15.06.2015 Провадження №2/425/69/15
Справа №425/2856/14-ц
місто Рубіжне Луганської області
Рубіжанський міський суд Луганської області, у складі головуючого-судді Коваленка Д.С., секретар: Томко Л.А., розглянувши у відкритому судовому засіданні, у приміщенні залу судових засідань Рубіжанського міського суду Луганської області, цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів у зв`язку із продовженням навчання,
ОСОБА_1 звернулась до Рубіжанського міського суду Луганської області з позовною заявою до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на її утримання, у розмірі 1/4 частини від всіх видів його доходу щомісяця, починаючи від дня предявлення позову до суду і до закінчення навчання, але не більше, як до досягнення 23 років.
У судове засідання для розгляду справи по суті, позивач та відповідач не прибули, але були належним чином повідомлені про день та час судового розгляду.
Позивач через канцелярію Рубіжанського міського суду Луганської області подала заяву, якою просила розглянути справу без її участі на підставі наявних у справі доказів, а у випадку неявки відповідача вказала, що не заперечує проти розгляду справи у заочному порядку та ухвалення заочного рішення. Відповідач причини неявки у судове засідання не повідомив, а правом на подачу заперечень та доказів, якими вони обґрунтовуються не скористався.
У звязку з неявкою у судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, в силу положень частини другої статті 197 Цивільного процесуального кодексу України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.
У звязку з повторною неявкою в судове засідання відповідача, від якого заяви про розгляд справи за його відсутності не надходило і причини неявки ним не повідомлені, а позивач не заперечувала проти вирішення справи у заочному порядку, розгляд справи здійснювався за відсутності позивача і відповідача, на підставі наявних у справі доказів (у заочному порядку), про що судом була постановлена ухвала без виходу до нарадчої кімнати, та у порядку частини пятої статті 209 Цивільного процесуального кодексу України занесена до журналу судового засідання.
Суд на основі всебічного, повного, обєктивного та безпосереднього дослідження, кожного наявного у матеріалах справи доказу окремо, а також у їх сукупності, встановив наступні обставини, та відповідно до них визначив такі правовідносини:
ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, є рідною донькою ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с.1,7-9).
Згідно довідки №739 від 22 вересня 2014 року, виданої на імя ОСОБА_1, остання навчається на контрактній основі у Сумському Державному університеті з 01 вересня 2014 року по 30 червня 2020 року (а.с.4,6).
До вступу в університет, ОСОБА_1 проживала разом із матір`ю (а.с.8,10-12), але у зв`язку із навчанням стала проживати у гуртожитку (а.с.5).
Із встановлених обставин вбачається, що між позивачем та відповідачем виникли сімейні правовідносини, в межах яких виник спір, в якому відповідач, як батько повнолітньої доньки, відмовляється від її утримання в період її навчання.
Враховуючи визначені судом правовідносини, для вирішення спору, суд застосовує наступні норми матеріального права:
Відповідно до положень частини другої статті 51 Конституції України батьки зобовязані утримувати дітей до їх повноліття.
Поряд з цим, згідно з положеннями частини першої статті 199 Сімейного кодексу України якщо повнолітні дочка, син продовжують навчання і у зв'язку з цим потребують матеріальної допомоги, батьки зобов'язані утримувати їх до досягнення двадцяти трьох років, за умови, що вони можуть надавати матеріальну допомогу.
Отже, тільки за наявності вказаних у частині першій статті 199 Сімейного кодексу України умов, як виключення із загального правила, обовязок батьків щодо утримання дитини після досягнення нею повноліття, може виникнути знову.
При цьому, застосовуючи вказану норму матеріального права, суд враховує розяснення надані Пленумом Верховного Суду України у постанові №3 від 15 травня 2006 року «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», зокрема у пункті 20, в частині того, що: обов'язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчатися після досягнення повноліття (незалежно від форми навчання), виникає за обов'язкової сукупності таких юридичних фактів: досягнення дочкою, сином віку, який перевищує 18, але є меншим 23 років; продовження ними навчання; потреба у зв'язку з цим у матеріальній допомозі; наявність у батьків можливості надавати таку допомогу.
Так, судом встановлено, що донька відповідача, тобто позивач на день звернення до суду досягла повних 18 років, але не досягла 23 (а.с.8).
З першого вересня 2014 року, ОСОБА_1 продовжує навчання, зокрема у Сумському Державному університеті і являється студентом першого курсу. При цьому, навчання розраховано до 30 червня 2020 року (а.с.4).
Суд вважає встановленою і ту обставину, що ОСОБА_1 у звязку із навчанням має потребу у матеріальній допомозі, оскільки: навчання на контрактній формі не передбачає отримання стипендії, а розмір прожиткового мінімуму, встановленого законом України «Про Державний бюджет України на 2014 рік» для працездатних осіб (який є вартісної величиною достатнього для забезпечення нормального функціонування організму людини, збереження його здоровя набору продуктів харчування, непродовольчих товарів, набору послуг, необхідних для задоволення основних соціальних і культурних потреб особистості стаття 1 Закону України «Про прожитковий мінімум») складає 1218 гривень; вона навчається на денній формі, що передбачає додаткове витрачання часу на виконання домашніх завдань і після прослуховування лекцій, а тому виключає за загальним правилом, можливість отримання заробітку своєю працею, а матеріали справи не містять належних, достовірних та допустимих доказів того, що ОСОБА_1 як виключення із загального правила, працює та отримує за це дохід або має інше джерело доходу (а.с.4-6).
Також суд вважає, що ОСОБА_2, як батько ОСОБА_3, має можливість надавати їй необхідну матеріальну допомогу, оскільки за даними позивача він має місце роботи на території Російської Федерації, а в матеріалах справи відсутні будь-які докази того, що відповідач є непрацездатним чи несе настільки значущі витрати по життю, які виключають можливість надання ним матеріальної допомоги своїй дитини (а.с.1).
Тому, за таких обставин, суд вважає що у відповідача, як батька позивача, дійсно виник обовязок з її утримання внаслідок продовження нею навчання та потребою у звязку з цим у матеріальній допомозі.
А в силу положень частини 3 статті 199 Сімейного кодексу України, ОСОБА_1, як донька відповідача, має право на стягнення з нього вказаного утримання у вигляді аліментів до припинення навчання, але не більше як до досягнення нею двадцяти трьох років.
Вирішуючи питання про розмір аліментів, які підлягають присудженню з відповідача, суд виходить з наступного:
Відповідно до положень частини 1 статті 200 Сімейного Кодексу України, суд визначає розмір аліментів на повнолітню доньку у твердій грошовій сумі або у частці від заробітку (доходу) платника аліментів з урахуванням обставин, зазначених статтею 182 Сімейного Кодексу України.
При визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров'я та матеріальне становище дитини; стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення (частина перша статті 182 Сімейного кодексу України).
Отже, оскільки позивач просить суд захистити її порушене право способом, який передбачений законом шляхом стягнення з відповідача аліментів у розмірі 1/4 частини від всіх видів його доходу щомісяця суд вважає, що вказані вимоги підлягають задоволенню.
При визначенні розміру аліментів, суд врахував положення частини першої статті 184 Сімейного кодексу України, та те що в матеріалах справи відсутні будь-які докази, які б підтверджували незадовільний стан здоровя дитини чи відповідача, перебування чи необхідність перебування відповідача на стаціонарному лікуванні, наявність у відповідача інших дітей та/або непрацездатних батьків або інших обставин, що мають істотне значення для визначення розміру аліментів чи призначення його розміру у твердій сумі.
В силу положень пункту першого частини першої статті 367 Цивільного процесуального кодексу України, також слід допустити негайне виконання рішення в межах суми платежу за один місяць.
Враховуючи те, що позивач на підставі пункту третього частини першої статті 5 Закону України Про судовий збір №3674-VI від 08.07.2011 року звільнений від сплати судового збору, розмір якого у справах даної категорії виходячи з положень статті 8 Закону України Про Державний бюджет України на 2015 рік складає 243 (двісті сорок три) гривні 60 (шістдесят) копійок, тому в силу положень частини третьої статті 88 Цивільного процесуального кодексу України, суд стягує з відповідача вказану суму судового збору в дохід держави.
Отже, керуючись статтями 1-4,8,15,57-64,88,179,185,196,208,209,212-215,224-233 Цивільного процесуального кодексу України, суд
Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів у зв`язку із продовженням навчання - задовольнити повністю.
Стягнути з ОСОБА_2 (податковий номер: НОМЕР_1) на користь ОСОБА_1 (податковий номер: НОМЕР_2) аліменти у розмірі 1/4 частини від всіх видів його доходу, щомісяця, починаючи стягнення з 24 листопада 2014 року і до припинення ОСОБА_1 навчання (у Сумському Державному Університеті), але не більше ніж до досягнення нею 23 років.
Стягнути з ОСОБА_2 (податковий номер: НОМЕР_1) в дохід держави Україна, судовий збір у розмірі 243 (двісті сорок три) гривні 60 (шістдесят) копійок.
Рішення в частині стягнення з ОСОБА_2 аліментів, в межах суми виплат за один місяць, допустити до негайного виконання.

Заочне рішення може бути оскаржено позивачем шляхом подання апеляційної скарги до Апеляційного суду Луганської області через Рубіжанський міський суд Луганської області протягом десяти днів з дня отримання копії рішення. Заочне рішення може бути переглянуто Рубіжанським міським судом Луганської області шляхом подання відповідачем заяви про перегляд заочного рішення до цього суду протягом десяти днів з дня отримання копії заочного рішення.

Заочне рішення набирає законної сили після закінчення строку для подання позивачем апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано, та після закінчення строку для подання відповідачем письмової заяви про перегляд заочного рішення, якщо таку заяву не було подано. У разі подання позивачем апеляційної скарги заочне рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом. У разі подання відповідачем заяви про перегляд заочного рішення, якщо його не скасовано, воно набирає законної сили після закінчення строку на подання ним апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. А у разі подання ним апеляційної скарги заочне рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя - Д.С. Коваленко