АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 червня 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати з цивільних справ Апеляційного суду м. Києва в складі: головуючого: Соколової В.В.

суддів: Шахової О.В., Головачова Я.В.,

при секретарі: Охневській Т.В., Троц В.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1на рішення Дарницького районного суду м. Києва від 09.04.2015 у справі за позовом ОСОБА_1 до Міністерства охорони здоров'я України, третя особа: Державне підприємство «Державний експертний центр Міністерства охорони здоров'я України», про визнання протиправними наказів, скасування, поновлення на роботі,-

Справа № 753/19798/14-ц
№ апеляційного провадження: 22-ц-796/7306/2015
Головуючий у суді першої інстанції: Цимбал І.К..
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Соколова В.В.
В С Т А Н О В И Л А:

Позивач звернулась до суду з позовом до відповідача про визнання протиправними наказів, скасування, поновлення на роботі. Обґрунтовуючи вимоги позивач посилається на те, що під час перебування на посаді генерального директора Державного підприємства «Державний експертний центр Міністерства охорони здоров'я України» її було відсторонено від посади на підставі ст. 46 КЗпП України, ч.1 ст. 22 Закону України «Про засади запобігання і протидії корупції». Позивач зазначає, що відсторонення від посади відбулось необґрунтовано, оскільки підстави для такого заходу визначені в оскаржуваному наказі не мали місця. Крім того, наказ про звільнення також суперечить вимогам діючого законодавства та порушує трудові права позивача, оскільки підстави для звільнення передбачені контрактом, зокрема п. 19.4, п.п. а, б п. 34, п. 6, 12, 13, також не мали місця. Позивач зазначає, що протягом часу перебування на посаді сумлінно виконувала свої обов'язки, умови контракту та статут підприємства не порушувала, а недоліки на які вказує відповідач мали місце не в той період, коли позивач очолювала підприємство. Крім того, звільнення мало місце з порушенням процедури, в період тимчасової непрацездатності позивача.

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 09.04.2015 позовні вимоги ОСОБА_1 до Міністерства охорони здоров'я України, третя особа: Державне підприємство «Державний експертний центр Міністерства охорони здоров'я України», про визнання протиправними наказів, скасування, поновлення на роботі - залишені без задоволення.

Не погоджуючись з ухваленим судовим рішенням, позивачем подана апеляційна скарга, в якій зазначається про незаконність і необґрунтованість рішення, як такого, що ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права. На думку позивача, суд не звернув уваги на той факт, що відсторонивши її від посади, не маючи на те повноважень, без жодних підстав, фактично звинуватив останню у вчиненні корупційного діяння, що звичайно в подальшому вплинуло та впливає на її кар'єру, ділову репутацію, честь та гідність.

Окрім цього, суд неповно дослідивши обставини справи, не взявши до уваги докази і заперечення позивача, посилаючись лише на заперечення відповідача та на проведену відповідачем перевірку діяльності Центру, дійшов до висновку, що наказ МОЗ України від 01.12.2014 № 181-0 «Про звільнення ОСОБА_1» було прийнято у відповідності до норм та у порядку передбаченому чинним законодавством України. Проте, такі висновки суду є необґрунтованими та упередженими, оскільки не вказано: В чому проявилась систематичність і грубість порушень? В чому полягала неправомірність дії ОСОБА_1? Які негативні наслідки настали для Центру?

Також, на думку позивача, суд першої інстанції прийшов до помилкового висновку, стосовно наявності порушень умов пункту 12 Контракту щодо призначення заступника Генерального директора ОСОБА_4 без погодження з МОЗ України, оскільки призначення ОСОБА_5, було погоджено шляхом накладення позитивної резолюції Міністра охорони здоров'я України на відповідній заяві про прийняття її на роботу, що є, відповідно, погодженням МОЗ України.

Стосовно переведення заступника Генерального директора з питань економіки та розвитку на посаду заступника Генерального директора з економічних питань, тоабзацом 12 пункту 8.8 Статуту Центру, пунктом 12 контракту № 710, не встановлено обов'язкового погодження переведення працівників Центру з посади на посаду у межах затвердженого штатного розпису, у тому числі - заступників Генерального директора.

Враховуючи відсутність особливого порядку погодження із МОЗ України відпусток керівників державних підприємств, що належать до сфери його управління, станом на 20.12.2013, надання відпустки Генеральному директору було погоджено МОЗ України шляхом накладення на заяву ОСОБА_1 про відпустку від 20.12.2013 позитивної резолюції заступника Міністра-керівника апарату ОСОБА_6, який здійснював координацію та контроль за діяльністю Центром відповідно до розподілу обов'язків між Міністром охорони здоров'я України та його заступниками, затвердженого наказом МОЗ України від 28.01.2013 № 25 к.

Виходячи з положень Постанови Кабінету Міністрів України від 19.03.1993 № 203 «Про застосування контрактної форми трудового договору з керівником підприємства, що є у державній власності» звільнення працівника за п. 8 ст. 36 КЗпП України має відбуватися в тих випадках, коли підстави для звільнення, що містяться в контракті не передбачені законодавством, а саме Кодексом законів про працю України.

Натомість, підстави звільнення Керівника з посади, що містяться в Контракті від 21.06.2013 № 710 укладеного між МОЗ України та ОСОБА_1, а саме підстави, що викладені в підпункті «а» п. 34 указаного Контракту є ідентичними п. 3 ч. 1 ст. 40 КЗпП України та п. 1 ч. 1 ст. 41 КЗпП України. За таких обставин, відповідач не мав права звільняти ОСОБА_1 за п. 8 ст. 36 КЗпП України, а, при умові доведенні її провини та виконання вимог, передбачених ст. 149 КЗпП України мав би звільнити з посади Генерального директора Центру на підставі п. 3 ч. 1 ст. 40 та (або) п. 1 ч. 1 ст. 41 КЗпП України, на які, у свою чергу, розповсюджуються гарантії щодо недопущення звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасової непрацездатності, передбачені ч. 3 ст. 40 КЗпП України.

Вважаючи рішення суду таким, що ухвалене без повного з'ясування обставин справи, які мають значення для її вирішення, просить його скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити заявлені позовні вимоги.

Позивач та її представник в судовому засіданні підтримали апеляційну скаргу з підстав викладених у ній та просили про задоволення заявлених вимог.

Представник відповідача заперечував проти доводів апеляційної скарги. Проте, після оголошення перерви в судове засідання не з'явився.

Заслухавши доповідь судді, пояснення сторін, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів виходить з наступного.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що хоча наказ про відсторонення позивача було видано з порушенням вимог закону, однак відсутнє порушене право позивача, так в цей час вона перебувала на лікарняному і грошові кошти за вказаний період позивачу були виплачені у повному обсязі. Відмова у задоволенні позовних вимог щодо визнання недійсним наказу про звільнення мотивна тим, що проведеною перевіркою були встановлені систематичне невиконання позивачем обов'язків Генерального директора Центру та порушення нею законодавчих та нормативно-правових актів, що потягло за собою порушення умов контракту, які не були спростовані стороною позивача в ході розгляду справи.

Проте, погодитись з такими висновками суду першої інстанції колегія суддів не вважає за можливе.

Перевіряючи обставини справи судом встановлено, що наказом міністра охорони здоров'я України ОСОБА_1 від 21.06.2013 призначено на посаду генерального директора Державного підприємства «Державний експертний центр Міністерства охорони здоров'я України» /т.1 а.с. 45/. Також, 21.06.2013 між сторонами укладений контракт № 710 строком до 21.06.2015 року (далі - контракт) /т.1 а.с. 36-44/.

Згідно Наказу від 21.06.2013 ОСОБА_1 приступила до виконання повноважень генерального директора Державного підприємства «Державний експертний центр Міністерства охорони здоров'я України» з 21.06.2013 /т.1 а.с.46/.

Наказом т.в.о. міністра охорони здоров'я України № 142-о від 17.10.2014 ОСОБА_1 відсторонено від посади на підставі ст. 46 КЗпП України, ч.1 ст. 22 Закону України «Про засади запобігання і протидії корупції». Підставою видання наказу зазначено: службова записка завідувача Сектору з питань запобігання та виявлення корупції ОСОБА_7 від 17.10.2014 № СЗ-89-14; лист заступника начальника Головного управління по боротьбі з корупцією та організованою злочинністю ОСОБА_8 від 15.09.2014 № 14/1/5-8081нт /т.1. а.с. 68/.

Згідно з положеннями ст. 46 КЗпП України, відсторонення працівників від роботи власником або уповноваженим ним органом допускається у разі: появи на роботі в нетверезому стані, у стані наркотичного або токсичного сп'яніння; відмови або ухилення від обов'язкових медичних оглядів, навчання, інструктажу і перевірки знань з охорони праці та протипожежної охорони; в інших випадках, передбачених законодавством.

Отже визначений законом перелік підстав для відсторонення працівника від роботи не є вичерпним, а враховуючи що при виданні наказу відповідач керувався ч.1 ст. 22 Закону України «Про засади запобігання і протидії корупції», то слід виходити саме з цієї норми.

Відповідно до ч.1 ст. 22 Закону України «Про засади запобігання і протидії корупції», особа, якій повідомлено про підозру у вчиненні нею злочину у сфері службової діяльності, підлягає відстороненню від виконання повноважень на посаді в порядку, визначеному законом.

Особа, щодо якої складено протокол про адміністративне корупційне правопорушення, якщо інше не передбачено Конституцією і законами України, може бути відсторонена від виконання службових повноважень за рішенням керівника органу (установи, підприємства, організації), в якому вона працює, до закінчення розгляду справи судом.

З листа заступника начальника Головного управління по боротьбі з корупцією та організованою злочинністю ОСОБА_8 від 15.09.2014 № 14/1/5-8081нт вбачається, що вказана посадова особа повідомляла про наявність даних, що можуть свідчити про наявність в діях позивача як генерального директора ДП «Державний експертний центр МОЗ» окремих ознак адміністративного правопорушення та просила розглянути питання про проведення перевірки із залученням працівників ГУ БКОЗ СБУ /т.1 а.с.73/.

Разом з тим, в матеріалах справи відсутні дані про проведення такої перевірки, про складення відносно позивача протоколу про адміністративне корупційне правопорушення або повідомлення їй про підозру у вчиненні нею злочину у сфері службової діяльності.

В судовому засіданні встановлено, що на час відсторонення позивача від виконання повноважень на посаді генерального директора Державного підприємства «Державний експертний центр Міністерства охорони здоров'я України» підстави визначені вищевказаним законом не мали місце, що в свою чергу було визнано представником відповідача в ході розгляду справи, як в суді першої, так і апеляційної інстанцій.

Враховуючи наведене, наказ про відсторонення позивача було видано з порушенням вимог закону, тобто він є незаконним. Той факт, що позивач в період дії вказаного наказу не виконувала трудові обов'язки, через тимчасову непрацездатність у зв'язку із хворобою не можуть бути підставою для відмови у задоволенні вказаних позовних вимог, оскільки, як встановлено, наказ виданий відносно неї з порушенням норм чинного законодавства, а тому є таким, що порушує її права. Та обставина, що позивачу у повному обсязі були виплачені грошові кошти за вказаний період правового значення не має, оскільки позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час відсторонення заявлено не було.

Наказом т.в.о. міністра охорони здоров'я України № 181-о від 01.12.2014 ОСОБА_1 було звільнено з посади генерального директора Державного підприємства «Державний експертний центр Міністерства охорони здоров'я України» з підстав п. 19.4, п.п. а, б п. 34, п. 6, 12 ,14 передбачених контрактом, п. 8 ст. 36 КЗпП України /т.1 а.с.47/.

Згідно п. 8 ч. 1 ст. 36 КЗпП України, підставами припинення трудового договору є підстави, передбачені контрактом.

Положеннями п. 19.4. контракту визначені повноваження Міністерства щодо звільнення керівника.

