19.06.2015 Єдиний унікальний номер 205/1809/15-ц
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Дніпропетровськ

19 червня 2015 року Ленінський районний суд м. Дніпропетровська у складі:

головуючого судді Залімської Н.В.

при секретарі Волкобоєвій А.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпропетровську цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Горківської селищної ради Дніпропетровського району, третя особа Дніпропетровська міська рада про визнання права власності на самочинно збудоване нерухоме майно,-

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 16 березня 2015 року звернувся до Ленінського районного суду м. Дніпропетровська з позовом, в якому згідно уточнень вказав, що згідно рішення виконавчого комітету Таромської селищної ради народних депутатів від 15 вересня 1994 року № 101/4 «Про виділення земельної ділянки під особисте будівництво житлового будинку по пер. Дарвіна, 20» позивачу було відселено земельну ділянку. 20.10.1994 року Головним архітектурно-планувальним управлінням виконкому Дніпропетровської міської ради народних депутатів було видано Акт про відвід земельної ділянки, згідно рішення від 15 вересня 1994 року № 101/4, проведений в натурі відвід земельної ділянки під індивідуальне житлове будівництво замовника ОСОБА_1 та зазначено, що зазначена земельна ділянка разом з закріпленими на ній геодезичними знаками переходить в розпорядження забудовника. В подальшому вул. Дарвіна була перейменована в вул. ОСОБА_2. Позивач здійснив будівництво на отриманій земельній ділянці і по його закінченні отримав свідоцтво про право власності від 23 березня 2000 року на домоволодіння, яке розташоване в м. Дніпропетровськ, сел. Таромське, пров. Академіка Павлова, 9. Після чого позивач здійснив прибудову коридору площею 17 м. кв., самовільно прибудоване майно в технічному паспорті зазначено як літ. А1-1-прибудова. Позивач просив визнати за ним право власності на домоволодіння, яке розташоване в м. Дніпропетровськ, сел.. Таромське, пров. Академіка Павлова, 9, яке складається з: А1 житловий будинок, площею 108,1 кв.м, Б гараж, площею 46,8 кв.м., В сарай, площею 65,3 кв.м., № 2-6 огорожа, № 1, I, II споруди, як на самочинно збудоване майно.

Від представника позивача надійшла письмова заява з проханням слухати справу у його відсутність, позовну заяву підтримав та просив задовольнити.

Від відповідача надійшла письмова заява з проханням слухати справу у відсутність їх представника.

Третя особа у судове засідання не зявилася, про день і час проведення слухання справи сповіщалася належним чином.

Відповідно до ч. 2 ст. 197 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Суд, вивчивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню по наступним підставам.

Згідно ч.3 ст.10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

На підставі ч.1 ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Згідно ч.1 ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Матеріалами справи встановлено, що рішення виконавчого комітету Таромської селищної ради народних депутатів від 15 вересня 1994 року № 101/4 «Про виділення земельної ділянки під особисте будівництво житлового будинку по пер. Дарвіна, 20» позивачу було відселено земельну ділянку площею 1000 кв.м. для будівництва житлового будинку (а.с.4).

20.10.1994 року Головним архітектурно-планувальним управлінням виконкому Дніпропетровської міської ради народних депутатів було видано Акт про відвід земельної ділянки, згідно рішення від 15 вересня 1994 року № 101/4, проведений в натурі відвід земельної ділянки під індивідуальне житлове будівництво замовника ОСОБА_1 та зазначено, що зазначена земельна ділянка разом з закріпленими на ній геодезичними знаками переходить в розпорядження забудовника (а.с.16).

В подальшому позивачем на вказаній земельній ділянці побудовано житловий будинок (а.с.9-18).

Встановлено, що пер. Дарвіна було перейменовано в провулок ОСОБА_2, у звязку зі зміною меж м. Дніпропетровська (а.с.19).

Згідно свідоцтва про право власності на домоволодіння від 23 березня 2000 року, житловий будинок, який розташований у м. Дніпропетровськ, с. Таромське, пров. Академіка Павлова, 9 належить на праві приватної власності ОСОБА_1. Свідоцтво видано на підставі рішення виконавчого комітету Таромської селищної ради від 18 лютого 2000 року № 17/1 (а.с.8).

Встановлено, що позивачем на території домоволодіння в м. Дніпропетровськ, сел. Таромське, пров. Академіка Павлова, 9, збудовано: А1 житловий будинок, площею 108,1 кв.м, Б гараж, площею 46,8 кв.м., В сарай, площею 65,3 кв.м., № 2-6 огорожа, № 1, I, II споруди.

У відповідності до ч.1 ст. 376 ЦК України, житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети або без належного дозволу чи належно затвердженого проекту, або з істотним порушенням будівельних норм і правил.

У відповідності до ч.3 ст. 376 ЦК України право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнано за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки у встановленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно.

Виходячи із змісту частини другої статті 331 ЦК України, частини першої статті 182 ЦК України, право власності на новостворене нерухоме майно виникає з моменту завершення будівництва, введення його в експлуатацію, отримання свідоцтва про право власності та реєстрації права власності.

Так, ст. 392 ЦК України, встановлено, що власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Частиною 1 статті 182 ЦК України, встановлено, що право власності та інші речові права на нерухомі речі, обмеження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації.

Разом з тим, в судовому засіданні не встановлено, що право позивача порушено відповідачем, не надано суду доказів звернення ОСОБА_1 до органів місцевого самоврядування, доказів, що йому було відмовлено.

Крім того, узаконення самовільного будівництва не входить до компетенції суду.

Згідно ст. 10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, а у відповідності до положень ч.1. ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі і тому аналізуючи здобуті по справі докази, суд приходить до висновку, що вимоги позивача є не законними, не обґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, суд в силу ст.88 ЦПК України, судові витрати необхідно компенсувати за рахунок держави.

На підставі викладеного і керуючись ст. 376 ЦК України, Порядком прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів, затвердженого Постановою Кабінету міністрів України від 13.04.2011 року № 461, ст.ст. 5, 6, 10, 27, 57-60, 212-215 ЦПК України,-

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до Горківської селищної ради Дніпропетровського району, третя особа Дніпропетровська міська рада про визнання права власності на самочинно збудоване нерухоме майно відмовити.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Апеляційного суду Дніпропетровської області через Ленінський районний суд м. Дніпропетровська шляхом подачі в 10-денний строк з дня його проголошення апеляційної скарги.

Суддя Н.В. Залімська