У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 липня 2015 року м. Рівне

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Рівненської області у складі: головуючого Буцяка З.І.,

суддів Боймиструка С.В., Гордійчук С.О.;

секретар судового засідання Демчук Ю.Ю.,

з участю представника банку,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні апеляційного суду в м. Рівному цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Рівненського районного суду від 26 травня 2015 року у справі за позовом Публічного акціонерного товариства „Акцент-Банк до ОСОБА_1 про стягнення кредитної заборгованості,

в с т а н о в и л а :

15 жовтня 2014 року ПАТ „Акцент-Банк звернулося в суд із позовом до ОСОБА_1 про стягнення 22 934,77 грн. кредитної заборгованості.

Рішенням Рівненського районного суду від 26 травня 2015 року позов задоволено. З відповідача на користь позивача стягнуто 22 934, 77 грн. кредитної заборгованості.

Вирішено питання про судові витрати.

В поданій на це рішення апеляційній скарзі ОСОБА_1 посилався на те, що 7 лютого 2008 року він уклав з ПАТ „Акцент-Банк кредитно-заставний договір № ABZEAN 100030636, відповідно до якого отримав кредит у сумі 31 745,43 грн. строком до 6 лютого 2015 року. В забезпечення виконання своїх кредитних зобовязань він за цим же договором передав у заставу банку автомобіль Daewoo Matiz, 2007 р.в., реєстраційний номер НОМЕР_1.

26 лютого 2012 року сталася ДТП, внаслідок якого предмет застави був пошкоджений, а його залишкова вартість була визначена у розмірі 6 473,70 грн., що підтверджується оцінкою МТСБУ. Заставний транспортний засіб ним було передано представнику банку, проте чи була врахована позивачем його залишкова вартість йому невідомо.

Вироком Гощанського районного суду від 27 березня 2013 року встановлено, що винним у ДТП є ОСОБА_2

Таким чином відповідно до норм ЦК України банк має право вимоги до страховика, який застрахував предмет застави, а не до нього.

Крім того, згідно з ч. 3 ст. 551 ЦК України суд може зменшити розмір неустойки, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

В засіданні місцевого суду його представник зазначив, що він ніде не працює, автомобіль брав для роботи у службі таксі, через що зараз ніяких доходів не отримує.

Покликаючись на ці обставини, відповідач рішення місцевого суду вважав незаконним та необґрунтованим і просив апеляційний суд його скасувати й ухвалити у справі нове рішення про часткове задоволення позову в сумі 9 828 грн.

У запереченні на апеляційну скаргу позивач рішення місцевого суду вважав законним та обґрунтованим і просив апеляційний суд залишити його без змін, а подану апеляційну скаргу відхилити.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення осіб, які беруть участь у справі і зявилися в судове засідання, перевіривши подані докази та доводи апелянта, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Частиною 1 ст. 303 ЦПК України встановлено, що під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

З матеріалів справи вбачається, що 7 лютого 2008 року між ПАТ „Акцент-Банк і ОСОБА_1 було укладено кредитно-заставний договір № ABZEAN 100030636, відповідно до якого відповідач отримав у банку кредит у розмірі 31 745,43 грн. строком до 6 лютого 2015 року та передав у заставу банку належний автомобіль Daewoo Matiz, 2007 р.в., реєстраційний номер НОМЕР_1 (а. с. 9-15).

Кредитно-заставний договір сторонами в судовому порядку не оспорений, у звязку з чим він відповідно до правил ст. 204 ЦК України є правомірним.

Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Частиною 2 ст. 1050 ЦК України передбачено, що якщо договором встановлений обовязок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

В порушення вимог ст. ст. 526, 527, 530 ЦК України відповідач узяті на себе зобовязання за кредитним договором порушив і станом на 26 червня 2014 року допустив заборгованість перед банком на загальну суму 22 934, 77 грн., з яких: 16 301, 39 грн. - заборгованість за кредитом; 1 276, 10 грн. - заборгованість за процентами за користування кредитом; 160,71 грн. - комісійні банку; 3 866, 34 грн. - пеня; 250 грн. та 1 080, 23 грн. - штрафи (фіксована частина і процентна складова).

Згідно зі ст. 546 ЦК України виконання зобовязання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.

Відповідно до ст. 571 ЦК України в силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов'язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави).

З акту прийому-передачі майна в заклад від 17 червня 2013 року видно, що згідно з умовами укладеного правочину відповідач добровільно передав представнику банку пошкоджений у ДТП заставний автомобіль для реалізації за ціною «згідно оцінки» та направлення виручених коштів на погашення допущеної ним кредитної заборгованості (а. с. 51).

З наданих банком розрахунку заборгованості за кредитно-заставним договором № ABZEAN 100030636 від 7 лютого 2008 року, заперечення на позов та доданих до них документів убачається, що позивач у рахунок погашення кредитної заборгованості відповідача зарахував 6 000 грн., за які ним був проданий пошкоджений транспортний засіб боржника (а. с. 5-8).

Таким чином, твердження апелянта у поданій апеляційній скарзі про те, що йому невідомо чи була врахована позивачем залишкова вартість його пошкодженого у ДТП заставного автомобіля на увагу не заслуговують.

Згідно з правилами ст. 581 ЦК України (а не ст. 139 ЦК, як це неодноразово помилково зазначає апелянт) якщо предмет застави не підлягає обов'язковому страхуванню, він може бути застрахований за згодою сторін на погоджену суму. У разі настання страхового випадку предметом застави стає право вимоги до страховика.

Статтею 985 ЦК України передбачено, що страхувальник має право укласти із страховиком договір на користь третьої особи, якій страховик зобов'язаний здійснити страхову виплату у разі досягнення нею певного віку або настання іншого страхового випадку. Страхувальник має право при укладенні договору страхування призначити фізичну або юридичну особу для одержання страхової виплати (вигодонабувача), а також замінювати її до настання страхового випадку, якщо інше не встановлено договором страхування. Особливості укладення договору страхування на користь третьої особи встановлюються законом.

Проте з матеріалів справи вбачається, що за укладеним відповідачем договором страхування наземного транспорту від 7 лютого 2010 року вигодонабувачем визначено ПАТ КБ «Приватбанк», а не ПАТ „Акцент-Банк, з яким ОСОБА_1 уклав кредитно-заставний договір № ABZEAN 100030636 від 7 лютого 2008 року. Крім того, строк дії цього договору страхування його сторонами був визначений до 6 лютого 2011 року, а ДТП сталася 26 лютого 2012 року (а. с. 36-39, 53).

Доказів про продовження дії договору страхування наземного транспорту від 7 лютого 2010 року відповідачем суду не надано.

Помимо викладеного, зі справи вбачається, що ОСОБА_1 спочатку самостійно предявив позовні вимоги про відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої внаслідок ДТП, в сумі 68 991, 20 грн. При цьому такі вимоги він предявив не до свого страховика, а до МТСБУ та винуватця ДТП ОСОБА_2 На підставі заяви ОСОБА_1 його позовна заява судом була залишена без розгляду (а. с. 38).

Даних про вирішення цього спору у порядку цивільного судочинства у справі немає.

За таких обставин доводи апелянта про право вимоги ПАТ „Акцент-Банк до його страховика, який застрахував предмет застави, а не до нього, не ґрунтуються на матеріалах справи.

Згідно з ч. 3 ст. 551 ЦК України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у п. 27 своєї постанови №5 від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» розяснив, що положення частини третьої статті 551 ЦК України про зменшення розміру неустойки може бути застосовано судом лише за заявою відповідача до відсотків, які нараховуються як неустойка, і не може бути застосовано до сум, які нараховуються згідно з частиною другою статті 625 ЦК, які мають іншу правову природу. При цьому проценти, які підлягають сплаті згідно з положеннями статей 1054, 1056-1 ЦК, у такому порядку не підлягають зменшенню через неспівмірність із розміром основного боргу, оскільки вони є платою за користування грошима і підлягають сплаті боржником за правилами основного грошового боргу.

Істотними обставинами в розумінні частини третьої статті 551 ЦК можна вважати, зокрема, ступінь виконання зобов'язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов'язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу (наприклад, відсутність негативних наслідків для позивача через прострочення виконання зобов'язання).

Проте значне перевищення розміру неустойки над розміром збитків у даній справі відсутнє.

Крім того, місцевий суд не встановив й інших обставин, які мають істотне значення, що слугували б достатньою підставою для зменшення відповідачу розміру неустойки, як це передбачено правилами ч. 3 ст. 551 ЦК України.

Тому підстав для скасування ухваленого у справі судового рішення та задоволення поданої апеляційної скарги, виходячи з меж її доводів, апеляційний суд не вбачає.

Керуючись ст.ст. 10, 11, 60, 303, 304, 307, 308, 312-315, 317 ЦПК України, колегія суддів

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Рівненського районного суду від 26 травня 2015 року залишити без змін.

Ухвала Апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення. Вона може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий

Судді: