Справа №591/4236/15-ц Головуючий у суді у 1 інстанції - Кривцова Г. В.
Номер провадження 22-ц/788/1687/15 Суддя-доповідач - Дубровна В. В.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 вересня 2015 року м.Суми

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Сумської області в складі:

головуючого-судді - Дубровної В. В.,

суддів - Криворотенка В. І. , Шевченка В. А.

за участю секретаря судового засідання - Пархоменко А.П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4

на рішення Зарічного районного суду м.Суми від 31 липня 2015 року

у цивільній справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_3, третя особа: Служба у справах дітей Сумської міської ради,

про позбавлення батьківських прав,

В С Т А Н О В И Л А:

У червні 2015 року ОСОБА_5 звернулася до суду із зазначеним позовом до ОСОБА_3, просила позбавити відповідача батьківських прав відносно його неповнолітнього сина ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2. Свої вимоги мотивувала тим, що 07 вересня 1996 року вони з відповідачем зареєстрували шлюб, ІНФОРМАЦІЯ_2 в шлюбі народився син ОСОБА_6. 28 липня 2000 року рішенням суду шлюб був розірваний та з відповідача стягнуті аліменти на утримання дитини. Однак останній умисно ухиляється від їх сплати, має значну суму заборгованості по аліментах, він не бачив сина протягом 10 років, не піклується про фізичний та духовний його розвиток, не дбає про нормальне самоусвідомлення дитини, не сприяє засвоєнню загальновизнаних норм моралі, не надає доступу до культурних та інших духовних цінностей. Син не отримує від батька жодного подарунку на день народження, іншої допомоги. Відповідач свідомо ухиляється від виконання своїх батьківських обов'язків по вихованню, не цікавиться його життям, не відвідував і не відвідує сина вдома, в дитячому дошкільному закладі, в школі. Під час розгляду судом справи про стягнення пені за несплачені аліменти, відповідач звернувся до суду з позовом про виключення запису про батька з актового запису про народження дитини, однак рішенням суду від 24 грудня 2014 року ОСОБА_3 було відмовлено у задоволенні зазначеного позову. За вказаних обставин, позивачка вважає, що відповідач самоусунувся від виконання батьківських обов'язків.

Рішенням Зарічного районного суду м.Суми від 31 липня 2015 року позов ОСОБА_5 задоволений.

Позбавлено ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, батьківських прав відносно неповнолітнього ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_5 сплачений нею судовий збір у сумі 243, 60 грн.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_3- ОСОБА_4 просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, про відмову ОСОБА_5 у задоволенні позову.

При цьому зазначає, що в матеріалах справи відсутні будь-які письмові докази факту ухилення відповідача від виконання своїх батьківських обов'язків окрім довідки зі школи відносно того, що батько не відвідує батьківські збори у школі, однак дана довідка доводить лише факт відсутності відповідача на батьківських зборах у школі, а не факт відвідування сина поза школою. У справі не було допитано жодного свідка, який би підтвердив факт ухиляння ОСОБА_3 від виконання батьківських обов'язків. Крім того, вважає, що при розгляді справи, діючи виключно в інтересах неповнолітнього, суд повинен був опитати саму дитину. Також вважає, що висновок Служби у справах дітей СМР про доцільність позбавлення батьківських прав ґрунтується виключно на нічим не підтверджених доводах матері, що викликає дуже великі сумніви у їх справедливості. Крім того, вказує, що заборгованість по аліментах не є підставою для задоволення позову, а свідчить лише про наявність такої заборгованості. Суд при розгляді справи не з'ясував ні думку матері, ні думку дитини, ані ставлення батька до дитини. Враховуючи неприязні стосунки між батьками, суд дійшов до помилкового висновку щодо небажання батька брати участь у вихованні дитини.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення ОСОБА_3, його представника ОСОБА_4, які апеляційну скаргу підтримують з мотивів у них викладених, пояснення ОСОБА_5, яка проти скарги заперечує, вважає рішення суду законним та обґрунтованим, вивчивши матеріали справи, перевіривши рішення в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення суду - скасуванню, з ухваленням нового рішення - про відмову в задоволенні позову, виходячи з наступного.

Вирішуючи спір та задовольняючи позов ОСОБА_5, суд першої інстанції виходив з того, що всупереч положенням ст.150 СК України ОСОБА_3 обов'язків щодо виховання та розвитку дитини не виконує, ухиляється від їх виконання та з того, що відповідач у судовому засіданні особисто підтвердив, що він заперечує проти позбавлення його батьківських прав лише з тієї підстави, що не бажає сплачувати аліменти на утримання сина, а також те, що він не брав і не має наміру брати участі у вихованні цієї дитини, а тому, з метою захисту насамперед інтересів дитини, дійшов до висновку про необхідність позбавити його батьківських прав відносно сина ОСОБА_6.

Однак погодитись з таким висновком суду першої інстанції колегія суддів не може за наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та з матеріалів справи вбачається, що відповідач ОСОБА_3 є батьком ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2, що підтверджується копією свідоцтва про народження дитини (а.с.7).

Рішенням Зарічного районного суду м.Суми від 28 липня 2000 року розірваний шлюб між ОСОБА_5 та ОСОБА_3 та стягнуті аліменти з ОСОБА_3 на утримання сина ОСОБА_6 в розмірі 1/4 частини заробітку (а.с.35).

Рішенням Апеляційного суду Сумської області від 20 лютого 2014 року стягнута пеня в сумі 20 000 грн. за прострочення сплати аліментів з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_5(а.с.36-39).

Рішенням Зарічного районного суду м. Суми від 24 грудня 2014 року відмовлено в задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_5 про виключення запису про батька з актового запису про народження дитини (а.с.9-10). Дане рішення суду залишене без змін ухвалою Апеляційного суду Сумської області від 27 січня 2015 року (а.с.42), та відмовлено у відкритті касаційного провадження з підстав необґрунтованості касаційної скарги ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ (а.с.34).

Рішеннями Зарічного районного суду м.Суми від 24 січня 2014 року та рішенням Апеляційного суду Сумської області від 20 лютого 2014 року встановлено, що відповідач ОСОБА_3 належним чином не виконує рішення суду про стягнення з нього аліментів, мав заборгованість по сплаті аліментів в період з 23 серпня 2007 року по 13 травня 2013 року в сумі 22 719,82 грн. Судами також було встановлено, що у виникненні заборгованості зі сплати аліментів наявна вина відповідача. (а.с. 35-39)

Станом на 15 липня 2015 року ОСОБА_3 має заборгованість по аліментах в сумі 28 549,98 грн., що підтверджується довідкою державного виконавця. (а.с.45)

Сплата аліментів має епізодичний характер. Не можливість своєчасної і в повному обсязі сплати аліментів відповідач пояснює відсутністю постійної роботи.

Як вбачається з довідок, наданих керівництвом школи, де навчається дитина, батько учня ОСОБА_6 не бере участі у вихованні своєї дитини, не відвідує батьківські збори, не спілкується з класним керівником. (а.с.8, 44).

З пояснень відповідача у суді апеляційної інстанції вбачається, що після розірвання шлюбу відповідачка створила нову сім'ю, у якій ріс син. Протягом всіх цих років він майже не спілкувався із сином, в деякій мірі цьому перешкоджала позивачка, але з цього приводу будь-яких доказів не надав, як і не надав доказів на підтвердження його звернень до органів опіки і піклування, до суду, з приводу усунення перешкод, які йому чиняться. У нього є сумніви з приводу того, що він є батьком дитини, він пропонував позивачці провести ДНК-дослідження, але остання не погоджується.

Щодо характеристики позивача, матеріали справи не містять негативних даних. Відсутні докази на підтвердження вживання відповідачем спиртних напоїв, перебування на обліку у наркодиспансері.

Допитаний апеляційним судом син ОСОБА_6, якому виповнилось 01 вересня 2015 року 16 років, суду пояснив, що батька він мало пам'ятає, оскільки з дитячих років він проживав з мамою та отчимом до дня смерті останнього, називаючи отчима батьком. За весь час він декілька раз зустрічався з батьком (відповідачем у справі). Стосунки між ними не налагоджені і не підтримуються. Допомоги від батька він не отримує.

Як вбачається з висновку Служби у справах дітей СМР №1443/27.01-14 від 30 липня 2015 року обстежити умови проживання ОСОБА_3 не видалося за можливе, оскільки батько не надав вільного доступу до житла. Останній з питань усунення перешкод в спілкуванні з сином або з інших питань щодо виховання дитини до служби у справах дітей СМР не звертався. Стосунки між батьком і сином не налагоджені. У співбесіді з дитиною з'ясовано, що з батьком вони не бачаться тривалий час, понад десять років, не телефонують один одному, батько не поздоровляє сина зі святами. Мати у спілкуванні батька з сином не перешкоджає. ОСОБА_6 не має бажання підтримувати будь-які стосунки з батьком. ОСОБА_3 не піклується про фізичний та духовний розвиток сина, не забезпечує матеріально (зі слів його самого має велику заборгованість зі сплати аліментів), необхідного медичного догляду, лікування дитини, не спілкується з сином в обсязі, необхідному для його нормального самоусвідомлення, не сприяє засвоєнню ним загальноприйнятих норм моралі. ОСОБА_3 свідомо ухиляється від виконання батьківських обов'язків щодо виховання дитини, виявляє байдужість до сина, що негативно впливає на психоемоційний розвиток дитини, наносить моральну шкоду, нівелює його інтереси(а.с.32).

Вищевказаний висновок Служби у справах дітей Сумської міської ради, яким визнано за можливе позбавити ОСОБА_3 батьківських прав відносно сина ОСОБА_6 не містить мотивів відносно того, яким чином таке втручання в сімейне життя малолітньої дитини, як позбавлення батька батьківських прав, буде відповідати її інтересам, і яким саме інтересам цієї дитини, чи позитивно вплине на дитину розірвання родинних зв'язків з батьком та відсутність з його боку піклування про сина в майбутньому.

Статтею 11 Закону України «Про охорону дитинства», зокрема передбачено, що кожна дитина має право на проживання в сім'ї разом з батьками або в сім'ї одного з них та на піклування батьків.

У відповідності до ст.150 Сімейного кодексу України батьки зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя.

Колегія суддів вважає, що судом в цілому вірно встановлено, що відповідач ОСОБА_3 ухиляється від виконання свої батьківських обов'язків відносно сина ОСОБА_6.

Проте, суд першої інстанції не звернув належної уваги на наступне.

Відповідно до ч. 3 ст. 51 Конституції України сім'я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Відповідно до абз. 3 ч.2 ст. 3 СК України дитина належить до сім'ї своїх батьків і тоді, коли спільно з ними не проживає.

Відповідно до ч.1 ст.164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вони: - не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров'я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування: - ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини; - жорстоко поводяться із дитиною; -є хронічними алкоголіками або наркоманами; - вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; - засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини.

Пунктами 15, 16 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» № 3 із змінами і доповненнями, внесеними постановою Пленуму Верховного Суду України від 19 грудня 2008 року № 20, зокрема, роз'яснено, що позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об'єктивного з'ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.

Ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками.

Позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов»язків і способом захисту прав та інтересів дитини. Тому його застосування має бути результатом переконання суду у тому, що після позбавлення батьківських прав, умови життя дитини будуть змінені на краще і що немає іншого способу захисту прав та інтересів дитини.

Принципом 6 Декларації прав дитини від 20 листопада 1959 року передбачено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особи потребує любові і розуміння. Вона повинна, якщо це можливо, зростати під опікою і відповідальністю своїх батьків і, в усякому разі, в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітню дитину не слід, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, розлучати зі своєю матір'ю. На суспільстві і на органах публічної влади повинен лежати обов'язок здійснювати особливе піклування про дітей, що не мають сім'ї, і про дітей, що не мають достатніх засобів для існування. Бажано, щоб багатодітним сім'ям надавалась державна або інша допомога на утримання дітей.

За таких обставин, суд першої інстанції дійшов передчасного висновку щодо позбавлення батьківських прав ОСОБА_3 відносно сина ОСОБА_3 ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2.

У п. 18 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» № 3 із змінами і доповненнями, внесеними постановою Пленуму Верховного Суду України від 19 грудня 2008 року № 20 зазначено, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, тому суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов'язків.

З урахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що виключно в інтересах дитини необхідно надати можливість батькові та синові налагодити їх родинні стосунки, попередивши відповідача про неприпустимість ухилення від участі у вихованні і утриманні сина ОСОБА_6, про зміну ставлення до виховання дитини, поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов'язків.

За викладених обставин ухвалене у справі судове рішення підлягає скасуванню, з постановленням нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

У відповідності до п.2 ч.1 ст.307 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове рішення по суті позовних вимог.

Згідно з ч. 1,2 ст.309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є:

1) неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи;

2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими;

3) невідповідність висновків суду обставинам справи;

4) порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права.

Норми матеріального права вважаються порушеними або неправильно застосованими, якщо застосовано закон, який не поширюється на ці правовідносини, або не застосовано закон, який підлягав застосуванню.

Керуючись ст.ст. 307 ч.1 п.2, 309 ч.1 п.1,2,3,4, ч.2, ч.3, 313, 314 ч.2, 316 ЦПК України, колегія суддів,

В И Р І Ш И Л А :

Апеляційну скаргу скаргу представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4 задовольнити.

Скасувати рішення Зарічного районного суду м.Суми від 31 липня 2015 року.

Ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_5.

Попередити ОСОБА_3 про неприпустимість ухилення від участі у вихованні і утриманні сина ОСОБА_6, про зміну ставлення до виховання дитини, поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов'язків.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржене у касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: