Ухвала

іменем україни

24 червня 2015 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Червинської М.Є.,

суддів: Журавель В.І., Нагорняка В.А.,

Леванчука А.О., Фаловської І.М.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, третя особа - публічне акціонерне товариство «Укрсиббанк», про визнання права власності на майно та поділ майна, за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення апеляційного суду Житомирської області від 03 лютого 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У березні 2014 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_4 про визнання права власності на майно та поділ майна.

Позивач посилався на те, що з 29 липня 1993 року він перебував у зареєстрованому шлюбі з відповідачкою ОСОБА_4 05 грудня 2006 року їх шлюб розірвано, що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу.

За час перебування у шлюбі ним з відповідачкою за спільні кошти було придбано квартиру АДРЕСА_1. Крім того, ним за власні кошти було придбано за договором купівлі-продажу від 16 травня 2003 року нежиле приміщення - кафе, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2.

Враховуючи вказане, позивач просив визнати квартиру АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю подружжя та в порядку поділу визнати за ним право власності на 1/2 частини даної квартири. Також просив визнати за ним право особистої приватної власності на приміщення кафе, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2.

Рішенням Богунського районного суду м. Житомира від 11 листопада 2014 року позов ОСОБА_3 задоволено частково.

Визнано за ОСОБА_3 право власності на 1/2 частини приміщення кафе літ. «А1», загальною площею 451,5 кв. м, яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_2.

У задоволенні іншої частини вимог відмовлено.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішенням апеляційного суду Житомирської області від 03 лютого 2015 року рішення Богунського районного суду м. Житомира від 11 листопада 2014 року в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_3 скасовано та ухвалено в цій частині нове рішення, яким у задоволенні позову відмовлено.

У решті рішення суду залишено без змін.

У касаційній скарзі ОСОБА_3, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Обговоривши доводи касаційної скарги, перевіривши матеріали справи, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Відповідно до вимог ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно з вимогами ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Рішення апеляційного суду не відповідає вказаним вимогам.

Судами встановлено, що 29 липня 1993 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 було зареєстровано шлюб.

05 грудня 2006 року шлюб між сторонами було розірвано, що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу.

Згідно з договором дарування від 21 вересня 2000 року ОСОБА_4 є власником квартири АДРЕСА_1.

15 листопада 2003 року за ОСОБА_4 зареєстровано право власності на приміщення кафе літ. «А1», загальною площею 451,5 кв. м, яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_2.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що приміщення кафе є спільною сумісною власність сторін, а тому дійшов висновку про визнання за позивачем права власності на Ѕ частини вказаного приміщення. Також суд першої інстанції виходив з того, що квартира АДРЕСА_1 є особистою власністю відповідачки, а тому вимоги позивача про поділ спірної квартири є безпідставними.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та відмовляючи у задоволенні позову, суд апеляційної інстанції виходив з того, що ОСОБА_3 міг дізнатися та фактично дізнався про порушення своїх прав з часу розірвання шлюбу, тобто з 2006 року, а отже звернувся за захистом порушеного права до суду, пропустивши трирічний строк позовної давності. Позивачем не надано доказів того, що він пропустив строк позовної давності з поважних причин, а тому порушене право не підлягає захисту.

Проте з таким висновком апеляційного суду погодитись не можна.

Статтею 60 СК України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно зі ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відповідно до ч. ч. 1, 3 ст. 368 ЦК України спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно зі ст. ст. 256, 257 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно до ст. 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України).

Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Відповідно до ст. 72 СК України до вимоги про поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки.

Початок позовної давності для вимоги про поділ спільного майна подружжя, шлюб якого розірвано, обчислюється не з дати прийняття постанови державного органу РАЦС (ст. ст. 106, 107 СК України) чи з дати набрання рішенням суду законної сили (ст. ст. 109, 110 СК України), а від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності (ч. 2 ст. 72 СК України).

Тобто визначальним для висновку про застосування строку позовної давності у спорі про поділ майна подружжя, заявленому після розірвання шлюбу, є саме момент, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права.

У матеріалах справи міститься копія газети «Інтерес» (випуск від 29 січня 2014 року № 3), в якій розміщено оголошення про продаж квартири АДРЕСА_1 та приміщення кафе по АДРЕСА_2.

Позивач посилався на те, що він дізнався про порушення свого права з оголошення в газеті «Інтерес» (випуск від 29 січня 2014 року № 3) про продаж спірного майна подружжя.

Ухвалюючи рішення, суд апеляційної інстанції невірно визначився з початком перебігу строку позовної давності, не врахував, що позивачем було доведено факт розміщення оголошення про продаж спірного майна подружжя в газеті, а та обставина, що номер телефону, який зазначений в оголошенні для спілкування щодо продажу вказаного майна, не належить відповідачці, не спростовує того факту, що позивач дізнався про порушення свого права саме з указаного оголошення.

Крім того, згідно з положеннями ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування.

Із матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_4 набула право власності на квартиру АДРЕСА_1 на підставі договору дарування від 21 вересня 2000 року, отже вказана квартира є особистою власністю ОСОБА_4 Вказана обставина відповідачем не заперечується.

Отже, рішення суду апеляційної інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог про визнання вказаної квартири спільною сумісною власністю подружжя та визнання за позивачем права власності на 1/2 частини даної квартири є законним та обґрунтованим, а тому скасуванню не підлягає.

За таких обставин рішення суду апеляційної інстанції підлягає скасуванню в частині вирішення позовних вимог про визнання права власності та поділ приміщення кафе із направленням справи в цій частині на новий розгляд до суду апеляційної інстанції відповідно до ст. 338 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Житомирської області від 03 лютого 2015 року скасувати в частині вирішення позовних вимог про визнання права власності та поділ приміщення кафе, справу в цій частині направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

В іншій частині рішення апеляційного суду Житомирської області від 03 лютого 2015 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий М.Є. Червинська

Судді: В.І. Журавель

А.О. Леванчук

В.А. Нагорняк

І.М. Фаловська