Справа № 466/5888/14 Головуючий у 1 інстанції: Ковальчук О.І.
Провадження № 22-ц/783/3436/15 Доповідач в 2-й інстанції: Шеремета Н. О.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 червня 2015 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого - судді: Шеремети Н.О.

суддів: Зверхановської Л.Д., Цяцяка Р.П.

при секретарі: Ясиновській Я.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 30 грудня 2014 року, -

ВСТАНОВИЛА:

Публічне акціонерне товариство "ВіЕс Банк" звернулось з позовом до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором № KF51934 від 02.09.2008 року, в розмірі 43193,71 доларів США, що згідно курсу НБУ станом на 25.12.2014 року становить 681202,39 грн.

Оскаржуваним рішенням позов задоволено, стягнуто з ОСОБА_2 на користь Публічного акціонерного товариства "ВіЕс Банк" заборгованість за кредитним договором № KF51934 від 02.09.2008 року, яка становить 43193,71 доларів США, що згідно курсу НБУ станом на 25.12.2014 року складає 681202,39 грн. Вирішено питання судових витрат.

Рішення в апеляційному порядку оскаржив ОСОБА_2, вважає, що рішення суду ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права при неповно з'ясованих обставинах, що мають значення для справи, а висновки суду не відповідають дійсним обставинам справи. В апеляційній скарзі просить врахувати те, що відповідно до ст. 33 Закону України "Про іпотеку" у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов"язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним забов"язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, оскільки виконання кредитного договору було забезпечено нерухомим майном в обсязі, достатнім для задоволення вимог кредитора про стягнення заборгованості в сумі 681202,39 грн.. А відтак стягнення цієї суми з відповідача суперечить вимогам чинного законодавства та змісту укладеного договору. З наведених підстав просить рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позову відмовити.

Заслухавши суддю доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване рішення суду відповідає зазначеним вимогам.

Положеннями ст. 214 ЦПК України передбачено, що під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їхнє підтвердження; які правовідносини сторін випливають зі встановлених обставин та яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Згідно із ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав.

На підставі ст.ст. 11, 60, 61 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням осіб, в межах заявлених ними вимог, кожна сторона зобов"язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Згідно із ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення.

За загальними положеннями ЦПК України обов'язок суду під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача та якими доказами вони підтверджуються; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки; оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів.

Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції виходив з того, що у відповідача у зв»язку з невиконанням ним зобов»язань за кредитним договором утворилася заборгованість по сплаті кредитних коштів, відсотків, які підлягають стягненню у судовому порядку.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальнику у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно з ч. 2 ст. 1050 ЦК України якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Відповідно до ст. ст. 525, 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, і одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно зі ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Відповідно до вимог ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цьогоКодексу, інших актів цивільного законодавства.

Судом першої інстанції встановлено, що 02.09.2008 року між ВАТ «Електрон Банк», правонаступником якого є ПАТ «ВіЕс Банк», та ОСОБА_2 було укладено кредитний договір № KF51934, на підставі якого, ВАТ «Електрон Банк» надав ОСОБА_2 кредит у розмірі 60000 дол. США, з кінцевим терміном повернення 01.09.2023р., зі сплатою 12,5% річних. Погашення кредиту та сплата процентів за його користування повинна була здійснюватися в порядку та строки згідно графіку погашення заборгованості по кредиту та відсотках.

Для забезпечення виконання зобов»язань за кредитним договором між ВАТ «Електрон Банк» та ОСОБА_3, 04.09.2008 року було укладено іпотечний договір, за умовами якого іпотекодавець - майновий поручитель передав в іпотеку житловий будинок, що знаходиться в АДРЕСА_1 та земельну ділянку площею 0.1564 га для будівництва та обслуговування житлового будинку за цією ж адресою.

У зв»язку з тим, що позичальник належним чином не виконував свої зобов'язання за кредитним договором, несвоєчасно та не в повному обсязі погашав кредит та відсотки за користування кредитом, у нього станом на 25.12.2014 р. утворилася заборгованість за кредитним договором в сумі 43193.71 дол. США, що еквівалентно 681202.39 грн. з врахуванням курсу долара станом на 25.12.2014 р. 1дол. США =15.770870 грн., з яких: 39127.45 дол. США грн. заборгованість по тілу кредиту, 2740.10 дол. США заборгованість по нарахованих процентах за користування кредитними коштами; 1326.16 дол.США пеня за несвоєчасне виконання зобов»язань за кредитним договором.

За таких обставин суд першої інстанції встановивши, що відповідач ОСОБА_2 порушив виконання грошового зобов»язання, прийшов до вірного висновку про стягнення з нього 43193.71 дол. США, що еквівалентно 681202.39 грн. заборгованості за кредитним договором. Зазначена сума заборгованості апелянтом не заперечувалася, ним не оспорюється, на спростування розрахунку заборгованості, наданого ПАТ «ВіЕс Банк», відповідач свого розрахунку заборгованості ні суду першої ні суду апеляційної інстанції не надав.

На думку колегії суддів не заслуговують на увагу доводи апеляційної скарги про те, що враховуючи забезпечення кредитного договору нерухомим майном в обсязі, достатньому для задоволення вимог кредитора, стягнення з боржника коштів в сумі 681202.39 грн. та судового збору, суперечить суті укладеного договору, а також усунення ризиків його невиконання.

У частині 1 ст.1 Закону України «Про іпотеку» визначено, що іпотека - вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Згідно з ч.1 ст.12, ч.1 ст. 33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.

В апеляційній скарзі з посиланням на главу 6 ЦК України, ст. 33 Закону України «Про іпотеку» апелянт зазначає про те, що у разі невиконання або неналежного виконання боржником зобов»язання іпотекодержатель вправі був задовольнити свої вимоги за основним зобов»язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.

Колегія суддів не погоджується з такими доводами апелянта з огляду на положення статей 3 та 4 ЦПК України та роз»ясень п.9 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30.03.2012 р. №5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» відповідно до якого право вибору способу судового захисту, передбаченого законом або договором (дострокове стягнення кредиту, стягнення заборгованості, у тому числі шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки/застави, одночасне заявлення відповідних вимог у разі, якщо позичальник є відмінною від особи іпотекодавця (майновий поручитель), одночасне заявленння вимог про стягнення заборгованості з позичальника з вимогами стягнення заборгованості шляхом звернення стягнення на предмет застави/іпотеки, належні іпотекодавцю який не є позичальником, розірвання кредитного договору, набуття права власності на предмет іпотеки тощо) належить виключно позивачеві) ч.1 ст. 29 ЦК України, статі 3 та 4 ЦПК України. А відтак пред»явлення позову про звернення стягнення на предмет іпотеки є правом, а не обов»язком позивача.

Крім цього, як вбачається з позовної заяви ПАТ «ВіЕсБанк» не залучав до участі у справі , як відповідача, ОСОБА_3, який відповідно до іпотечного договору від 04.09.2008 року є майновим поручителем.

Доводи апеляційної скарги не спростовують правильних висновків суду.

Відповідно до ч.1 ст.308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки суд першої інстанції повно та всебічно з"ясував обставини справи, ухвалив законне та обґрунтоване рішення, з дотриманням норм матеріального та процесуального права, колегія суддів перевіривши законність та обгрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування оскаржуваного рішення

Керуючись ст. 303, п.1 ч.1 ст. 307, ст.ст. 308, 313, 314, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,-

УХВАЛИЛА:

апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 30 грудня 2014 року залишити без змін.

Ухвала суду набирає законної сили з моменту її проголошення, може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ухвалою апеляційного суду законної сили.

Головуюча: Шеремета Н.О.

Судді: Зверхановська Л.Д.

Цяцяк Р.П.