АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И[1]

07 липня 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду міста Києва в складі:

головуючого судді: Мазурик О.Ф.,

суддів: Махлай Л.Д., Левенця Б.Б.,

при секретарі: Калініній Я.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві апеляційну скаргу ОСОБА_1

на рішення Святошинського районного суду м. Києва від 11 грудня 2013 року

у цивільній справі за позовом ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 до ОСОБА_5, ОСОБА_1, ОСОБА_6 про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири, -

В С Т А Н О В И Л А:

В серпні 2012 року позивачі звернулися до Святошинського районного суду м. Києва з позовом, уточненим в подальшому, до ОСОБА_5, ОСОБА_1, ОСОБА_6 про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 від 08.11.2010, як такого, що вчинений в результаті зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною.

Позовні вимоги обґрунтовували тим, що у березні-червні 2009 року позивачі, перебуваючи у Сполучених Штатах Америки, видали на ім`я ОСОБА_5 довіреності, відповідно до яких уповноважили останню на укладення від їх імені договору-купівлі продажу належної їм на праві спільної часткової власності квартири. 08 листопада 2010 року ОСОБА_5, діючи на підставі зазначених вище довіреностей, здійснила продаж спірної квартири за ціною 60 000 грн. (за значно заниженою ціною, оскільки ринкова вартість спірного житлового приміщення на момент укладення договору становила 58 072 доларів США ) ОСОБА_1, яка є донькою ОСОБА_6 та ОСОБА_5 В свою чергу 11.04.2011 ОСОБА_1 відповідно до договору дарування подарувала спірну квартиру своїм батькам ОСОБА_6 та ОСОБА_5

Рішення Святошинського районного суду м. Києва від 11 грудня 2013 року позов задоволено та визнано недійсним договір купівлі-продажу квартири укладений 08.11.2010 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_1, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Рильською Л.С. та зареєстрований в реєстрі за № 5324, як такий, який вчинено в результаті зловмисної домовленості представника однієї сторони з іншою стороною.

Не погоджуючись з вказаним рішенням, ОСОБА_1 звернулася до суду з апеляційною скаргою в якій вказувала на те, що рішення є незаконним та необґрутованим, винесеним з порушенням норм статті 213 ЦПК України. При винесенні вказаного рішення суд не виконав всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу із порушенням закону, неправильно визначив правовідносини між сторонами, а ряд суттєвих висновків суду по позовних вимогах взагалі не було вмотивовано та не обґрунтовано доказами.

Судом першої інстанції не було взято до уваги, що твердження позивачів про те, що договір купівлі-продажу вчинено внаслідок зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною не відповідає нормам чинного законодавства, зокрема ст. 232 ЦК України, та не підтверджується жодними доказами. Судом не було встановлено умислу в діях представника, для визнання договору недійсним.

Вказувала на те, що у виданих на її ім'я довіреностях не зазначено ціну, ані мінімальну, ані бажану, за яку квартира має бути продана, а лише зазначено, що представник повинна продати за ціну та на умовах на її розсуд вказану квартиру.

Посилаючись на те, що ціна продажу квартири була визначена нею, як представником, на власний розсуд, згідно наданих повноважень, просила рішення Святошинського районного суду м. Києва від 11 грудня 2013 року скасувати та ухвалити нове, яким в задоволенні позову відмовити в повному обсязі.

Представник ОСОБА_1 - ОСОБА_8 в суді апеляційної інстанції апеляційну скаргу підтримав з підстав наведених в ній, просив задовольнити.

ОСОБА_5 та ОСОБА_6 належним чином повідомлялася про час та місце розгляду справи в судове засідання не з'явилася, причини неявки суду не повідомила.

ОСОБА_2, ОСОБА_4, ОСОБА_9 належним чином повідомлені про час та місце розгляду справи в судове засідання не з'явилися, свого представника не направили, причини неявки суду не повідомили.

Відповідно до ч. 2 ст. 305 ЦПК України колегія суддів вважає за можливе розглянути справу у відсутність осіб, що не з'явилися в судове засідання.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника ОСОБА_1 - ОСОБА_8, перевіривши доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість рішення суду в межах апеляційного оскарження, дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, позивачі ОСОБА_2, ОСОБА_4, ОСОБА_3, знаходячись у Сполучених Штатах Америки, видали на ім'я ОСОБА_5 довіреності № NYC-10661321 від 12.03.2009, NYC-10379114В від 04.06.2009, № NYC-10379113В від 04.06.2009 на укладення від їх імені договору купівлі-продажу належної їм на праві спільної часткової власності квартири АДРЕСА_1.

08 листопада 2010 року на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Рильською Л.С., та внесеного до реєстру за № 5324 ОСОБА_5, діючи на підставі вказаних вище довіреностей, здійснила продаж вказаної квартири за ціною 60 000 грн. ОСОБА_1, яка є її дочкою.

11 квітня 2011 року відповідачка ОСОБА_1 згідно договору дарування квартири, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу РильськоюЛ.С. подарувала спірне житлове приміщення ОСОБА_6 та ОСОБА_5, які є батьками дарувальника.

Згідно висновку експерта Київського науково-дослідного інституту судових експертиз №3487/13-42 від 19.07.13 р., дійсна ринкова вартість спірної квартири, станом на дату її відчуження, складала 426 690, 00 грн.

Судом також встановлено, що позивачі дізнавшись про факт реалізації належної їм квартири за ціною 60 000 грн., звернулись до правоохоронних органів щодо шахрайських дій відповідачів.

Відповідно до постанови про відмову в порушенні кримінальної справи від 05.11.2011 Святошинським РУ ГУ МВС України в м. Києві вбачається, що за зверненням позивачів, відмовлено в порушенні кримінальної справи за ст. 190 КК України відносно відповідачів. Відповідно до змісту вказаної постанови в частині пояснень відповідачів вбачається, що позивачі відмовились від продажу їм - відповідачам спірної квартири за 50000 доларів США, а тому щоб якимось чином забезпечити відшкодування вкладених ними коштів в ремонт квартири, ОСОБА_5, діючи від імені позивачів уклала договір купівлі-продажу квартири з своєю донькою, не отримуючи від неї - покупця жодних коштів, оформивши договір купівлі-продажу формально.

Суд першої інстанції, встановивши зазначені обставини, дійшовши висновку, що спірний договір вчинено в результаті зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною, задовольнив позовні вимоги та визнав спірний договір недійсним на підставі ч. 1 ст. 232 ЦК України.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду з огляду на наступне.

Для визнання правочину недійсним згідно зі ст. 232 ЦК України він має укладатися між двома особами, одна з яких діє через представника. Тобто суб'єктний склад цих правочинів характеризується обов'язковою наявністю представника однієї зі сторін.

Правочини можуть вчинятися внаслідок зловмисної домовленості тільки тоді, коли представник однієї із сторін діяв у межах чинних повноважень.

Судом першої інстанції вірно встановлено, що дії ОСОБА_5, як представника, здійснювалися в межах наданих їй повноважень, що підтверджується довіреностями, де повноваження на підписання відповідного договору купівлі-продажу було надано позивачами відповідачці, як повіреній.

Згідно ч. 1 ст. 232 ЦК України, правочин, який вчинено внаслідок зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною, визнається судом недійсним.

У п. 22 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року N 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» вказано, що для визнання правочину недійсним на підставі статті 232 ЦК (435-15) необхідним є встановлення умислу в діях представника: представник усвідомлює, що вчиняє правочин всупереч інтересам довірителя та бажає (або свідомо допускає) їх настання, а також наявність домовленості представника однієї сторони з іншою стороною і виникнення через це несприятливих наслідків для довірителя. При цьому не має значення, чи одержав учасник такої домовленості яку-небудь вигоду від здійснення правочину, чи правочин був вчинений з метою завдання шкоди довірителю.

Колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги, щодо недоведеності умислу в діях представника, для визнання договору недійсним, з огляду на наступне.

Зловмисна домовленість представника з контрагентом особи, яку представляють, створює правову ситуацію, коли дійсна воля довірителя, яку повинен утілювати представник, замінюється його власною волею, що суперечить волі довірителя. Саме підміна волі довірителя волею представника і слугує підставою для визнання такого правочину недійсним.

Тобто в основу зловмисної домовленості покладено умисні дії представника, який усвідомлював, що вчиняє правочин усупереч інтересам довірителя та бажав (або свідомо допускав) їхнього настання. При цьому не має значення, кому належала ініціатива здійснити змову - представникові чи другій стороні правочину. Головне, що характеризує цей правочин - наявність усвідомленості і волі другої сторони правочину та представника на здійснення дій всупереч інтересам особи, яку він представляє.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції що у даному випадку мало місце невідповідність волі особи, яка вчиняє правочин, волевиявленням, вираженим через представника.

Основною вимогою до представника є його добросовісність та приписи діяти в інтересах особи, яку він представляє. Зокрема, у ч. 3 ст. 238 ЦК України представникові прямо заборонено вчиняти правочини від імені особи, яку він представляє, у своїх інтересах або в інтересах іншої особи, яку він представляє. Представник, вчиняючи правочин, не виражає власної волі, він реалізує волю особи, яку він представляє.

ОСОБА_5, продавши квартиру за 60 000, 00 грн., в той час, як її дійсна ринкова вартість складала близько 426 690, 00 грн., як представник позивачів спотворила волю осіб, яких вона представляла.

Розглядаючи спір суд першої інстанції в межах доводів позову повно і всебічно дослідив обставини спору, дав належну оцінку зібраним по справі доказам, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює і у відповідності з вимогами закону прийшов до правильного висновку про те, що позовні вимоги підлягають задоволенню, про що ухвалив відповідне рішення.

Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують і не дають підстав вважати, що судом допущено порушення норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення спору.

Доводи, викладені в апеляційній скарзі, були предметом дослідження в суді першої інстанції, отримали належну оцінку і висновків суду не спростовують.

За вказаних вище обставин, колегія суддів дійшла висновку, що рішення суду першої інстанції ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Згідно ч. 1 ст. 308 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного, судова колегія дійшла висновку про відхилення апеляційної скарги та залишення рішення суду першої інстанції без змін як такого, що є законним та обґрунтованим.

Керуючись ст. 218, 303, 307, 308, 313-315, 317, 319, 325, 327 ЦПК України, колегія суддів,-

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - відхилити.

Рішення Святошинського районного суду м. Києва від 11 грудня 2013 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена протягом двадцяти днів до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до цього суду.

Головуючий:

Судді:

Справа № 2608/14220/12

№ апеляційного провадження: 22-ц/796/9384/2015

Головуючий у суді першої інстанції: Шум Л.М.

Доповідач у суді апеляційної інстанції: Мазурик О.Ф.