Згідно з п.п. а, б п. 34 контракту, керівник може бути звільнений з посади, а контракт розірваний з ініціативи Міністерства, у тому числі за пропозицією місцевого органу державної виконавчої влади, до закінчення строку його дії у разі систематичного невиконання керівником без поважних причин обов'язків, покладених на нього контрактом; у разі одноразового грубого порушення керівником законодавства чи обов'язків, передбачених контрактом, в результаті чого для підприємства настали значні негативні наслідки (понесено збитки, виплачено штрафи тощо).

Пунктом 6 контракту визначено, що керівник здійснює поточне (оперативне) керівництво підприємством, організовує його виробничо-господарську, соціально-побутову та іншу діяльність, забезпечує виконання завдань підприємства передбачених законодавством, статутом підприємства та цим контрактом. Керівник щорічно звітує перед колективом працівників про свою діяльність.

Згідно з п. 12 контракту, керівник призначає та звільняє своїх заступників, головного бухгалтера за погодженням з Міністерством.

А в порядку п. 14 керівник погоджує з Міністерством відпустки, закордонні відрядження та відрядження в Україні, а також забезпечує невідкладне інформування Міністерства про свою тимчасову втрату працездатності.

У вересні 2014 року відповідачем, як органом управління, було проведено перевірку діяльності Центру, за висновками якої, викладеними у довідці від 22.09.2014 виявлені певні недоліки в роботі Центру/т.1 а.с.77-141/.

Зокрема, встановлено, що заступник Генерального директора ОСОБА_5 була призначена позивачем на посаду без погодження МОЗ України (на листі подання Центру є резолюція Міністра, що неможливо трактувати як погодження МОЗ України) /т.2 а.с.13 /. Проте, ані у вказаному висновку, ані в ході розгляду справи відповідачем не було вказано на нормативні акти, які передбачають інше погодження. Не визначена процедура погодження і в укладеному між сторонами контракті. А тому твердження про порушення процедури погодження при призначенні даного заступника не є доведеним та обґрунтованим. Крім того, як вбачається з матеріалів справи неодноразово погоджувалось покладення обов'язків генерального директора на вказаного заступника /т.2 а.с.152-155/.

З тих же підстав, а саме відсутність іншого порядку погодження ніж віза уповноваженої особи, не може вважатися обґрунтованим посилання на порушення п.14 контракту, оскільки в ході розгляду справи встановлено, що заява позивача від 20.12.2013, яка вказана у висновку, була погоджена з уповноваженими особами МОЗ України /т.2 а.с.147/, зокрема, заступником міністра - керівником апарату ОСОБА_6, до повноважень якого відносилась координація та контроль діяльності ДП «Державний експертний центр МОЗ України», що вбачається з затвердженого наказом МОЗ України № 25-к від 28.01.2013 «Розподілу обов'язків між Міністром охорони здоров'я України, першим заступником Міністра, заступником Міністра та заступником Міністра-керівником апарату» /т.2 а.с.158-175/ та визнано стороною відповідача в ході розгляду справи. Крім того, в суді апеляційної інстанції позивачем були надані докази, які свідчать про погодження відпустки позивача листом МОЗ України від 25.12.2013 /т.2 а.с.152/, як і інші відпустки в період роботи позивача, які зазначені у висновку, як погоджені без порушень /т.2 а.с.145-157/.

Вказані докази були прийняті апеляційним судом, оскільки як вбачається вони були отримані на адвокатський запит представника позивача після ухвалення рішення.

Так, в силу ч. 1,2 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Апеляційний суд досліджує докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами.

Разом з тим, в силу ч. 3 ст. 213 ЦПК України обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Як роз'яснив Верховний Суд України у п. 14 Постанови Пленуму № 12 від 24.10.2008 «Про судову практику розгляду справ в апеляційному порядку» вирішуючи питання щодо дослідження доказів, які без поважних причин не були подані до суду першої інстанції, апеляційний суду повинен врахувати як вимоги ч. 3 ст. 27 ЦПК України щодо зобов'язання особи, яка бере участь у справі, добросовісно здійснювати свої права та виконувати свої обов'язки, так і виключне значення цих доказів для правильного вирішення справи.

А отже процесуальний закон зобов'язує суд повно і всебічно з'ясувати обставини справи та встановити характер правовідносин, що виникли між сторонами. Крім того, колегія суддів звертає увагу, що у справах з трудових правовідносин обов'язок доказування покладається на відповідача, який зобов'язаний надати всі докази з приводу предмету спору, що в даному випадку зроблено не було. А тому колегія суддів вважає, що вказані докази мають бути прийняті до уваги, так як мають суттєве значення для правильного вирішення справи по суті.

Стосовно призначення заступника Генерального директора з економічних питань ОСОБА_9 у висновку вказано, що він також був призначений без погодження МОЗ України в порядку переведення з Ради національної безпеки та оборони України. Також з'ясовано, що при переведенні ОСОБА_9 з посади заступника Генерального директора з питань економіки та розвитку на посаду заступника Генерального директора з економічних питань кандидатуру на посаду не погоджували /т.2 а.с.13 /.

Даних про погодження в письмовій формі кандидатури ОСОБА_9 матеріали справи не містять, проте, наявне погодження ОСОБА_9 як тимчасово виконуючого обов'язки Генерального директора у період відпустки позивача в липні 2013 /т.2 а.с.156/. Крім того, як вже вказано вище, процедура погодження не визначена, ні контрактом, ні внутрішніми актами, ні нормативно-правовими актами, а тому вважати її порушеною не вбачається можливим.

Разом з тим, приймаючи до уваги відсутність даних про погодження в письмовій формі кандидатури ОСОБА_9, вказане порушення не може бути підставою для звільнення, оскільки п.п. б п. 34 контракту передбачає підставу звільнення - у разі одноразового грубого порушення керівником законодавства чи обов'язків, передбачених контрактом, в результаті чого для підприємства настали значні негативні наслідки (понесено збитки, виплачено штрафи тощо).

Про наявність негативних наслідків для підприємства не вказано, ні у висновку про проведену перевірку, ні у запереченнях відповідача на позовну заяву, не надано в ході розгляду справи і відповідних доказів на підтвердження цих обставин.

А отже посилання відповідача на положення п.п. б п. 34 контракту є необґрунтованими, оскільки наявність негативних наслідків для підприємства, виходячи з положень п.п. б п. 34 контракту є обов'язковою умовою.

Згідно з п.п. а п. 34 контракту, керівник може бути звільнений з посади, а контракт розірваний і ініціативи Міністерства, у тому числі за пропозицією місцевого органу державної виконавчої влади, до закінчення строку його дії у разі систематичного невиконання керівником без поважних причин обов'язків, покладених на нього контрактом.

Тлумачення поняття систематичності невиконання трудових обов'язків відсутнє в трудовому законодавстві. У п. 23 Постанови «Про практику розгляду судами трудових спорів» Пленум Верховного Суду України надав роз'яснення застосування п.3 ч.1 ст. 40 КЗпП України, виходячи з яких систематичне невиконання трудових обов'язків вважається, коли проступок вчинений після застосування до нього дисциплінарного чи громадського стягнення за невиконання без поважних причин обов'язків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього розпорядку.

Таким чином, підставою звільнення може бути лише безпосереднє невиконання працівником без поважних причин обов'язків, покладених на нього трудовим договором чи правилами внутрішнього розпорядку, за наявності застосованого заходу дисциплінарного чи громадського стягнення, який не втратив юридичної сили, а не фактична сукупність виявлених порушень.

Виходячи з викладеного, посилання відповідача на виявлені в ході перевірки порушення як на систематичне невиконання позивачем трудових обов'язків не можуть бути прийняті до уваги суду.

З матеріалів справи вбачається, що наказом МОЗ України № 116-о від 14.07.2014 позивачу була оголошена догана у зв'язку з неналежним виконанням умов контракту, а саме п. 23 /т.1 а.с.142/.

Вказане дисциплінарне стягнення оскаржувалось позивачем, рішенням Апеляційного суду міста Києва від 20.11.2014 відмовлено у задоволенні вимог ОСОБА_1 про скасування застосованого до неї дисциплінарного стягнення у вигляді догани.

А отже має місце застосований до позивача захід дисциплінарного стягнення, який не втратив юридичної сили.

Наступною умовою за наявності якої вважається систематичне невиконання трудових обов'язків є вчинення проступку після застосування до працівника дисциплінарного стягнення.

У вказаній справі вбачається, що проступок який ставиться в провину позивачу, а саме порушення п.12 контракту, був вчинений в період часу з моменту призначення позивача на посаду 21.06.2013 до 01.07.2014 (кінцева дата періоду, за який проводилась перевірка), тобто до застосування дисциплінарного стягнення (17.07.2014).

За наведених обставин формулювання звільнення позивача як за систематичне невиконання керівником без поважних причин обов'язків, покладених на нього контрактом є таким, що не відповідає нормам трудового права.

За наведених обставин неспроможним вбачається висновок суду першої інстанції про те, що мали місце підстави для звільнення позивача за порушення умов контракту відповідно до підпунктів «а» і «б» п. 34 контракту, які до того ж є взаємовиключними.

Разом з тим, слід погодитись з висновками суду першої інстанції про те, що, виходячи з нормативного тлумачення п.п. 4, 8 ст. 36, ч. 3 ст. 40, ч. 3 ст. 41, ст. ст. 40, 41 КЗпП України та враховуючи те, що між сторонами виник спір із приводу припинення трудового договору з працівником з підстав, передбачених контрактом (п. 8 ст. 36 КЗпП України), а не у зв'язку зі звільненням працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу, норми ч.3 ст. 40 КЗпП України, якими визначені гарантії щодо неможливості звільнення в період непрацездатності, на ці правовідносини не поширюються. А тому вказані доводи апеляційної скарги відхиляються колегією суддів.

Враховуючи, що апеляційним судом встановлено порушення трудових прав позивача внаслідок видання відповідачем як Наказу від 17.10.2014 № 142-о «Про відсторонення ОСОБА_1», так і наказу від 01.12.2014 № 181-о «Про звільнення ОСОБА_1», то вказані накази мали бути визнані незаконними, а позивач поновлена на роботі. А отже доводи апеляційної скарги про невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи та наявністю порушення норм матеріального права знайшли своє підтвердження.

Оскільки неправильність рішення суду першої інстанції полягає у неповному з'ясуванні обставин справи, неправильному застосуванні норм матеріального права, то рішення суду, виходячи з положень ст. 309 ЦПК України підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про задоволення позову частково, щодо скасування оспорюваних наказів та поновлення позивача на роботі. При цьому, позовні вимоги про поновлення дії контракту задоволенню не підлягають, оскільки є правовим наслідком поновлення на роботі, тобто фактично дублюються позовні вимоги.

Також, в порядку ч. 5 ст. 88 ЦПК України перегляду апеляційним судом підлягає і сума судового збору, що стягується з відповідача на користь Держави і складає 1% від суми задоволених позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309, 313-315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Рішення Дарницького районного суду м. Києва від 09.04.2015 - скасувати та ухвалити нове рішення.

Позовні вимоги ОСОБА_1 до Міністерства охорони здоров'я України, третя особа: Державне підприємство «Державний експертний центр Міністерства охорони здоров'я України», про визнання протиправними наказів, скасування, поновлення на роботі - задовольнити частково.

Визнати незаконним наказ Міністерства охорони здоров'я від 17.10.2014 № 142-о «Про відсторонення ОСОБА_1».

Визнати незаконним наказ Міністерства охорони здоров'я від 01.12.2014 № 181-о «Про звільнення ОСОБА_1».

Поновити ОСОБА_1 на посаді генерального директора Державного підприємства «Державний експертний центр Міністерства охорони здоров'я» з 01.12.2014.

В задоволенні інших позовних вимог - відмовити.

Стягнути з Міністерства охорони здоров'я на користь держави судові витрати в розмірі 365 гривень 40 копійки.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, може бути оскаржено до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: