У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 червня 2015 року м. Рівне

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Рівненської області в складі

головуючий суддя: Хилевич С.В.

судді: Демянчук С.В., Оніпко О.В.

секретар судового засідання: Демчук Ю.Ю.

за участі: представників сторін,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Сарненського районного суду від 8 травня 2015 року в справі за позовом ОСОБА_1 до Відділу освіти Сарненської районної державної адміністрації, треті особи, які не заявляють самостійних вимог,: Сарненська районна рада і Сарненська районна державна адміністрація; про визнання незаконним і скасування наказу про звільнення з роботи, про стягнення середнього заробітку за час виконання обов'язків після звільнення з роботи, про зміну запису у трудовій книжці,

в с т а н о в и л а:

Рішенням Сарненського районного суду від 8 травня 2015 року ОСОБА_1 відмовлено у задоволенні позову до Відділу освіти Сарненської районної державної адміністрації (далі Відділ освіти), треті особи, які не заявляють самостійних вимог,: Сарненська районна рада і Сарненська районна державна адміністрація; про визнання незаконним і скасування наказу про звільнення з роботи, про стягнення середнього заробітку за час виконання обов'язків після звільнення з роботи, про зміну запису у трудовій книжці.

У поданій на рішення суду апеляційній скарзі позивач покликалася на його незаконність через порушення норм матеріального і процесуального права. На її обґрунтування зазначала про невідповідність обставинам справи висновку суду щодо того, що начальник Відділу освіти не брав участі в розподілі грошової винагороди педагогічним працівникам 11 листопада 2014 року, а його дії при відвідуванні школи 12 грудня 2014 року не могли призвести до конфлікту.

Після розмови з начальником Відділу освіти 12 грудня 2014 року у неї стався нервовий розлад, внаслідок чого написала заяву про звільнення з роботи за власним бажанням. На її думку, причиною для розірвання контракту був психологічний тиск відповідача.

Не відповідає дійсності і твердження суду про пропозицію начальника Відділу освіти відкликати заяву про звільнення з роботи.

Вважала, що порядок звільнення відповідачем і третіми особами не додержано, зокрема порушено п. 2.1 Положення про порядок призначення та звільнення з посад керівників підприємств, установ та організацій спільної власності територіальних громад Сарненського району. Її не повідомили про погодження звільнення Сарненською районною радою, а тому вона не скористалася своїм правом відкликати заяву про звільнення з роботи.

Судом залишено без уваги показання свідків ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 Також порушено положення ст. 116 КЗпП України щодо своєчасності і повноти виплати працівнику всіх належних у день звільнення коштів.

На її переконання, звільнення повинно відбуватися на підставі ст. 39 КЗпП України, а не норм ч. 1 ст. 38 КЗпП України. Оскільки позивач просила розірвати контракт за станом здоров'я, не надавши підтверджуючих медичних висновків, роботодавець був не вправі її звільнити без даних про ці обставини.

Залишено без уваги доводи про існування 955 гривень заборгованості за відрядженням та 917 гривень за тимчасову непрацездатність. Також неправильно відхилено клопотання про залучення до участі в справі Територіальної державної інспекції з питань праці.

З цих міркувань просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким визнати неправомірними дії відповідача щодо відвідання Ремчицької загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів (далі Ремчицька ЗОШ), що призвело до конфліктної ситуації 12 грудня 2014 року; скасувати наказ Відділу освіти від 31 грудня 2014 року №218-к про звільнення ОСОБА_1 за ст. 38 КЗпП України, видавши новий наказ про звільнення за ст. 39 КЗпП України; визнати запис відповідача у трудовій книжці про звільнення за ст. 38 КЗпП України неправомірним і провести запис звільнення на підставі ст. 39 КЗпП України; визнати вимушеним прогулом неправильний запис у трудовій книжці та виплатити кошти за вимушений прогул; визнати, що позивач виконувала свої обовязки директора школи та передавала матеріальні цінності аж до 5 січня 2015 року та стягнути з Відділу освіти за несвоєчасну виплату заробітної плати та виконання обовязків директора та передачу матеріальних цінностей до 5 січня 2015 року в сумі 6 800, 99 гривень.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення осіб, що беруть участь у справі і з'явились в судове засідання, перевіривши матеріали справи та доводи позивача, колегія суддів прийшла до висновку про відхилення апеляційної скарги.

Ухвалюючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції правильно виходив з того, що будь-яких належних і допустимих доказів про вчинення відповідачем тиску (психологічного чи фізичного) на позивача, що призвело до подання нею заяви про звільнення з роботи, в судовому засіданні здобуто не було. Не доведений позов у частині неправомірності дій начальника Відділу освіти, а також необґрунтований позов у частині незаконності звільнення позивача і зміну формулювання підстави звільнення, оскільки ті обставини, що начальник Відділу освіти брав участь у розподілі грошової винагороди, а також, що звільнення проведено відповідачем з порушенням вимог закону не знайшли свого достатнього підтвердження.

Вимога ОСОБА_1 про визнання факту виконання обов'язків директора Ремчицької ЗОШ до 5 січня 2015 року вірно визнана судом безпідставною, т.я. в день звільнення вона ж видала наказ про покладення виконання обовязків керівника навчального закладу на іншу особу, чим унеможливила виконання цих обовязків нею самою.

Правильно суд не погодився і з позовом у частині нарахування і виплату середнього заробітку за час вимушеного прогулу, позаяк вимогу про поновлення її на роботі позивач у судовому засіданні не підтримала, а тому підстав для задоволення позову про це не вбачалося.

Підстав для стягнення нарахованих, але не виплачених сум при звільненні встановлено не було, оскільки ці суми виплачені відповідачем на користь ОСОБА_1

З матеріалів справи вбачається, що 29 серпня 1997 року ОСОБА_1 ОСОБА_1 переведено з посади заступника директора Ремчицької ЗОШ на посаду директора цього навчального закладу (а.с. 2).

17 грудня 2014 року вона написала заяву про звільнення з роботи з 31 грудня 2014 року за станом здоров'я (а.с. 15).

Наказом №218-к від 31 грудня 2014 року позивача звільнено з посади директора школи за власним бажанням, за станом здоров'я, тобто на підставі ст. 38 КЗпП України (а.с. 3, 16).

Вважаючи, що звільнення проведено з порушенням вимог закону, позивач 5 лютого 2015 року звернулася до суду з позовом до Відділу освіти з позовом про визнання звільнення незаконним, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Під час судового розгляду справи ОСОБА_1 змінила розмір позовних вимог, вимагаючи визнати неправомірними дії відповідача щодо відвідання начальником Відділу освіти Ремчицької загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів (далі Ремчицька ЗОШ), що призвело до конфліктної ситуації 12 грудня 2014 року; скасувати наказ Відділу освіти від 31 грудня 2014 року №218-к про звільнення ОСОБА_1 за ст. 38 КЗпП України, видавши новий наказ про звільнення за ст. 39 КЗпП України; визнати запис відповідача у трудовій книжці про звільнення за ст. 38 КЗпП України неправомірним і провести запис звільнення на підставі ст. 39 КЗпП України; визнати вимушеним прогулом неправильний запис у трудовій книжці та виплатити кошти за вимушений прогул; визнати, що позивач виконувала свої обовязки директора школи та передавала матеріальні цінності аж до 5 січня 2015 року та стягнути з Відділу освіти за несвоєчасну виплату заробітної плати та виконання обовязків директора та передачу матеріальних цінностей до 5 січня 2015 року в сумі 6 800, 99 гривень.

Повно і правильно зясувавши обставини справи та встановивши, що норми матеріального права, на застосуванні яких наполягала позивач, при вирішенні спірних правовідносин застосуванню не підлягають, суд першої інстанції обґрунтовано відмовив у задоволенні позову.

Жодних доказів про те, що 12 грудня 2014 року начальник Відділу освіти відвідував Ремчицьку ЗОШ матеріали справи не містять, як не вбачається і будь-яких обставин неправомірності його дій щодо позивача.

Згідно з ч. 1 ст. 39 КЗпП України строковий трудовий договір (пункти 2 і 3 статті 23) підлягає розірванню достроково на вимогу працівника в разі його хвороби або інвалідності, які перешкоджають виконанню роботи за договором, порушення власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю, колективного або трудового договору та у випадках, передбачених частиною першою статті 38 цього Кодексу.

Оскільки ОСОБА_1 було звільнено за власним бажанням, тому підстав для зміни формулювання причини звільнення не було, що правильно встановлено судом першої інстанції.

Будь-яких доказів про те, що звільнення відбулося під тиском (психологічним чи фізичним) в матеріалах справи не вбачається, а судом їх не було здобуто.

Більше того, в судовому засіданні представник ОСОБА_1 не зміг визначитися і пояснити, в чому ж саме полягала незаконність впливу начальника Відділу освіти на його довірителя.

31 грудня 2014 року, тобто у день свого звільнення, своїм наказом ОСОБА_1 поклала виконання обовязків директора Ремчицької ЗОШ на ОСОБА_2

Тобто ці обставини унеможливлюють нарахування і виплату позивачу заробітку за виконання службових обовязків на посаді директора школи та передання матеріальних цінностей до 5 січня 2015 року.

Відповідно до ч. 1 ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після предявлення звільненим працівником вимоги про розрахунок.

В засіданні апеляційного суду представник позивача визнав, що вимоги закону про розрахунок сум, які підлягали виплаті роботодавцем на користь ОСОБА_1, Відділом освіти додержані, а зазначені грошові кошти виплачені повністю. Тобто на час вирішення спірних правовідносин субєктивні права позивача на плату праці не є порушеними, а тому судовому захисту не підлягають.

Щодо стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, то судом першої інстанції вірно встановлено відсутність правових підстав для задоволення цієї вимоги.

Стаття 236 КЗпП України передбачає, що у разі затримки власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки.

Оскільки позивач змінила позовні вимоги і не наполягала на поновленні її на роботі, тому суд правильно не погодився і зі стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Інші вимоги позивача про визнання запису відповідача у трудовій книжці про звільнення за ст. 38 КЗпП України неправомірним і проведення запису про звільнення на підставі ст. 39 КЗпП України; про визнання вимушеним прогулом неправильного запису у трудовій книжці є похідними, перебувають у взаємозвязку з первісними та залежні від їх вирішення, а тому через необґрунтованість і недоведеність останніх не підлягають задоволенню.

Згідно з ч. 4 ст. 10, ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: розяснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обвязки, попереджує про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Частина перша ст. 303 ЦПК України вказує, що під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Доводи апеляційної скарги про незаконність оскаржуваного рішення спростовуються правильністю висновків місцевого суду, з чим погоджується і колегія суддів.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 ЦПК України додержання судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права при ухваленні оскаржуваного рішення є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313-315, 324-325 ЦПК України, колегія суддів

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити, а рішення Сарненського районного суду від 8 травня 2015 року залишити без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий: Судді: