У х в а л а

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 червня 2015 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Дьоміної О.О.,

суддів: Дем'яносова М.В., Парінової І.К.,

Маляренка А.В., Ступак О.В.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором та за зустрічним позовом ОСОБА_3 до Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» про визнання кредитного договору недійсним, за касаційною скаргою ОСОБА_3 в особі представника - ОСОБА_4, на рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 12 лютого 2015 року та рішення апеляційного суду Миколаївської області від 09 квітня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У березні 2014 року Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором від 17 серпня 2006 року в розмірі 14 874 грн 57 коп., посилаючись на те, що кредитний договір було укладено з ОСОБА_3 на підставі заяви позичальника, Умов і правил надання банківських послуг.

Посилаючись на неналежне виконання умов кредитного договору, позивач просив стягнути з відповідача 14 874 грн 57 коп.

Уточнивши позовні вимоги, позивач зазначав, що 07 червня 2007 року Жовтневим районним судом м. Миколаєва винесено судовий наказ про стягнення з ОСОБА_3 заборгованості за вказаним кредитним договором, яка станом на 22 травня 2007 року складала 3 180 грн 01 коп. Ураховуючи вказане, банк просив стягнути з ОСОБА_3 на його користь суму заборгованості за кредитним договором від 17 серпня 2006 року за період з 22 травня 2007 року по 12 грудня 2013 року в розмірі - 12 529 грн 29 коп., з яких: 11 694 грн 59 коп. - заборгованість за процентами, 250 грн - штраф (фіксована частина), 584 грн 73 коп. штраф (процентна складова).

У січні 2015 року ОСОБА_3 звернулася до суду із зустрічним позовом до Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» про визнання кредитного договору недійсним, указуючи на те, що спірний кредитний договір складається лише з заяви позичальника та Умов надання споживчого кредиту, що є порушенням вимог ст. ст. 202, 203, 207, 1055 ЦК України.

Рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 12 лютого 2015 року позов Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором від 17 серпня 2006 року у розмірі 9 110 грн 58 коп., з яких: 8 322 грн 98 коп. ‒ нараховані відсотки; 787 грн 60 коп. ‒ нарахована сума штрафу.

Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3 відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Миколаївської області від 09 квітня 2015 року рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 12 лютого 2015 року в частині вимог про стягнення кредитної заборгованості та судових витрат змінено.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» 5 171 грн 35 коп., яка складається з 4 921 грн 35 коп. заборгованості за процентами за користування кредитом та 250 грн штрафу.

Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

В іншій частині рішення залишено без змін.

У касаційній скарзі ОСОБА_3 в особі представника - ОСОБА_4, просить скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій, мотивуючи свою вимогу порушенням судами норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права, та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» відмовити в повному обсязі, а її зустрічні позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на наступне.

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_3, суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, обґрунтовано виходив із того, що між банком та ОСОБА_3 було укладено договір відповідно до якого вона отримала кошти в розмірі 2 500 грн зі сплатою 36 % річних, була вільною у виборі банку та умов отримання кредиту.

Відповідно до ч. 1 ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Згідно зі ст. 337 ЦПК України суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судами першої та апеляційної інстанцій в частині вирішення зустрічних позовних вимог досліджено обставини справи повно, зібраним доказам дана оцінка.

Однак не можна погодитися з рішенням апеляційного суду в частині вирішення основного позову банку.

Змінюючи рішення суду першої інстанції, апеляційний суд не погодився з розміром стягнутої заборгованості судом першої інстанції, оскільки, звертаючись до суду в березні 2014 року, позивач мав право на стягнення процентів за користування кредитом, строк оплати яких настав у березні 2011 року та становить 4 921 грн 35 коп., та суми фіксованого штрафу, оскільки для звернення про стягнення іншої частини заборгованості банком пропущено строк позовної давності, а ОСОБА_3 звернулася до суду із заявою про його застосування.

Проте з таким висновком суду апеляційної інстанції погодитися не можна.

Відповідно до положень ст. ст. 303 <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_2094/ed_2012_12_01/pravo1/T041618.html?pravo=1>, 304 ЦПК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_2095/ed_2012_12_01/pravo1/T041618.html?pravo=1> під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Справа розглядається в апеляційному суді за правилами, встановленими для розгляду справи судом першої інстанції, з винятками і доповненнями, встановленими законом.

Статтями 213 <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_1988/ed_2013_05_16/pravo1/T041618.html?pravo=1>, 214 <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_1989/ed_2013_05_16/pravo1/T041618.html?pravo=1>, 316 ЦПК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_2107/ed_2013_05_16/pravo1/T041618.html?pravo=1> передбачено, що рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного процесуального законодавства і всебічно перевіривши обставини, вирішив справу відповідно до норм матеріального права, що підлягають застосуванню до цих правовідносин, а за їх відсутності ‒ на підставі закону, що регулює подібні відносини, або керуючись загальними засадами і змістом законодавства України.

Обґрунтованим визнається рішення, у якому повно відображені обставини, що мають значення для цієї справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам рішення апеляційного суду не відповідає.

Відповідно до вимог ст. ст. 526, 530 ЦК України зобов'язання повинні виконуватись належним чином і в установлений строк.

Згідно з ч.1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Установлено, що 17 серпня 2006 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_3 укладено кредитний договір у вигляді встановлення кредитного ліміту на платіжну картку «Товари в розстрочку» № НОМЕР_1 у розмірі 2 500 грн зі сплатою 36 % річних на суму залишку заборгованості за кредитом. Договір складається із заяви кредитора, Умов і правил надання банком послуг та Правил користування платіжною карткою.

Вказану кредитну картку відповідачка отримала 17 вересня 2006 року.

Згідно з витягом з програмного комплексу строк дії вказаної картки визначено до вересня 2008 року включно.

07 червня 2007 року Заводським районним судом м. Миколаєва було видано судовий наказ про стягнення з ОСОБА_3 на користь банку боргу станом на 22 травня 2007 року в розмірі 2 429 грн 10 коп. - заборгованості за кредитом, 750 грн. 91 коп. - заборгованості за процентами, а всього ‒ 3 180 грн 01 коп.

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України).

Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України).

Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність.

Зокрема, частина друга ст. 258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Відповідно до ст. 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права (ч. 1 ст. 261 ЦК України).

Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Таким чином, у разі неналежного виконання позичальником зобов'язань за кредитним договором позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів та процентів за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу.

Згідно зі ст. 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги.

Відповідно до правил користування платіжною карткою, які є складовою кредитного договору, картка діє в межах визначеного нею строку. За таким договором, що визначає щомісячні платежі погашення кредиту та кінцевий строк повного погашення кредиту, перебіг позовної давності (ст. 257 ЦК України) щодо місячних платежів починається після несплати чергового платежу, а щодо повернення кредиту в повному обсязі ‒ зі спливом останнього дня місяця дії картки (ст. 261 ЦК України), а не закінченням строку дії договору.

Отже, питання застосування строку позовної давності відповідно до ст. 256 ЦК України, ч. 1 та 5 ст. 261 ЦК України, ч. 4 ст. 267 ЦК України з урахуванням цих обставин, а саме строку закінчення дії картки - вересень 2008 року та факту пред'явлення позову тільки у березні 2014 року, та норм ст. 266 ЦК України не вирішено.

Апеляційний суд у порушення вимог ст. ст. 212‒214, 303, 316 ЦПК України не звернув уваги на норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, та передчасно дійшов висновку про застосування строків позовної давності стосовно вимог до боржника станом до 2011 року та можливість стягнення заборгованості за процентами за користування кредитом, строк оплати яких настав з березня 2011 року, та фіксованого розміру штрафу.

Отже суд не визначився з нормами матеріального права які підлягають застосуванню в даному випадку, не з'ясував усіх обставин справи та не надав їм належної правової оцінки, хоча їх з'ясування має суттєве значення для правильного вирішення справи.

За таких обставин колегія суддів вважає, що рішення апеляційного суду в частині вирішення основного позову підлягає скасуванню з направленням справи в цій частині на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_3 в особі представника - ОСОБА_4 задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Миколаївської області від 09 квітня 2015 року в частині позовних вимог Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором скасувати, справу в цій частині направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

У решті рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 12 лютого 2015 року, що залишено без змін рішенням апеляційного суду, та рішення апеляційного суду Миколаївської області від 09 квітня 2015 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.О. Дьоміна

Судді: М.В. Дем'яносов

А.В. Маляренко

І.К. Парінова

О.В. Ступак