АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІВЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

01 липня 2015 року м. Чернівці

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Чернівецької області у складі:

головуючого Лисака І. Н.,

суддів: Владичана А.І., Литвинюк І.М.,

секретар Шерівська Ю.А.

за участю: ОСОБА_1, ОСОБА_2 та їх представника ОСОБА_3, представника ОСОБА_4 - ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_1 про виселення та за зустрічним позовом ОСОБА_1, ОСОБА_7, ОСОБА_2, ОСОБА_6 до Чернівецької міської ради, ОСОБА_4, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10 про визнання права власності на квартиру за набувальною давністю, за апеляційною скаргою ОСОБА_1, ОСОБА_7, ОСОБА_2, ОСОБА_6 на рішення Садгірського районного суду м. Чернівці від 26 травня 2015 року,-

В С Т А Н О В И Л А:

У вересні 2014 року ОСОБА_4 звернувся в суд із позовною заявою до ОСОБА_2, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_1 про виселення. Посилався на те, що рішенням виконавчого комітету Садгірської районної ради народних депутатів м. Чернівці від 19.12.1986 року № 246/15 «Про закріплення службових житлових приміщень» закріплено за будинкоуправлінням № 15 службове приміщення, а саме: квартира АДРЕСА_1, що складається із однієї кімнати житловою площею 22,8 м2 та надана в користування ОСОБА_4, який вселився туди разом із своєю сім'єю у складі дружини та двох дітей та зареєстровані там по сьогодні. Зазначав, що на даний час ніхто із його членів сім'ї в цій квартирі не проживає, натомість без реєстрації проживають сторонні особи, які є відповідачами по даній справі. Просив виселити ОСОБА_2, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_1, які проживають за адресою квартира АДРЕСА_1 та покласти на них витрати по сплаті судового збору.

___________________________________________________________________

справа № 22-ц/794/961/15р. Головуючий у І інстанції Мілінчук С.В.

категорія: 44 Доповідач Лисак І.Н.

У жовтні 2014 року ОСОБА_2, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_1 пред'явили зустрічний позов про визнання права власності на квартиру за набувальною давністю. Вказували, що у мотивувальній частині вироку Садгірського районного суду м. Чернівці від 25.06.1997 року встановлено, що 10.04.1995 року ОСОБА_4 взяв у борг у ОСОБА_2 4000 доларів США і не в змозі їх повернути, запропонував останній, в рахунок погашення боргу, переоформити свою квартиру на ОСОБА_2 Зазначають, що за усної згоди ОСОБА_4, який надав їм право на проживання, вселилися у вказану квартиру, де прожили починаючи з 1996 року по даний час. Вважають, що набули право власності на неї за набувальною давністю, оскільки заволоділи нею добросовісно, користуються відкрито і безперервно. Вказують, що ОСОБА_7 та ОСОБА_1 надано статус дітей-сиріт, які знаходяться на квартирному обліку. Просили ухвалити рішення, яким визнати за ними право спільної сумісної власності на квартиру АДРЕСА_1, що складається з однієї кімнати житловою площею 22,8 м2, та стягнути із відповідачів на їх користь судові витрати по даній справі.

Рішенням Садгірського районного суду м. Чернівці від 26 травня 2015 року первинний позов ОСОБА_4 задоволено. Виселено ОСОБА_2, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_1 з квартири АДРЕСА_1. В зустрічному позові ОСОБА_2, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_1 відмовлено. Стягнуто з ОСОБА_2, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_1 на користь ОСОБА_4 судові витрати по сплаті судового збору в сумі 243, 60 грн.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_1 просять вищезазначене рішення суду скасувати у повному обсязі і ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні первісного позову ОСОБА_4 за безпідставністю вимог та задовольнити зустрічний позов повністю. Вважають, що судом неправильно застосовані норми матеріального і процесуального права. Посилаються на прецедентні рішення Європейського суду з прав людини, в яких зазначено, що виселення є серйозним втручанням у право особи на повагу до її житла. Зазначають, що судом першої інстанції було встановлено, що вселення відповідачів у квартиру не було самовільним, а було здійснено за згодою основного квартиронаймача - ОСОБА_4, який дозволив проживати там сім'ї ОСОБА_6. Вважають, що застосування судом до спірних правовідносин положень ст.ст. 98, 99 ЖК УРСР є помилковим та безпідставним, оскільки ОСОБА_4 з цих підстав позов не заявляв. Посилаються на те, що судом не правильно витлумачено норму матеріального права, а саме ч. 1 ст. 344 ЦК України, внаслідок чого їм відмовлено у задоволенні зустрічного позову.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, осіб, які беруть участь у справі, обговоривши доводи апеляційної скарги та перевіривши матеріали справи в межах заявлених в суді першої інстанції вимог, вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, з наступних підстав.

Судом першої інстанції вірно встановлено, що власником спірної квартири є територіальна громада м. Чернівці, а основним квартиронаймачем є ОСОБА_4, який там зареєстрований із своєю сім'єю, що підтверджується довідкою Садгірської районної у м. Чернівці ради № 01-21/587 від 09.09.2014 року. Згідно довідки ЖРЕПу № 15 № 123 від 12.01.2011 року та довідок квартального комітету № 19 № 61 та № 47 від 05.07.2011 року та 17.07.2014 року вбачається, що у спірній квартирі з 1996 року проживають без реєстрації ОСОБА_2, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_1

На виконання вимог ст. 214 ЦПК України суд першої інстанції правильно визначив, що правовідносини між сторонами за первинним позовом виникли не на підставі ст. 116 ЖК УРСР, а на підставі ст.ст. 98, 99 ЖК УРСР, оскільки між наймачем і піднаймачем не було виконано вимог ч.4 ст. 91 ЖК УРСР щодо дотриманням письмової форми договору піднайму з наступною реєстрацією у житлово-експлуатаційній організації.

З цих підстав, з дотриманням вимог ст. 212 ЦПК України суд прийшов до правильного висновку про задоволення первинного позову про виселення, що не вважається зміною предмета або підстави позову, оскільки вимоги зводились до захисту житлових прав шляхом виселення осіб, які перешкоджають користуватись на належних правових підставах житловим приміщенням.

Колегія суддів вважає, що правильним є висновок суду першої інстанції і про відмову у задоволенні зустрічних позовних вимог, оскільки власником зазначеного приміщення був не ОСОБА_4 Територіальна громада як власник нерухомого майна у встановленому законом порядку не надавала згоди на проживання у спірній квартирі відповідачам за первісним позовом, про що останнім було відомо. Вказана позиція повністю узгоджена з рекомендаціями Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ і викладена в п.9 Постанови «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» № 5 від 07.02.2014 року, в якій зазначено, що відповідно до ч. 1 ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено ЦК України. При вирішенні спорів, пов'язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна; володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. У разі втрати не із своєї волі майна його давнісним володільцем та повернення цього майна протягом одного року або пред'явлення протягом цього строку позову про його витребування набувальна давність не переривається (ч. 3 ст. 344 ЦК України). Не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є сингулярним чи універсальним правонаступником, оскільки в цьому разі вона може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (ч. 2 ст. 344 ЦК України).

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального права і процесуального права, а доводи апеляційної скарги не дають підстав для його скасування.

На підставі вищевикладеного, керуюсь ст.ст. 307, 308, 314, 315 ЦПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1, ОСОБА_7, ОСОБА_2, ОСОБА_6 відхилити.

Рішення Садгірського районного суду м. Чернівці від 26 травня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий

Судді: