Провадження № 22-ц/780/3398/15 Доповідач у 2 інстанції ОСОБА_1
Категорія 29 23.06.2015
УХВАЛА

Іменем України

23 червня 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Київської області в складі:

Головуючого судді : Ігнатченко Н.В.,

суддів : Поліщука М.А., Фінагєєва В.О.,

при секретарі : Микитенко Д.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Апеляційного суду Київської області цивільну справу за апеляційною скаргою державного підприємства «Підприємство Білоцерківської виправної колонії управління Державної пенітенціарної служби України в м. Києві та Київській області» (№ 35) на рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 24 березня 2015 року у справі за позовом державного підприємства «Підприємство Білоцерківської виправної колонії управління Державної пенітенціарної служби України в м. Києві та Київській області» (№ 35) до ОСОБА_2 про відшкодування матеріальної шкоди, -

в с т а н о в и л а:

У жовтні 2014 року ДП «Підприємство Білоцерківської виправної колонії управління Державної пенітенціарної служби України в м. Києві та Київській області» (далі Підприємство Білоцерківської ВК №35) звернулися до суду з вказаним позовом, посилаючись на те, що ОСОБА_2 перебував з ними у трудових відносинах на посаді начальника виробничо-технічного відділу і на підставі договору від 23 жовтня 2012 року був матеріально відповідальною особою. Відповідач отримував матеріальні цінності відповідно до накладних для виконання службових обов'язків згідно Посадової інструкції начальника ВТВ Підприємства Білоцерківської ВК № 35. Під час проведення аудиторської перевірки та контрольної перевірки працівниками внутрішньої безпеки ДПС України було виявлено недостачу матеріальних цінностей, які знаходилися у віданні відповідача на загальну суму 407 471,12 грн. Враховуючи, що відповідач добровільно завдані матеріальні збитки не відшкодував, позивач просив суд стягнути з нього на користь Підприємства Білоцерківської ВК № 35 зазначені матеріальні збитки та витрати по сплаті судового збору.

Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 24 березня 2015 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним рішенням, позивач звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить його скасувати, з мотивів неправильного застосування судом першої інстанції норм матеріального та порушення норм процесуального права, та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення сторін, що зявилися, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід відхилити з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права рішення суду без змін. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з недоведеності безпосереднього причинного зв'язку між протиправною і винною дією чи бездіяльністю відповідача та майновою шкодою, яка завдана позивачу.

Розглядаючи спір, судова колегія вважає, що місцевий суд повно і всебічно дослідив і оцінив обставини по справі, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює.

Так судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що ОСОБА_2 працював на Підприємстві Білоцерківської ВК № 35 на посаді начальника виробничо-технічного відділу по вільному найму згідно наказу № 58 о/с від 30 грудня 2008 року. Наказом № 44 о/с від 23 серпня 2011 року переведений на посаду провідного інженера. Відповідно до наказу № 41 о/с від 01.08.2012 року відповідач був призначений на посаду начальника виробничо-технічного відділу і з ним було укладено договір про повну матеріальну відповідальність № 116 від 23 жовтня 2012 року.

Як вбачається з матеріалів справи, в серпні 2013 року на підприємстві була проведена аудиторська перевірка та контрольна перевірка працівниками внутрішньої безпеки, якою виявлена нестача матеріальних цінностей.

Відповідно до аудиторського звіту фінансово-господарської діяльності Підприємства Білоцерківської ВК № 35 від 20 серпня 2013 року було виявлено суму нестачі у розмірі 47 293,30 грн. та відповідно до акту контрольної перевірки матеріальних цінностей, проведеної відділом внутрішньої безпеки позивача від 11 вересня 2013 року, сума нестачі склала 289 289,38 грн.

На підставі наказу № 23-В від 31 жовтня 2013 року була проведена інвентаризація основних засобів по балансових рахунках № 104, 105, 106, 113 станом на 1 листопада 2013 року. За результатами інвентаризації були складені інвентаризаційний опис розписка основних засобів та інвентаризаційний опис матеріальних цінностей від 6 листопада 2013 року, згідно яких було виявлено недостачу у сумі 407 471,12 грн.

Наказом № 35 о/с від 11 листопада 2013 року ОСОБА_2 був звільнений з посади начальника виробничо-технічного відділу підприємства за п. 2 ст. 41 КЗпП України у звязку з втратою довіри. Підставою звільнення став аудиторський звіт фінансово-господарської діяльності Підприємстві Білоцерківської ВК № 35, акт контрольної перевірки матеріальних цінностей в складі представників внутрішньої безпеки ДПтС України, які рахувалися під звітом начальника виробничо-технічного відділу ОСОБА_2 від 11 вересня 2013 року та акт комісії в складі представників управління та співробітників Підприємстві Білоцерківської ВК № 35 від 23 жовтня 2013 року.

Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 30 січня 2014 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Київської області від 21 травня 2014 року змінено формулювання причин звільнення ОСОБА_2 із «звільнений за втратою довіри, п. 1 ст. 41 КЗпП України» на «звільнений за власним бажанням, ст. 38 КЗпП України» із зазначенням дати звільнення 11 листопада 2013 року.

Вищезазначеними рішеннями, які набрали законної сили, судами встановлено відсутність прямої вини ОСОБА_2 у виявленій нестачі матеріальних цінностей підприємства, яка могла б бути підставою настання дисциплінарної та матеріальної відповідальності працівника.

Статтями 60, 61 ЦПК України встановлені правила звільнення сторони від доказування та розподілу обов'язків по доказуванню між сторонами.

За загальним правилом, установленим ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, установлених ст. 61 ЦПК України.

Проте це загальне правило діє, якщо в нормах матеріального права відсутня вказівка про перерозподіл обов'язків доказування.

Згідно ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Такі обставини є преюдиціальними фактами, їх преюдиціальність заснована на юридичному механізмі набрання судовим рішення законної сили, відповідно до якого виникає заборона оспорювати в іншому процесі встановлені у цьому рішенні факти.

Виходячи з вимог ст. 10, 11, 212 ЦПК України, суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи, від яких, згідно зі ст.ст. 130, 134, 135-3, 137 КЗпП України залежить вирішення питання про покладення матеріальної відповідальності та про розмір шкоди, що підлягає відшкодуванню. Зокрема, з'ясовує наявність прямої дійсної шкоди та її розмір; якими неправомірними діями її заподіяно і чи входили до функцій працівника обов'язки, неналежне виконання яких призвело до шкоди; в чому полягала його вина; в якій конкретно обстановці заподіяно шкоду; чи були створені умови, які забезпечували б схоронність матеріальних цінностей і нормальну роботу з ними; який майновий стан працівника.

При цьому відповідно до ст. 138 КЗпП України тягар доказування в суді наявності умов, передбачених ст. 130 КЗпП України, покладається на власника.

У пункті 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 29 грудня 1992 року № 14 «Про судову практику у справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям», судам надано розяснення, що під прямою дійсною шкодою слід розуміти втрату, погіршення або зниження цінності майна чи інших цінностей, необхідність для підприємства, установи, організації провести витрати на відновлення, придбання майна або інших цінностей, або провести зайві, тобто викликані внаслідок порушення працівником трудових обов'язків, грошові виплати.

Протиправна поведінка - це поведінка працівника, який не виконує чи неналежним чином виконує трудові обов'язки, передбачені приписами правових норм, трудовими договорами, наказами та розпорядженнями роботодавця. Формами протиправної поведінки є протиправна дія чи протиправна бездіяльність.

Відповідно до п. 1 ст. 134 КЗпП України працівники несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини підприємству, установі, організації, у випадках, коли між працівником і підприємством, установою, організацією відповідно до статті 135-1 цього Кодексу укладено письмовий договір про взяття на себе працівником повної матеріальної відповідальності за незабезпечення цілості майна та інших цінностей, переданих йому для зберігання або для інших цілей.

Причинний зв'язок між протиправною і винною дією чи бездіяльністю працівника і майновою шкодою, яка сталася, повинен бути прямим (безпосереднім). Прямий зв'язок - це такий, за якого майнова шкода безпосередньо, з неминучістю випливає з дій чи бездіяльності працівника. У будь-якому разі працівник повинен нести матеріальну відповідальність лише за ту частину шкоди, яка безпосередньо випливає з його дій чи бездіяльності. За іншу частину шкоди матеріальну відповідальність несуть інші працівники, дії чи бездіяльність яких безпосередньо призвели до виникнення шкоди. В трудовому законодавстві передбачена лише особиста, персональна відповідальність, а загальної, субсидіарної, солідарної відповідальності воно не знає (ч. 5 ст. 135-3 КЗпП). Причинний зв'язок між винною протиправною поведінкою працівника та її наслідками повинен бути встановлений не тільки як можливий або ймовірний, а і як безсумнівно вірогідний. У тих випадках, коли будь-яка дія працівника сприяла настанню шкоди внаслідок випадкового збігу обставин, такі дії не можуть бути підставою для накладання на нього матеріальної відповідальності.

Встановивши обставини справи та застосувавши указані положення законодавства, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що позивачем не надано належних доказів у підтвердження вини відповідача щодо спричинення саме ним матеріальної шкоди підприємству.

Окрім цього, при вирішені даного спору суд першої інстанції обгрунтовано прийняв до уваги той факт, що за результатами перевірок та виявленої нестачі матеріальних цінностей на загальну суму 407 471,12 грн. було відкрите кримінальне провадження за ст. 191 ч 1 КК України. За результатами досудового розслідування вина ОСОБА_2 у причинені матеріальних збитків підприємству не виявлена, повідомлення про підозру відповідачу вручено не було, а провадження було закрито постановою старшого слідчого СВ Білоцерківського МВ ГУ МВС в Київській області від 15 серпня 2014 року

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 57, ч. 1 ст. 58, ч. 2 ст. 59 та ч. 4 ст. 60 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

В порушення вказаних вимог процесуального закону, позивач посилався на обставини справи та на їх підтвердження надав суду такі докази, при співставленні яких прослідковується відсутність причино-наслідкового звязку між заподіяною шкодою та винними діями або бездіяльністю відповідача, а також наявністю прямої дійсної шкоди та її розміру, і при цьому суду не доведено, що розрахований відповідачем розрахунок завданої шкоди відповідає Порядку визначення розміру збитків від розкрадання, нестачі, знищення (псування) матеріальних цінностей, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 22 січня 1996 року № 116, яким встановлено механізм визначення розміру таких збитків, як і не надано відповідь на запитання колегії суддів в якій конкретно обстановці заподіяно шкоду, чи були створені умови, які забезпечували б схоронність матеріальних цінностей і нормальну роботу з ними.

Також представник позивача не зміг в судовому засіданні пояснити обставини, які мають важливе значення для справи, зокрема, чи не існувало обставин, що перешкоджали відповідачу виконувати належним чином покладені на нього обовязки (відсутність нормальних умов зберігання матеріальних цінностей або неналежна організація праці), чи приймав відповідач залежні від нього заходи до запобігання шкоди. Поруч з цим, судом встановлено, що освіта ОСОБА_2 не давала йому можливість займати посаду начальника виробничо-технічного відділу, що входить до переліку посад за якими відповідно до діючого законодавства України можуть укладатись письмові договори про повну матеріальну відповідальність по збереженню матеріальних цінностей, які передані їм для збереження, обробки, продажу, перевозки або застосування в процесі виробництва.

Таким чином докази та обставини, на які посилається позивач в апеляційній скарзі були предметом дослідження судом першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом були дотримані норми матеріального та процесуального права.

Відповідно до п. 1 ст. 307 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право постановити ухвалу про відхилення апеляційної скарги і залишення рішення без змін.

За таких обставин рішення суду ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права і передбачених законом підстав для його скасування при апеляційному розгляді не встановлено.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 303, 307-308, 313 315, 316 ЦПК України, колегія суддів ,-

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу державного підприємства «Підприємство Білоцерківської виправної колонії управління Державної пенітенціарної служби України в м. Києві та Київській області» (№ 35) відхилити.

Рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 24 березня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий Судді: