З А О Ч Н Е Р І Ш Е Н Н Я
"04" червня 2015 р. м. Жмеринка
Жмеринський міськрайонний суд Вінницької області в складі:
головуючого судді Шепеля К.А.
за участі секретаря Буга Р.М.
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства комерційний банк "Приватбанк" до ОСОБА_1, ОСОБА_2, яка діє від свого імені та в інтересах неповнолітніх ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2 (треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідачів - сектор опіки і піклування служби у справах дітей Жмеринської районної державної адміністрації, ОСОБА_5) про звернення стягнення на нерухоме майно, -
Представник позивача в судове засідання не з'явився. Надіслав заяву, в якій позовні вимоги підтримав повністю та просив розглянути справу без його участі. Не заперечував щодо винесення заочного рішення у разі неявки відповідачів у судове засідання.
Відповідачі в судове засідання не з'явилися, хоча були належним чином повідомлені про час, дату та місце судового засідання, про що свідчить особистий підпис ОСОБА_2 на повідомленні про вручення їй судової повістки 12 березня 2015 року на 24 березня 2015 року, розписка про отримання нею повістки 28 березня 2015 року на 07 квітня 2015 року (а.с.188), розписка про отримання нею повістки 21 квітня 2015 року на 21 травня 2015 року, а також поштове повідомлення про вручення їй судової повістки на 04 червня 2015 року (а.с.208).
В попередньому судовому засіданні відповідач ОСОБА_2, яка діяла по дорученню в інтересах ОСОБА_1, своїх інтересах та в інтересах своїх неповнолітніх дітей ОСОБА_3 та ОСОБА_4, пояснила, що її брат ОСОБА_5 уклав в 2008 році кредитний договір з позивачем, а їхня мати ОСОБА_6, яка на той час була власницею спірного будинку та земельної ділянки, уклала з банком договір застави даного будинку в рахунок забезпечення виконання ОСОБА_5 своїх зобов'язань за кредитним договором.
ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_6 померла.
Спадкоємицею ОСОБА_6 є відповідач ОСОБА_1, яка в спірному будинку в теперішній час не проживає, а знаходиться на заробітках у Російській Федерації, спадщину офіційно не прийняла.
ОСОБА_5 також в спірному будинку не проживає і не бажає сплачувати заборгованість за кредитом.
У теперішній час в будинку значаться зареєстрованими лише ОСОБА_2 та двоє її малолітніх дітей ОСОБА_3 та ОСОБА_4. Співмешканець ОСОБА_2 - ОСОБА_7 - не проживає та не зареєстрований в спірному будинку.
Третя особа ОСОБА_5 в судове засідання не з'явився, конверти з судовими повістками повернулися до суду з відміткою "за зазначеною адресою не проживає" (а.с.163, 173, 180, 205, 209). Разом з тим, згідно з інформацією адресно-довідкового сектору УДМС України у Вінницькій області, він значиться зареєстрованим в с. Чернятин Жмеринського району, тобто за адресою, яка зазначена в позовній заяві.
Представник третьої особи - сектору опіки і піклування служби у справах дітей Жмеринської районної державної адміністрації - в судове засідання не з'явилася. Подала заяву, в якій просила розглянути справу без її участі, у вирішення справи покладається на розгляд суду.
Згідно з ч.4 ст.169 ЦПК України, якщо немає відомостей про причину неявки відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних в ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Відповідно до ч.1 ст.224 цього ж Кодексу у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло повідомлення про причини неявки, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи.
Тому суд вважав за можливе розглянути справу у відсутність відповідачів, та згідно з ст.169 ЦПК України винести заочне рішення, про що постановив відповідну ухвалу.
Згідно з ч.2 ст.197 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось, оскільки розгляд справи відповідно до положень цього Кодексу здійснювався судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі.
Дослідивши матеріали справи, суд прийшов до такого.
Відповідно до ст.509 ЦК України між сторонами виникло зобов'язання - правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші, тощо) або утриматись від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання цього обов'язку.
Позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором (ч.1 ст.1048 ЦК України).
Відповідно до вимог ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь в справі.
Кожна сторона, згідно зі ст.10 та ст.60 цього ж Кодексу, повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Враховуючи це, позовні вимоги на суму 4464,30 доларів США не підлягають задоволенню, оскільки не підтверджені жодними доказами.
Відповідно до вимог ст.525 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання не допускається. Зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного Кодексу (ст.526 ЦК України).
Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).
Згідно зі ст.625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання.
Позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором (ч.1 ст.1049 ЦК України).
Згідно з ч.1 ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання.
З ухвали Жмеринського міськрайонного суду від 05 квітня 2012 року позивачу стало відомо, що ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_3 померла (а.с.35), про що свідчить ксерокопія свідоцтва про смерть (а.с.70).
Спадкоємицею після смерті ОСОБА_6, згідно з заповітом, є відповідач ОСОБА_1, яка подала до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини (а.с.69).
Відповідно до довідки Браїлівської селищної ради Жмеринського району від 03 вересня 2014 року по АДРЕСА_1 проживають без реєстрації ОСОБА_2, її неповнолітній син ОСОБА_3 та її співмешканець ОСОБА_7 (а.с.54).
Оцінюючи вищеперераховані докази відповідно до вимог ст.212 ЦПК України, суд у відповідності із ст.ст.58, 59 ЦПК України вважає їх належними і допустимими, оскільки вони містять інформацію щодо предмета доказування та одержані у встановленому законом порядку.
Згідно з ст. 572 ЦК України в силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов'язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави).
Відповідно до ч.1 ст. 575 ЦК України іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи.
Згідно з ст. 589 ЦК України у разі невиконання зобов'язання, забезпеченого заставою, заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави.
За рахунок предмета застави заставодержатель має право задовольнити в повному обсязі свою вимогу, що визначена на момент фактичного задоволення, включаючи сплату процентів, неустойки, відшкодування збитків, завданих порушенням зобов'язання, необхідних витрат на утримання заставленого майна, а також витрат, понесених у зв'язку із пред'явленням вимоги, якщо інше не встановлено договором.
Відповідно до ч.1 та ч.2 ст. 590 ЦК України звернення стягнення на предмет застави здійснюється за рішенням суду, якщо інше не встановлено договором або законом.
Заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави в разі, коли зобов'язання не буде виконано у встановлений строк (термін), якщо інше не встановлено договором або законом.
Згідно з ст. 23 Закону України "Про іпотеку" у разі переходу права власності (права господарського відання) на предмет іпотеки від іпотекодавця до іншої особи, у тому числі в порядку спадкування чи правонаступництва, іпотека є дійсною для набувача відповідного нерухомого майна, навіть у тому випадку, якщо до його відома не доведена інформація про обтяження майна іпотекою. Особа, до якої перейшло право власності на предмет іпотеки, набуває статус іпотекодавця і має всі його права і несе всі його обов'язки за іпотечним договором у тому обсязі і на тих умовах, що існували до набуття ним права власності на предмет іпотеки. Якщо право власності на предмет іпотеки переходить до спадкоємця фізичної особи - іпотекодавця, такий спадкоємець не несе відповідальність перед іпотекодержателем за виконання основного зобов'язання, але в разі його порушення боржником він відповідає за задоволення вимоги іпотекодержателя в межах вартості предмета іпотеки.
Відповідно до ч.2 ст. 39 Закону України "Про іпотеку" одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки суд за заявою іпотекодержателя виносить рішення про виселення мешканців за наявності підстав, передбачених законом, якщо предметом іпотеки є житловий будинок або житлове приміщення.
Частиною 1 ст.40 закону "Про іпотеку" передбачено, що звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться в порядку, встановленому законом. Нормою, яка встановлює порядок виселення із займаного житлового приміщення, є ст.109 ЖК Української РСР, у ч.1 якої передбачені підстави виселення.
Частина 3 ст.109 ЖК Української РСР регулює порядок виселення громадян. За змістом ч.2 ст.40 закону "Про іпотеку" та ч.3 ст.109 ЖК Української РСР, після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.
Відповідно до ч.2 ст.109 ЖК Української РСР громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.
Таким чином, ч.2 ст.109 ЖК Української РСР установлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту.
Згідно з правовою позицією Верховного Суду України, висловленій в постанові від 18 березня 2015 року по справі №6-39цс15, за змістом вищезазначених норм, особам, які виселяються з жилого будинку (жилого приміщення), яке є предметом іпотеки, у зв'язку зі зверненням стягнення на предмет іпотеки, інше постійне житло надається тільки в тому разі, коли іпотечне житло було придбане не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла.
Встановлено, що в даній справі в іпотеку передано житловий будинок, який був придбаний не за рахунок отриманих кредитних коштів, а тому суд дійшов висновку про відсутність передбачених законом підстав для виселення мешканців із зазначеного будинку без надання їм іншого постійного житла.
Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку про задоволення позову частково,
Згідно з ч.1 ст.88 ЦПК України, стороні на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При подачі позовної заяви до суду позивачем було сплачено 2907,61 грн. (а.с. 1, 48). Судові витрати позивача на суму 2381,76 грн. підлягають стягненню з відповідачів на користь позивача.
Керуючись ст.ст. 209, 212, 213, 214, 215, 224, 225, 226 ЦПК України, на підставі ст.ст. 509, 525, 549, 572, 575, 589, 590, 625, 1048, 1049 ЦК України, ст.ст. 23, 39 Закону України "Про іпотеку", ст. 88 ЦПК України, суд, -
Позов задовольнити частково.
Встановити початкову вартість предмету іпотеки на рівні не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб'єктом оціночної діяльності.
В решті позовних вимог відмовити.
Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом десяти днів з дня отримання його копії.
Рішення може бути оскаржене до Апеляційного суду Вінницької області на протязі 10 днів з дня його проголошення копії через Жмеринський міськрайонний суд.

Головуючий К.Шепель