АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХМЕЛЬНИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________________
Справа № 676/1113/15-ц
Провадження № 22-ц/792/1238/15
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 червня 2015 року м. Хмельницький

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

апеляційного суду Хмельницької області

в складі: головуючого судді Костенка А.М.,

суддів: Гринчука Р.С., Грох Л.М.,

при секретарі : Гриньовій А.М.

з участю : відповідача ОСОБА_1 та її представника ОСОБА_2

розглянула у відкритому судовому засіданні цивільну справу № 676/1113/15-ц за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Кам'янець-Подільського міськрайонного суду від 26 травня 2015 року по справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1, третя особа, яка не заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, приватний нотаріус Кам'янець-Подільського районного нотаріального округу ОСОБА_4 про визнання договору дарування частково недійсним, встановлення порядку користування житлом.

Заслухавши доповідача, пояснення відповідача, її представника перевіривши матеріали справи, ознайомившись з апеляційною скаргою, колегія суддів

в с т а н о в и л а :

ОСОБА_5, звертаючись до суду з позовом вказувала, що у 1994 році її сім'я завершила будівництво будинку в с. Довжок Кам'янець-Подільського по вул. Сонячна, 7. Будинок побудований на два окремі входи по 4 кімнати в кожній квартирі. 25 листопада 1994 року на ОСОБА_6 як неповнолітню за згодою її батьків оформили через договір дарування квартиру № 1. Всі надвірні споруди залишились в спільній власності. У 2004 році через важку хворобу чоловіка ОСОБА_7 частину квартири № 2 вирішили продати. Цим скористалась відповідачка, її племінниця, яка, будучи медичним працівником, пообіцявши дбати про них, умовила продати їй частину квартиру. Однак, при оформлені договору в нотаріуса шахрайським способом в змові з ОСОБА_1 замість договору купівлі-продажу був оформлений договір дарування, якого їй не показали, а видали витяг і пообіцяли сплатити гроші, але й до цього часу їх не отримала. Чоловік через 4,5 місяці помер, а договір був оформлений так, що їй залишилась 1 кімната на 2 поверсі без входу і виходу. В подальшому через депресивний стан донька забрала її за кордон на лікування, а повернувшись з Італії не була допущена до свого житла, була вимушена поселитися у сусідів. Тому просила ухвалити рішення яким визнати договір дарування від 4 серпня 2004 року укладений між нею і ОСОБА_1 частково недійсним, встановити порядок користування житлом в частині: кімнату № 5, туалет № 4 залишити в її власності, а кімнату № 9 передати у власність відповідачу.

Під час розгляду справи позивач уточнила позовні вимоги і просила ухвалити рішення яким: визнати договор дарування від 4 серпня 2004 року, укладений між нею та відповідачкою, посвідчений приватним нотаріусом Кам'янець-Подільського районного _______________________________________________________________________________

Головуючий у першій інстанції ОСОБА_8 провадження № 22-ц/792/1238/15

Доповідач Костенко А.М. Категорія № 19, 21

нотаріального округу ОСОБА_4 частково недійсним, в частині кімнати площею 12,4 кв.м, кухні 12,4 кв.м, ванної з туалетом 3,6 кв.м, коридору 3,4 кв.м, прихожої 7,4 кв.м, розташовані на першому поверсі та підвалу, застосувати наслідки недійсності правочину.

Ухвалою Кам'янець-Подільського міськрайонного суду від 8 квітня 2015 року до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору залучено приватного нотаріуса Кам'янець-Подільського районного нотаріального округу ОСОБА_4

Рішенням Кам'янець-Подільського міськрайонного суду від 26 травня 2015 року в задоволені вказаного позову відмовлено. Стягнуто з ОСОБА_5 на користь держави 243 грн. 60 коп. судового збору.

В апеляційній скарзі ОСОБА_5 просить скасувати вказане рішення, ухвалити нове, яким задоволити позовні вимоги, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи. Вказує, що вирішуючи спір суд не в повній мірі з'ясував всі обставини справи, не перевірив та не витребував усі належні докази. Вважає, що суд при вирішенні вказаного спору, безпідставно взяв до уваги рішення інших судів.

Перевіривши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково.

Відповідно до ч. 1 ст. 309 ЦПК України підставами для зміни рішення є порушення норм матеріального права. Норми матеріального права вважаються порушеними або неправильно застосованими, якщо застосовано закон, який не поширюється на ці правовідносини, або не застосовано закон, який підлягав застосуванню.

Так судом встановлено, що 4 серпня 2004 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_9 було укладено договір дарування, за яким ОСОБА_3 подарувала, а ОСОБА_9 прийняла в дар 11/25 частини домоволодіння по вул. Сонячній. 7 в с. Довжок Камянець-Подільського району Хмельницької області, який належав ОСОБА_3 на підставі свідоцтва про право власності.

ОСОБА_3, ОСОБА_9, ОСОБА_6 є власниками домоволодіння по вул. Сонячній. 7 в с. Довжок Камянець-Подільського району на праві спільної часткової власності в ідеальних частках без виділення часток в натурі.

На даний час ОСОБА_3 є власником 1/25 частини домоволодіння по вул. Сонячній. 7 в с. Довжок Камянець-Подільського району, ОСОБА_1 є власником 11/25 частини вказаного домоволодіння, а ОСОБА_6 є власником 13/25 домоволодіння.

В позовній заяві позивач, як на підставу позову, послалась на те, що уклала договір дарування під впливом помилки, оскільки вважала, що укладає договір купівлі-продажу. Під час розгляду справи в суді першої інстанції позивач надала суду додаткове обгрунтування позовних вимог, в якому зазначила, що уклала оспорюваний правочин під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, а також, що була навмисно введена в оману щодо обставин правочину.

У відповідності до ст.ст. 57, 60 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Так рішенням Камянець-Подільського міськрайонного суду від 2 червня 2010 року в частині позову ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про визнання договору дарування 11/25 частини домоволодіння по вул. Сонячній, 7 в с. Довжок Камянець-Подільського району Хмельницької області від 4 серпня 2004 року удаваним правочином, як такого, що прикриває договір довічного утримання відмовлено. При цьому, судом не було встановлено, що ОСОБА_3 та ОСОБА_1 при укладенні договору дарування діяли свідомо для досягнення якоїсь особистої користі, їх дії були направлені на досягнення інших наслідків й приховують іншу волю учасників правочину, що необхідно для визнання правочину удаваним. Тобто, судом було достеменно встановлено, що між сторонами було укладено саме договір дарування та саме на укладення даного правочину було волевиявлення обох сторін. Вказане рішення сторонами не оскаржувалось та набрало законної сили.

В 2012 році ОСОБА_3 знову звернулась до суду з позовом до ОСОБА_1 про визнання недійсним договору дарування 11/25 частини домоволодіння по вул. Сонячній, 7 в с. Довжок Камянець-Подільського району Хмельницької області від 4 серпня 2004 року з підстав укладення оспорюваного правочину у звязку зі збігом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах для себе умовах, оскільки позбавила себе житла.

Рішенням Камянець-Подільського міськрайонного суду від 24 жовтня 2012 року в задоволенні позову було відмовлено. При цьому, судом було встановлено, що оспорюваний правочин відповідає вимогам ст. 203 Цивільного кодексу України, а саме відповідає внутрішній волі дарувальника та обдарованої. Спрямований на настання реальних наслідків так як відповідачка перейшла проживати та зареєстрована в даному домоволодінні, відповідає нотаріальній формі укладеного правочину.

Вказане рішення суду було оскаржено в апеляційному поряду, однак ухвалою апеляційного суду Хмельницької області від 6 березня 2013 року залишено без змін.

Таким чином, попередніми судовими рішеннями встановлено, що договір дарування від 4 серпня 2004 року, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 не є удаваним правочином з метою приховати інший правочин, який сторони вчинили насправді, відповідає внутрішній волі дарувальника, спрямований на настання реальних наслідків, вчинений за відсутності тяжкої обставини для дарувальника чи на вкрай невигідних умовах.

При цьому позивачем не надано, а судом не здобуто переконливих та достеменних доказів, що даний правочин укладений під впливом помилки.

Крім того, у відповідності до ст. 217 Цивільного кодексу України недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини.

Як вбачається з договору дарування від 4 серпня 2004 року, позивач подарувала відповідачу 11/25 частини домоволодіння без виділення частини домоволодіння в натурі, а в позовній заяві просить визнати договір дарування частково в частині окремих житлових приміщень.

Однак, волевиявлення по договору дарування було направлено саме на 11/25 частин подарованого майна і в попередніх позовах позивачка не зазначала, що мала намір на відчуження частини від 11/25 частин, а просила визнати недійсним весь договір дарування.

Крім того, позивач не вказала в позовній заяві яку частину в ідеальній частці від домоволодіння складають вказані окремі житлові кімнати та саме в якій частині слід визнавати недійсним договір дарування.

Також позивач просила суд встановити порядок користування спірним житловим будинком шляхом виділення їй окремої кімнати, з якої зробити через вікно вихід на вулицю, туалету, з якого вивести каналізацію, залишивши в її власності ще одну кімнату.

Однак з врахуванням таких позовних вимог слід прийти до висновку, що за своїм змістом ці позовні вимоги є вимогами про виділ частки із майна, що є у спільній частковій власності в розумінні вимог ст. 364 Цивільного кодексу України, а не встановлення порядок користування житловим приміщенням.

Такі вимоги мають розглядатись у відповідності до норм ст. 364 ЦК України з проведенням відповідних експертиз щодо можливості виділення частки в натурі, проведення перепланування житлового приміщення, визначення вартості нерухомого майна, наявності відповідного дозволу органів місцевого самоврядування тощо.

Отже такі вимоги в межах цієї справи не можуть бути розглянуті, оскільки позивач не визначилась з правовими підставами таких позовних вимог, не надала відповідних доказів в обґрунтування виділення їй частки в житловому будинку в натурі.

Таким чином, з огляду на вищевикладене колегія суддів приходить до висновку, що оцінивши в сукупності надані докази, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про безпідставність і необґрунтованість позовних вимог та відмовив в задоволенні позову.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, не містять конкретних та обґрунтованих підстав з посиланням на норми матеріального права для скасування рішення суду та задоволення позову, а тому їх слід відхилити.

Твердження позивача в позовній заяві про порушення оспорюваним правочином її права на житло не можуть бути взяті до уваги, оскільки позивач є власником 1/25 частини спірного домоволодіння, має всі законні права на користування спірним домоволодінням та проживання в житловому будинку.

В той же час, відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції послався на дві взаємовиключні підстави - за безпідставністю та недоведеністю позовних вимог і на підставі ст. 257 Цивільного кодексу України за пропуском строку позовної давності звернення до суду.

Однак, при цьому, поза увагою суду першої інстанції залишилися роз'яснення викладені у п.11 постанови №14 Пленуму Верховного Суду України «Про судове рішення у цивільній справі» від 18 грудня 2009 року у відповідності до яких застосування строку позовної давності допускається лише у разі наявності порушеного права та неповажності пропуску строку позовної давності, що виключає у такому випадку одночасну відмову у задоволенні позову за його безпідставністю.

За таких обставин колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції підлягає зміні з виключенням з мотивувальної частини рішення посилання як на підставу відмови в позові - пропуск строку позовної давності звернення до суду.

Керуючись ст.ст. 307, 309, 316, 319 ЦПК України, колегія суддів

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Камянець-Подільського міськрайонного суду від 26 травня 2015 року змінити.

Виключити з мотивувальної частини рішення посилання суду на ст. 257 Цивільного кодексу України як на підставу відмови в позові за пропуском строку позовної давності звернення до суду.

В решті рішення залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення, проте може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий : (підпис) Судді : (підписи)

З оригіналом згідно : Суддя А.М. Костенко