АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА

У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
15 червня 2015 року м. Київ
Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва в
головуючого: Корчевного Г.В.,
суддів: Болотова Є.В., Слободянюк С.В.,
при секретарі Івченко О.М.,
Розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Святошинського районного суду м. Києва від 01 квітня 2015 року в справі за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «ПроКредит Банк», ОСОБА_2 про визнання недійсним договорів, -
Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 01 квітня 2015 року у задоволенні позову відмовлено.

Унікальний номер справи: 759/18188/14-ц
№ апеляційного провадження: 22-ц/796/7475/2015
Головуючий у суді першої інстанції: Борденюк В.В.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Корчевний Г.В.
Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, ОСОБА_1 звернулася з апеляційною скаргою, в якій просить рішення Святошинського районного суду м. Києва від 01 квітня 2015 року скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог в повному обсязі.

Свою апеляційну скаргу мотивує тим, що рішення суду 1-ї інстанції прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Вважає, що відмовляючи в задоволенні позову, судом не встановлено усі обставини, що мають значення для справи, зокрема не взято до уваги, що відповідно до ч. 2 ст. 65 СК України, дружина має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового.

Посилається, що у даному випадку придбання адміністративної будівлі безумовно передбачає її використання у комерційних цілях, в тому числі з метою здійснення підприємницької діяльності, метою та результатом якої є отримання доходів від такої діяльності для їх подальшого перенаправлення для задоволення потреб сім'ї (правочин вчинений в інтересах сім'ї).

Таким чином, укладення Кредитного договору для отримання грошових коштів з метою придбання вказаного нерухомого майна (правочину в інтересах сім'ї) потребувало погодження іншим з подружжя. Проте, вказаних вимог Банк не дотримався.

Колегія суддів, вивчивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає апеляційну скаргу такою, що не підлягає задоволенню, з огляду на таке.

Установлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд повинен свої дії мотивувати та враховувати, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 4 ст. 60 ЦПК України).

Статтею 57 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність чи відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко - і відеозаписів і висновків експертів.

Судом першої інстанції встановлено, що 19.02.2008 року між ПАТ «ПроКредит Банк» та позичальником ОСОБА_2 було укладено рамкову угоду №0783 від 19.02.2008 року, відповідно до умов якої позивач здійснив кредитування ОСОБА_2 на підставі договору про надання траншу №3.20654/0783 від 19.02.2008 року, згідно якого відповідач ОСОБА_2 отримав 224 000,00 доларів США, з процентною ставкою 12,5% річних, на строк 120 місяців.

Ухвалюючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції виходив з того, що Позивач просила визнати недійсними рамкову угоду №0783 від 19.02.2008 року та договір про надання траншу №3.20654/0783 від 19.02.2008 року, укладені ОСОБА_2 з тих підстав, що вказаний договір поруки підлягає визнанню судом недійсним на підставі ч. 2 ст. 65 СК України, оскільки у даному випадку вчинений правочин не є дрібним побутовим правочином та потребує згоди іншого із подружжя.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції вірно врахував, що згідно ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти.

Колегія суддів вважає такий висновок суду першої інстанції обґрунтованим з огляду на таке.

Відповідно до ч.ч.1,3 ст. 368 ЦК України спільна власність двох або більше осіб без зизначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, до є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою.

Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена (ч. 3 ст. 65 СК України).

Статті 626-627 ЦК України не передбачають укладення договору про надання кредиту (траншу) з додержанням нотаріальної форми договору.

Таким чином, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, що кредитний договір не створює обов'язків для будь-яких інших осіб, крім сторін за цим договором - кредитора та позичальника.

Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених ст.61 цього Кодексу.

Колегія суддів відносно доводів апеляційної скарги зазначає, що вони повторюють позовні вимоги, які були предметом розгляду суду першої інстанції, зокрема, посилання позивача щодо придбання адміністративної будівлі, яке безумовно передбачає її використання у комерційних цілях, в тому числі з метою здійснення підприємницької діяльності, метою та результатом якої є отримання доходів від такої діяльності для їх подальшого перенаправлення для задоволення потреб сім'ї (правочин вчинений в інтересах сім'ї), не знайшли підтвердження матеріалами справи.

Крім того, відповідно до ст. 6 Закону України «Про заставу», майно, яке перебуває у спільній власності, може бути передано в заставу тільки за згодою усіх співвласників.

Разом з тим, судом першої інстанції встановлено, що між Публічним акціонерним товариством «ПроКредит Банк» та ОСОБА_2 жодних договорів застави укладено не було.

Колегія суддів зазначає, що не надано таких доказів і під час апеляційного розгляду справи.

Крім цього, ч. 2 ст. 65 Сімейного кодексу України, на яку посилається позивач як на підставу для визнання договору поруки недійсним, регулює питання право подружжя на розпорядження майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Проте, договір про надання траншу за своєю правовою природою не несе наслідків щодо розпорядження майном подружжя, а тому письмової згоди позивача на укладення такого договору не потрібно.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції вірно прийшов до висновку, що оскільки договір поруки не створює обов'язків для будь-яких інших осіб, крім сторін за договором, тому визнання договору поруки недійсним з підстав неотримання згоди дружини поручителя на укладення договору поруки безпідставно. Згода подружжя відповідно вимог ст. 65 СК України вимагається у разі розпорядження майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, а таке при договорі про надання траншу відсутнє.

З огляду на вказане, колегія суддів зазначає, що апелянтом не доведено наявність передбачених ч. 1 ст. 215 ЦК України підстав для визнання правочину недійсним; договір укладений з дотриманням письмової форми договору; при його укладенні не потребується згода подружжя; договір підписаний ОСОБА_2 при повному усвідомленні своїх дій, він був ознайомлений з його умовами, про що свідчить його підпис на договорі, з урахуванням чого підстав для задоволення вимог апеляційної скарги не вбачається.

Колегія суддів вважає, що за таких обставин доводи апеляційної скарги ОСОБА_1, що мало місце неповне зясування судом обставин, а тому це рішення підлягає скасуванню, не знайшли підтвердження матеріалами справи.

Відповідно до вимог ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин.

Згідно положень ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Відповідно до ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення.

Колегія суддів вважає, що рішення Святошинського районного суду м. Києва від 01 квітня 2015 року обґрунтоване та законне і скасуванню не підлягає, доводи апеляційної скарги висновків в рішенні суду не спростовують та містяться лише на формальних міркуваннях.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 308, 312-315 ЦПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - відхилити.

Рішення Святошинського районного суду м. Києва від 01 квітня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає чинності негайно, проте може бути оскаржена в касаційному порядку протягом 20 днів з моменту проголошення шляхом подачі касаційної скарги до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ.

Головуючий:

Судді: