Провадження № 2/127/576/15
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

(заочне)

21.07.2015 року

Вінницький міський суд Вінницької області в складі:

головуючого судді Борисюк І. Е.

за участю: секретаря Пєскова Є. Д.,

представника позивача Никифорука І.Р.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Вінниці цивільну справу за позовом Центру забезпечення службової діяльності Міністерства оборони та Генерального штабу Збройних Сил України до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору ПАТ СК «Статус» про стягнення матеріального збитку, -

ВСТАНОВИВ:

До Вінницького міського суду Вінницької області звернувся Центр забезпечення службової діяльності Міністерства оборони та Генерального штабу Збройних Сил України з позовом до ОСОБА_2 про стягнення матеріального збитку.

Позовні вимоги мотивовані тим, що 13.07.2013 року сталась ДТП за участю службового автомобіля Центру забезпечення службової діяльності Міністерства оборони та Генерального штабу ЗСУ під керуванням солдата строкової військової служби ОСОБА_2 та автомобіля, що перебував у приватній власності під керуванням ОСОБА_3 Внаслідок ДТП було пошкоджено службовий автомобіль Центру. Позивач поніс матеріальні збитки, пов'язані з проведенням відновлювального ремонту. 07.03.2014 року Подільським районним судом м. Києва було ухвалено постанову, якою у скоєні ДТП визнано винними обох її учасників. 08.10.2013 року на підставі наказу начальника Центу № 193 від 07.10.2013 року ОСОБА_2 звільнено з військової служби. Оскільки шкода завдана ДТП визнана такою, що завдана з вини обох її учасників позивач звертається одразу до суду, а не до ПрАТ «СК «Статус», в якій було застраховано цивільну-правову відповідальність ОСОБА_3 Сума збитку розрахована позивачем лише з врахуванням вартості запасних частин, оскільки їх встановлення та використання проводилось на СТО, що знаходиться в його власності.

Вище викладене й стало підставою для звернення до суду позивача із вимогою про стягнення з ОСОБА_2 на користь Центру забезпечення службової діяльності Міністерства оборони та Генерального штабу Збройних Сил України 9 496, 35 гривень матеріального збитку.

Ухвалою суду від 25.09.2014 року до участі у справі було залучено в якості третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору ОСОБА_3 та ПАТ «СК «Статус».

Ухвалою суду від 11.12.2014 року до участі у справі було залучено в якості співвідповідача ОСОБА_3.

Ухвалою суду від 19.02.2015 року по цивільній справі було призначено судову товарознавчу експертизу та зупинено провадження по справі до отримання висновку експерта.

Ухвалою суду від 19.05.2015 року провадження по справі відновлено, в зв'язку з поверненням ухвали суду від 19.02.2015 року без виконання.

В судовому засідання представник позивача підтримав позовні вимоги, аргументуючи їх мотивами, викладеними в позовній заяві, та просив вимоги задовольнити.

Відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 повторно в судове засідання не з'явилися, хоча належним чином були повідомлені про час і місце розгляду справи. Від відповідачів не надійшло заяв про розгляд справи у їх відсутність, не повідомлено причини неявки.

Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору -ПАТ «СК «Статус» повторно в судове засідання не з'явився, хоча належним чином був повідомлений про час і місце розгляду справи. Від ПАТ «СК «Статус» не надійшло заяви про розгляд справи у їх відсутність, не повідомлено причини неявки.

Суд, враховуючи думку представника позивача, ухвалив провести заочний розгляд справи.

При розгляді справи судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини.

13.07.2013 року приблизно о 7 год. 15 хв. в м. Києві на вул. Фрунзе, 86, відбулась ДТП за участю автомобіля Центру забезпечення службової діяльності Міністерства оборони та Генерального штабу Збройних Сил України «Деу Сенс», військовий номер НОМЕР_4 під керуванням водія солдата ОСОБА_2 та автомобіля «ЗАЗ Славута», д.н.з. НОМЕР_3, під керуванням водія ОСОБА_3, цивільно-правова відповідальність якого застрахована в СК «Статус» згідно полісу № АВ/9817599. Причиною виникнення ДТП стало те, що водій ОСОБА_3 здійснюючи виїзд з другорядної дороги (вул. Нахімова) на головну дорогу (вул. Фрунзе) не надав переваги у русі автомобілю «Деу Сенс» під керуванням ОСОБА_2, що рухався по головній дорозі зі швидкістю 65 км/год. Так, ОСОБА_2 було порушено п. 12.4. ПДР України, а ОСОБА_3 - п. 16.11. ПДР України.

Згідно постанови Подільського районного суду м. Києва по справі № 758/10596/13-п від 07.03.2014 року, яка набрала законної сили 11.04.2014 року, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 визнано винними у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП та закрито провадження в справі, у зв'язку з закінченням строку накладення адміністративного стягнення. (а.с. 7-8)

Згідно ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Слід зауважити, що при розгляді справи про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої винесено постанову суду у справі про адміністративне правопорушення, це судове рішення є обов'язковим для суду в частині з'ясування питань чи мали місце такі дії та чи вчинені вони цією особою. Тому, розглядаючи даний позов, який випливає зі справи про адміністративне правопорушення, суд не вправі перевіряти обставини ДТП, обговорювати вину особи і робити висновки про відповідальність осіб, причетних до ДТП, а може лише вирішувати питання про розмір відшкодування, на що також звернув увагу Верховний Суд України та Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

У відповідності до вимог ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Відповідно до ч. 1, ч. 2 ст. 1187 ЦК України передбачено, що джерелом підвищеної безпеки є діяльність, пов'язана з використанням, зберіганням або утримання транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб.

Особою, яка зобов'язана відшкодувати шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки, є фізична або юридична особа, що на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди, позички тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Якщо особа під час керування транспортним засобом має посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії і реєстраційний документ на транспортний засіб, переданий їй власником або іншою особою, яка на законній підставі використовує такий транспортний засіб, то саме ця особа буде нести відповідальність за завдання шкоди (пункт 2.2 Правил дорожнього руху України).

Не вважається особою, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, і не несе відповідальності за шкоду перед потерпілим особа, яка керує транспортним засобом у зв'язку з виконанням своїх трудових (службових) обов'язків на підставі трудового договору (контракту) із особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, якщо з нею укладено цивільно-правовий договір. Така особа, враховуючи характер відносин, які між ними склалися, може бути притягнута до відповідальності роботодавцем лише у регресному порядку відповідно до ст. 1191 ЦК України.

Судом встановлено, що на момент скоєння ДТП ОСОБА_2 був солдатом та проходив строкову військову службу в Центрі забезпечення службової діяльності Міністерства оборони та Генерального штабу Збройних Сил України здійснюючи трудову діяльність на посаді водія 2 автомобільного відділення 3 автомобільного взводу 2 автомобільної колони. Також, на момент скоєння ДТП ОСОБА_2 виконував службове доручення та мав при собі дорожній лист, що додатково підтверджує здійснення ним трудової/службової діяльності за дорученням Центру забезпечення службової діяльності Міністерства оборони та Генерального штабу Збройних Сил України.(а.с. 4-6)

Згідно законодавства України проходження строкової військової служби відноситься до трудової діяльності.

Таким чином, ОСОБА_2 на час скоєння ДТП перебував у трудових відносинах із Центром забезпечення службової діяльності Міністерства оборони та Генерального штабу Збройних Сил України.

З матеріалів даної цивільної справи вбачається, що ОСОБА_2 на відповідній правовій підставі володів транспортним засобом. Судом не встановлено неправомірне заволодіння ОСОБА_2 транспортним засобом - автомобілем «Деу Сенс», військовий номер НОМЕР_4, не встановлено недбалість власника транспортного засобу, що сприяла неправомірному заволодінню, а тому підстави нести відповідальність особі, що керувала ним, згідно із положеннями ч. 4 ст. 1187 ЦК України, відсутні.

Окрім того, згідно постанови Подільського районного суду м. Києва від 07.03.2014 року, яка набула законної сили 11.04.2014 року, разом із ОСОБА_2 визнано винними у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП ОСОБА_3

Згідно ст. 1188 ЦК України шкода, завдана внаслідок кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: за наявності вини всіх осіб, діяльністю яких було завдано шкоди, розмір відшкодування визначається у відповідній частці залежно від обставин, що мають істотне значення.

Судом встановлено, що ОСОБА_3 на відповідній правовій підставі керував автомобілем «ЗАЗ Славута», д.н.з. НОМЕР_3, оскільки під час керування мав посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії і реєстраційний документ на транспортний засіб.

Особи, які спільно завдали шкоди, тобто завдали неподільної шкоди взаємопов'язаними, сукупними діями, або діями з єдністю наміру, несуть солідарну відповідальність перед потерпілими (статті 543, 1190 ЦК України). Спір про відшкодування шкоди, завданої при цьому самим джерелам підвищеної небезпеки кожним із їх володільців перед іншим із них, вирішується за правилами ст. 1188 ЦК, а саме: шкода, завдана одному з володільців із вини іншого, відшкодовується винним; не відшкодовується шкода, завдана володільцю лише з його вини; за наявності вини всіх володільців розмір відшкодування визначається судом у відповідній частці залежно від обставин, що мають істотне значення (тобто залежно від ступеня вини кожного); у разі відсутності вини володільців у взаємному завданні шкоди жоден із них не має права на відшкодування.

На що також звернув увагу Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ в Постанові Пленуму № 4 від 01.03.2013 року «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішення спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки».

Так, судом було залучено до участі у справі ОСОБА_3 в якості співвідповідача. Однак, як вбачається із матеріалів справи, вимоги про стягнення матеріального збитку заявлені позивачем лише до ОСОБА_2, як до одного винного у спричинені матеріальної шкоди.

Судом встановлено, що цивільно-правова відповідальність ОСОБА_3 була застрахована в ПАТ «СК «Статус». 17.07.2013 року позивач звернувся до страхової компанії із вимогою про відшкодування завданої ОСОБА_3 шкоди. (а.с. 127) Однак, суду не надано доказів відмови страхової компанії у виплаті страхового відшкодування. Також, суду не можливо встановити чи мала місце виплата. Непред'явлення вимог до страховика за наявності підстав для стягнення завданої шкоди саме зі страховика є підставою для відмови в позові до завдавала шкоди у відповідному розмірі.

Позивачем не надано суду належних та допустимих доказів в розуміння положень ст.ст. 57-58 ЦПК України, встановлення пошкоджень, які зазнав службовий автомобіль Центру. Довідка, видана ДАІ в м. Києві (а.с. 9), не є тим документом на підставі якого можливо встановити об'єм пошкоджень і визначити саме необхідний відновлювальний ремонт.

На підтвердження понесених витрат на відновлення пошкодженого автомобіля позивачем суду надані видаткові накладні. (а.с. 10-15)

Судом звернуто увагу, що під видатковою накладною розуміється первинний бухгалтерський документ, що надається продавцем покупцеві та вміщує перелік товарів, їх кількість і ціну, за якою вони будуть поставлені покупцеві, формальні особливості товару (колір, вага тощо), умови постачання і зведення про відправника та одержувача. Видача накладної свідчить про те, що у покупця з'являється обов'язок оплати товару відповідно до вказаних умов. Таким чином, одним з основних реквізитів видаткової накладної, щоб вона мала юридичну та бухгалтерську цінність, є зазначення на накладній про оплату та оприбуткування товарно-матеріальних цінностей. Тобто, без зазначення про оплату та оприбуткування не можна говорити про перехід права власності на отримані товари.

Як вбачається з матеріалів справи, видаткові накладні № 2292 та № 2526 не містять відміток про оприбуткування та оплату отриманих товарів, накладна № НОМЕР_2 містить відмітку про оприбуткування, однак не містить відмітки про оплату товару. Отже, дані видаткові накладні не можуть братись судом до уваги, як документи, що підтверджують витрати на оплату відновлювального ремонту автомобілю після ДТП.

Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Згідно ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених ст. 61 ЦПК України, відповідно до ст. 60 ЦПК України. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Докази не можуть ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст. 58 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Згідно з п. 6 ч. 1 ст. 3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність.

Суд також враховує, що одним з проявів верховенства права є те, що право не обмежується лише законодавством як однією з його форм, а включає й інші соціальні регулятори. Справедливість - одна з основних засад права є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права. Суд вважає за необхідне зазначити, що ця позиція ґрунтується, в тому числі, на Рішенні Конституційного Суду України від 02.11.2004 року № 15-рп/2004 у справі № 1-33/2004.

Заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, враховуючи принцип диспозитивності цивільного судочинства, а також вимоги розумності та справедливості, суд прийшов до переконання в тому, що позов не підлягає задоволенню в повному обсязі, оскільки є необґрунтованим та недоведеним належними та допустимими доказами.

Враховуючи вище зазначене суд прийшов до висновку, що позовні вимоги про стягнення з ОСОБА_2 матеріального збитку в розмірі 9 496, 35 гривень не підлягають задоволенню. Вимог до відповідача ОСОБА_3 взагалі позивачем пред'явлено не було, на що суд неодноразово звертав увагу представника позивача. Судом прийнято до уваги, що у відповідності до ч. 1 ст. 20 ЦК України право на захист особа здійснює на свій розсуд. Позивач, скориставшись своїми процесуальними правами, розпорядився своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд, заявивши саме ті вимоги, які вважав за необхідне, надавши при цьому докази, які вважав достатніми.

Судом встановлено, що при зверненні до суду позивачем сплачено судовий збір в сумі 243, 60 гривень. (а.с. 1)

Приймаючи до уваги відмову в задоволенні позовних вимог в повному обсязі та положення ст. 88 ЦПК України, судовий збір в сумі 243, 60 гривень слід залишити за позивачем.

Враховуючи наведене та керуючись п. 6 ч. 1 ст. 3, ст. 15, ст.ст. 1166, 1172, 1187, 1188 ЦК України, Законом України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», Законом України «Про військовий обов'язок і військову службу», ст.ст. 3, 8, 10, 11, 57 - 61, 88, 208, 209, 212-216, 218, 224-226, 228, 294 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позовних вимог Центру забезпечення службової діяльності Міністерства оборони та Генерального штабу Збройних Сил України до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про стягнення з ОСОБА_2 матеріального збитку в розмірі 9 496, 35 гривень - відмовити.

Судові витрати залишити за Центром забезпечення службової діяльності Міністерства оборони та Генерального штабу Збройних Сил України.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом десяти днів з дня отримання його копії.

Позивач має право оскаржити заочне рішення в загальному порядку, встановленому ЦПК України. Апеляційна скарга на рішення суду позивачем може бути подана до апеляційного суду Вінницької області через суд першої інстанції протягом десяти днів з дня його проголошення.

Суддя: