Справа № 349/1840/14-ц
Провадження № 22-ц/779/1045/2015
Головуючий у 1 інстанції Поглод О.В.
Суддя-доповідач Фединяк В.Д.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 травня 2015 року м. Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Івано-Франківської області в складі:

головуючого- судді Фединяка В.Д.

суддів: Горблянського Я.Д., Матківського Р.Й.

секретаря Капущак С.В.

з участю ОСОБА_2,

представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про визнання дій протиправними та зобов'язання утриматись від вчинення певних дій за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Рогатинського районного суду від 02 квітня 2015 року, -

в с т а н о в и л а :

У листопаді 2014 року ОСОБА_3 звернулась в суд з указаним позовом і зазначала, що на підставі договору купівлі-продажу від 11 січня 2000 року АВІ №346401 нею було придбано у ОСОБА_5 домоволодіння по АДРЕСА_1 Рогатинського району Івано-Франківської області. У відповідності до місця розташування встановлених межових знаків, а також до планово-картографічної документації було встановлено металеву загорожу по встановленню місцю проходження межі між земельною ділянкою попереднього власника ОСОБА_5 та ОСОБА_2. 09 листопада 2014 року ОСОБА_2 було знищено встановлену (відновленну) межу земельних ділянок в натурі (на місцевості) та зруйновано огорожу. Посилаючись на те, що відповідачкою порушується її право на користування спірною земельною ділянкою, просила визнати протиправними дії відповідачки ОСОБА_2 щодо порушення встановлених межових знаків та зобов'язати надалі утриматись від порушення встановлених меж.

Рішенням Рогатинського районного суду від 02 квітня 2015 року позов задоволено частково.

Зобов'язано ОСОБА_2 утриматись від вчинення дій, які порушують право ОСОБА_3 на користування суміжною земельною ділянкою.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 ставиться питання про скасування оскаржуваного рішення з ухваленням нового про відмову у задоволення позову, вказуючи на те, що суд неповно з'ясував обставини справи, допустив порушення норм матеріального і процесуального права й ухвалив незаконне рішення. На думку апелянта, суд не врахував того, що позивачкою не надано доказів, які посвідчують її право власності чи право постійного користування земельною ділянкою.

У судовому засіданні ОСОБА_2 апеляційну скаргу підтримала, просить задовольнити цю скаргу.

Представник ОСОБА_3 вважає оскаржуване рішення суду законним та обґрунтованим і просить відмовити у задоволенні апеляційної скарги.

Заслухавши доповідь судді, пояснення осіб, які беруть участь у справі, дослідивши матеріали справи та перевіривши відповідно до ст. 303 ЦПК України наведені у скарзі доводи, колегія суддів дійшла висновку про часткове задоволення апеляційної скарги з таких підстав.

Задовольняючи частково позов ОСОБА_3, суд першої інстанції виходив з того, що при наявності спору з приводу суміжного землекористування буде передчасними визнавати дії ОСОБА_2 неправомірними при не затверджені меж земельних ділянок та встановлення між ними межових знаків. Разом з тим, відповідача слід зобов'язати утриматись від вчинення дій, які порушують право ОСОБА_3 на користування суміжною земельною ділянкою.

Висновок суду відповідає вимогам закону і матеріалам справи.

Відповідно до ч. 1ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно зі ст. 4 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Статтею ст. 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

При цьому способи захисту цивільного права та інтересів, зазначені в ст. 16 ЦК України.

Згідно із п. п. 1, 3 ч. 2 ст. 16 ЦК України одним із способів захисту цивільних прав та інтересів є визнання права, а також припинення дії, яка порушує право.

Зі змісту ч. 3 ст. 16 ЦК України вбачається, що суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Згідно із ч. ч. 2, 3 ст. 152 ЗК України землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його права на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.

Чинний ЗК України встановлює підстави набуття права на землю шляхом передачі ділянок у власність або надання їх у користування (частина друга статті 116). Однак громадяни і юридичні особи не можуть втрачати раніше наданого їм права користування земельною ділянкою.

Згідно ст. 125 ЗК України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав.

Судом встановлено, що ОСОБА_3, згідно договору купівлі - продажу від 11 січня 2000 року є власницею домоволодіння по АДРЕСА_2 Івано-Франківської області та суміжний користувач - ОСОБА_2 згідно договору дарування від 03 травня 2006 року є власницею домоволодіння по АДРЕСА_1 Рогатинського району Івано-Франківської області (а.с.44).

За змістом ч.2 ст. 120 ЗК України якщо жилий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, що перебуває у користуванні, то в разі набуття права власності на ці об'єкти до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача.

Згідно висновку комісії Верхньолипівської сільської ради Рогатинського району від 30 червня 2014 року тверді межі земельних ділянок на яких розміщені вищевказані домоволодіння сторін не встановлені (а.с.36).

Відповідно до ч. 3 ст. 103 ЗК України власники та землекористувачі земельних ділянок зобов'язані співпрацювати при вчиненні дій, спрямованих на забезпечення прав на землю кожного з них та використання цих ділянок із запровадженням і додержанням прогресивних технологій вирощування сільськогосподарських культур та охорони земель (обмін земельних ділянок, раціональна організація територій, дотримання сівозмін, встановлення, зберігання межових знаків тощо).

Статтею 106 ЗК України визначено, що власник земельної ділянки має право вимагати від власника сусідньої земельної ділянки сприяння встановленню твердих меж, а також відновленню межових знаків у випадках, коли вони зникли, перемістились або стали невиразними.

За змістом п. 4.1 Інструкції про встановлення (відновлення) меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) та їх закріплення межовими знаками, затвердженої наказом Державного комітету України по земельних ресурсах 18 травня 2010 року за № 376, відновлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) здійснюється на підставі раніше розробленої та затвердженої відповідно до статті 186 Земельного кодексу України документації із землеустрою. У разі відсутності такої документації розробляється технічна документація із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості).

Відповідно рішення Верхньолипівської сільської ради Рогатинського району від 26 січня 2015 року ОСОБА_2 надано дозвіл на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки у с. Верхня Липиця Рогатинського району (а.с.51).

Установлено, що 09 листопада 2014 року ОСОБА_2 демонтувала самовільно встановлену ОСОБА_3 як межу між їхніми земельними ділянками огорожу, що підтверджується висновком комісії Верхньолипівської сільської ради Рогатинського району від 30 червня 2014 року (а.с.36). Крім цього, зазначені обставини визнані сторонами та відповідно ч.1 ст.61 ЦПК України не підлягають доказуванню.

За таких обстави, відповідно ст.ст. 103,120 ЗК України суд першої інстанції прийшов до правильного висновку зобов'язавши ОСОБА_2 утриматись від вчинення дій, які порушують право позивачки на користування суміжною земельною ділянкою, оскільки самовільне встановлення (відновлення) меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) та їх закріплення межовими знаками суперечить п. 4.1 Інструкції затвердженої наказом Державного комітету України по земельних ресурсах 18 травня 2010 року за № 376 та статті 186 Земельного кодексу України.

Доводи апеляційної скарги не спростовують правильності висновків суду викладених в оскаржуваному рішенні, тому не можуть бути підставою для скасування справедливого і по суті правильного рішення суду лише з одних формальних міркувань.

Колегія суддів вважає оскаржуване рішення правильним і таким, що ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права. Підстав для скасування цього рішення за доводами апеляційної скарги не встановлено.

На підставі наведеного, керуючись ст.ст. 307,308,313,314,315,317 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити. Рішення Рогатинського районного суду від 02 квітня 2015 року в даній справі залишити без змін.

Ухвала набирає чинності з моменту проголошення, однак може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ з часу набрання законної сили.

ГоловуючийВ.Д.Фединяк Судді:Я.Д.ГорблянськийР.Й.Матківський