У Х В А Л А

8 липня 2015 року м. Київ

Колегія суддів Судової палати у цивільних справах

Верховного Суду України в складі:

Гуменюка В.І.,
Охрімчук Л.І., Сеніна Ю.Л.,

розглянувши заяву ОСОБА_4 про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 25 березня 2015 року в справі за позовом ОСОБА_4 до товариства з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект», треті особи: Служба у справах дітей Житомирської міської ради, приватний нотаріус Житомирського нотаріального округу Сєтак Віктор Ярославович, публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк», про визнання недійсним договору іпотеки,

в с т а н о в и л а :

Рішенням Богунського районного суду м. Житомира від 23 грудня 2013 року відмовлено в задоволенні позову ОСОБА_4

Рішенням апеляційного суду Житомирської області від 24 вересня 2014 року рішення Богунського районного суду м. Житомира від 23 грудня 2013 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким позов ОСОБА_4 задоволено частково: визнано недійсним договір іпотеки від 28 вересня 2007 року, у задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 25 березня 2015 року касаційну скаргу ТОВ «Кей-Колект» задоволено: рішення апеляційного суду Житомирської області від 24 вересня 2014 року скасовано й залишено в силі рішення Богунського районного суду м. Житомира від 23 грудня 2013 року.

1 липня 2015 року до Верховного Суду України звернувся

ОСОБА_4 про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 25 березня 2015 року, посилаючись на неоднакове застосування судами касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, а саме статей 29, 203, 215 ЦК України, статті 177 СК України, статті 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей» та статті 17 Закону України «Про охорону дитинства».

У підтвердження неоднаковості застосування норм матеріального права заявник надав ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 19 березня, 8 жовтня та 24 грудня 2014 року, ухвали Верховного Суду України від 23 грудня 2009 року та 22 лютого 2012 року, а також постанову Верховного Суду України від 4 березня 2015 року.

Перевіривши доводи заявника, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України вважає, що необхідність відкриття провадження у справі за вказаною заявою відсутня та в допуску справи до провадження слід відмовити з таких підстав.

Відповідно до статті 353 ЦПК України Верховний Суд України переглядає судові рішення у цивільних справах виключно з підстав і в порядку, встановлених цим Кодексом.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 355 ЦПК України підставою для подання заяви про перегляд судових рішень у цивільних справах є неоднакове застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах.

Залишаючи в силі рішення суду першої інстанції, яким відмовлено в задоволенні позову ОСОБА_4, суд касаційної інстанції погодився з його висновком, що на час укладення договору іпотеки малолітня ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, не мала жодних прав на квартиру, передану в іпотеку, в тому числі і права користування нею, тому відсутні підстави для отримання згоди органу опіки і піклування на укладення спірного договору, а спірний договір укладено із дотриманням вимог чинного законодавства.

Згідно з ухвалою Верховного Суду України від 23 грудня 2009 року, постановленою ним як судом касаційної інстанції, та ухвалами Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 19 березня, 8 жовтня і 24 грудня 2014 року, наданих заявником для порівняння, суди, встановивши право дітей на користування житлом, яке є предметом іпотеки, прийшли до висновку, що такі договори іпотеки є недійсними, оскільки на їх укладення не було отримано згоди органу опіки і піклування.

У зазначених ухвалах суду касаційної інстанції, наданих заявником для порівняння, та в судовому рішенні про перегляд якого подано заяву, встановлено різні обставини справи, що не є неоднаковим застосуванням судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах.

Надані заявником як приклад неоднакового застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права ухвала Верховного Суду України від 22 лютого 2012 року та постанова Верховного Суду України від 4 березня 2015 року не є рішеннями суду касаційної інстанції, ухваленими в порядку касаційного провадження, а прийняті у порядку, визначеному главою 3 розділу V ЦПК України, тому не можуть бути прикладом неоднакового застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, передбаченого пунктом 1 частини першої статті 355 ЦПК України, з підстав якої подано заяву.

За таких обставин вважати заяву ОСОБА_4 обґрунтованою немає підстав.

Відповідно до статті 360 ЦПК України Верховний Суд України відмовляє в допуску справи до провадження, якщо подана заява є необґрунтованою.

Керуючись ст. ст. 353, 355, 356, 360 ЦПК України, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України

у х в а л и л а :

У допуску до провадження Верховного Суду України справи за позовом ОСОБА_4 до товариства з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект», треті особи: Служба у справах дітей Житомирської міської ради, приватний нотаріус Житомирського нотаріального округу Сєтак Віктор Ярославович, публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк», про визнання недійсним договору іпотеки за заявою ОСОБА_4 про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 25 березня 2015 року відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: В.І. Гуменюк

Л.І. Охрімчук

Ю.Л. Сенін