 ЦПК України.

Обставини справи, встановлені судом.

ОСОБА_5 є власником домоволодіння 14 по вулиці Леніна, на підставі договору купівлі-продажу від 22.03.1990 року.

За даними технічної інвентаризації, будинок розташований на земельній ділянці площею 1206 кв.м., який на праві приватної власності належав ОСОБА_9

26.02.1992 року рішенням Виконавчого комітету Матвіївської сільської ради народних депутатів передано у приватну власність земельну ділянку для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських споруд ОСОБА_5 загальною площею 1206 кв.м., (земельна ділянка відведена 17.10.1989 року), та 26.03.1993 року видано Державний акт на право приватної власності на земельну ділянку за №143.

ОСОБА_6 є власником будинку 12 по вулиці Леніна на підставі свідоцтва про право власності від 20.10.1988 року.

Рішенням № 170 від 24.06.1994 року Матвіївської селищної ради постановлено передати у власність йому на підставі рішення про відведення земельної ділянки від 28.09.1988 року 0,1281 га.

18.07.1994 року останнній отримав Державний акт на право приватної власності на землю площею 0, 1281 га, на підставаі рішення виконавчого комітету Матвіївської селищної ради № 170 від 24.06.1994 року.

12.02.2004 року рішенням Миколаївської міської ради № 18/9 затверджено проект відведення земельної ділянки площею 667 кв.м для будівництва та обслуговування житлового будинку по вул. Леніна, 12-а ОСОБА_1

16.11.2004 року ОСОБА_1 на підставі рішення Миколаївської міської ради від 12.02.2004 року отримав Державний акт на земельну ділянку площею 667 кв.м по вулиці Леніна, 12-а.

Зміст державних актів відповідає встановленій формі , та містить опис меж, що відповідає вимогам, встановленим Постановою Верховної Ради України «Про форми державних актів на право власності на землю і право постійного користування" від 13.03.1992 року.

Громадянам України у приватну власність можуть передаватись землі як з земель запасу, так і з земель, що були раніше надані їм. Порядок передачі регулюється ст. 17 ЗК, Декретом Кабміну України від 26.12.1992 року «Про приватизацію земельних ділянок" та затвердженим наказом Держкомзему від 15.02.1993 року «Порядком передачі земельних ділянок у приватну власність громадянам України».

За ст. 22 ЗК України, право власності на земельну ділянку чи право користування нею виникає після встановлення землевпорядними організаціями меж ділянки в натурі та одержання документа, який посвідчує це право.Такими документами є державні акти, форми яких затверджуються Верховною Радою України.

Згідно зі статтею 30 ЗК у разі переходу права власності на будівлю і споруду разом з цими об*єктами переходить і право власності або право користування земельною ділянкою без зміни її цільового призначення, але не більше розмірів, передбачених ст. 67 ЗК України.

За п.5 Положення про порядок надання і вилучення земельних ділянок від 27.03.1991 року, розробка проектів відведення земельних ділянок , перенесення їх меж у натурі і виготовлення документів, що посвідчують право володіння або користування землею, здійснюють державні та інші землевпорядні організації. Замовниками яких є відповідні місцеві ради народних депутатів.

Проект відведення погоджується з землеволодільцем і відповідний орган самоврядування приймає рішення. Після встановлення меж видається державний акт.

Згідно до Постанови Кабінету Міністрів України « Про порядок ведення державного Земельного кадастру» від 12.01.1993 року, державному комітету по земельним ресурсам поручено розпочати з 1993 року поетапний перехід на ведення державного земельного кадастру.

Рішення прийняте про приватизацію земельної ділянки ОСОБА_5 у 1992 році.

Згідно із ч.1 ст. 23 ЗК України, право влаасності на земельну ділянку посвідчується державними актами, які видаються і реєструються Радами.

Отже, державні акти ( на час виникнення спірних правовідносин ), визнавалися документом, який посвідчував право власності на земельні ділянки і видавалися на підставі рішення відповідної Ради в межах їх повноважень або цивільно-правових угод.

У спорах, пов*язаних із правом власності на землю , недійсними можуть визнаватись зазначені рішення, угоди на підставі яких видавались державні акти, і самі акти.

Визнання недійсними тільки державних актів на право власності може мати місце у разі їх видання з порушенням вимог закону, усепереч рішень чи угод. У цьому разі таке визнання є належним та самостійним способом поновлення порушених прав у судовому порядку.

За такого, право, посвідчене державним актом є похідним від відповідного рішення про передачу земельної ділянки, а тому,з огляду на приписи ч.1 ст.16 ЦК України, ст. 152 ЗК України, захист права осіб на земельні ділянки не може здійснюватись лише визнанням відповідного акту недійсним, якщо рішення, на підставі якого виданий даний акт не визнано недійсним у встановленому порядку.

Розглядаючи позови про захист прав власників земельної ділянки, суд має перевіряти законність рішення

Відповідно до ст.16 ЦК України, кожна особа може звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Особа, права якої порушено, може скористуватися не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права. Способами захисту суб'єктивних цивільних прав є матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення / визнання / порушених / оспорюваних / прав та вплив на порушника.

Згідно до ст.152 ЗК України, захист прав громадян на земельні ділянки здійснюється шляхом : визнання прав, відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав, визнання угоди недійсною, визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування, відшкодування заподіяних збитків, застосування інших, передбачених законом, способів.

В силу ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно ст.ст.10, 60 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

У відповідності до ст. ст. 57 - 59 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Згідно повідомлень Миколаївської міської ради, вбачається, що, починаючи з 2001 року між суміжними власниками ( ОСОБА_6 та ОСОБА_5 ) існують спори щодо користування земельними ділянками, та встановлено , що при проведенні інвентиразації ділянок 12 ,14 по вулиці Леніна є неточність у винесенні в натуру меж земельних ділянок.

У 2004 році ОСОБА_6 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_5, виконавчого комітету Миколаївської міської ради , в якому просив визнати державні акти а землю від 1993 та 1994 року не дійсними, оскільки при їх видачі були допущені помилки, які потягли за собою неможливість встановлення меж.

Кожна особа має право звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Суд захищає ці права у спосіб, передбачений законом ( ст.ст. 3, 4 ЦПК України ).

У відповідності до ст. 60 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 ЦПК України.

Згідно ч.3 ст. 61 ЦПК України, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній справі, що набрало законної сили недоказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи, або особа, щодо якої встановлено ці обставини

Рішенням Центрального суду м. Миколаєва від 13.04.2004 року встановлено, що Державний акт на ім*я ОСОБА_7 виданий компетентним державним органом, порушень при його видачі встановлено не було, тому він відповідє закону, та підстав для його визнання недійсним у судовому порядку немає.

Даним рішенням також встановлено, що Державний акт, виданий на ім*я ОСОБА_6 також відповідає вимогам закону і відсутні підстави для визнання його недійсним у судовому порядку.

Із рішення Центрального суду м. Миколаєва від 10.02.2011 року та Ухвали колегії суддів судової палати в цивільтних справах апеляційного суду Миколаївської області від 12.05.2011 року, вбачається, що згідно державних актів, лінійні розміри спільної межі земельних ділянок ОСОБА_6М та ОСОБА_5 мають розбіжності, що свідчить про допущення помилки при виготовленні державних актів, а не про вчинення самочинних дій зі зміни межі, або відсутності їх встановлення.

Згідно плану топографічної зйомки спірних земельних ділянок лінійні розміри спільної межі не є перевищенням розмірів спільної межі, зазначеної в державному акті ОСОБА_5

Таким чином, позивач не довів, та не встановлено судом порушення закону при видачі державного акту, порушення прав ОСОБА_1 при видачі державного акту на землю ОСОБА_5 у 1993 році , оскільки став користувачем земельної ділянки по вул. Леніна, 12 - а у 2004 році.

Окрім того, позивач не пред*явив відповідних вимог до органу, який видав держаний акт, а суд не виходить за межі позовних вимог.

Судом роз*яснювалось право на уточнення позовних вимог, надання доказів, призначення експертизи, однак даним правом позивач не скористався.

Враховуючи вище викладене, суд приходить до висновку, що права ОСОБА_1 на момент прийняття рішення про приватизацію земельної ділянки ОСОБА_5, видачі державного акту на земельну ділянку у 1993 році не порушені ( оскільки не був користувачем сміжної ділянки 12-а на вказаний момент ), а за такого, у спосіб, вибраний позивачем, його позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Керуючись ст. ст. 8, 10, 14, 60, 209, 212-215 ЦПК України , суд -

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_5 про визнання недійсним державного акту на право приватної власності на землю, третя особа Миколаївська міська рада, ОСОБА_6, Миколаївське міське управління земельних ресурсів - відмовити.

Рішення може бути оскаржене в порядку та строки, передбачені ст. 294-296 ЦПК України.

Суддя Черенкова Н.П.