Справа № 359/1733/15 Головуючий у І інстанції Борець О. А.
Провадження № 22-ц/780/3704/15 Доповідач у 2 інстанції ОСОБА_1
Категорія 47 24.06.2015
РІШЕННЯ

Іменем України

24 червня 2015 року колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Київської області у складі:

головуючого - судді Таргоній Д.О.,

суддів: Голуб С.А., Приходька К.П.,

за участю секретаря Токар Т.Ю.,

розглянула у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 15 травня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про надання дозволу на виїзд малолітньої дитини з України в супроводі матері без згоди батька, надання дозволу на оформлення малолітній дитині документів для виїзду за кордон без згоди батька.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення осіб, які беруть участь у справі, перевіривши матеріали справи та доводи скарги, колегія суддів

ВСТАНОВИЛА :

В лютому 2015 року ОСОБА_3 звернулася до суду з вищевказаним позовом.

Свої вимоги обґрунтовувала тим, що з відповідачем перебувала у зареєстрованому шлюбі з 29.07.2006 року по 03.12.2012 року. Від шлюбу мають доньку ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, яка проживає разом з матірю та перебуває на її утриманні. Позивач бажає вивозити дитину з України з метою відвідання близьких родичів, які проживають за кордоном. Вважає, що вжиття цього заходу сприятиме її духовному та інтелектуальному розвитку. Однак, відповідач відмовляється надати згоду на вивезення дитини за кордон. Тому позивач просила суд надати доньці ОСОБА_4 дозвіл на виїзд з України без згоди відповідача до досягнення дитиною повноліття та надати дозвіл позивачу та уповноваженим нею особам без згоди відповідача оформляти ОСОБА_4 проїзні документи для виїзду за кордон до досягнення нею повноліття.

Рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 15 травня 2015 року позов задоволено частково. Надано ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, дозвіл на виїзд з України у Федеративну Республіку Німеччини в період часу з дня набрання рішенням суду законної сили до 31 березня 2017 року з метою відвідання її тітки ОСОБА_5 без згоди її батька ОСОБА_2 в супроводі її матері ОСОБА_3. Стягнуто з відповідача на користь позивача судовий збір в сумі 243,60 грн. В задоволенні іншої частини позову відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просив рішення суду скасувати та ухвали нове, яким відмовити в задоволенні позову в повному обсязі, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи.

Зокрема, в обґрунтування апеляційної скарги зазначив, що суд першої інстанції, надавши дозвіл на виїзд дитини за кордон строком на 2 роки з метою відвідання тітки, яка не належить до сімї дитини в розумінні ст. 3 СК України, не взяв до уваги інтереси дитини, та допустив порушення рівності прав та обовязків батьків відносно виховання дитини, що може призвести до фактичного позбавлення батька дитини передбаченої законодавством можливості брати участь у її вихованні та можливості спілкування з нею.

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню.

Задовольняючи позов частково та надаючи дозвіл дитині на виїзд з України у Федеративну Республіку Німеччини в період часу з дня набрання рішенням суду законної сили до 31 березня 2017 року з метою відвідання її тітки ОСОБА_5 без згоди її батька ОСОБА_2 в супроводі її матері ОСОБА_3, суд першої інстанції виходив з того, що вжиття цього заходу сприятиме духовному та інтелектуальному розвитку дитини та не порушуватиме право ОСОБА_2 на спілкування з дочкою та прийняття участі в її вихованні.

Із такими висновками суду повністю погодитися не можна, виходячи з наступного.

За вимогами ст. ст. 213, 214, 316 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного процесуального законодавства і всебічно перевіривши обставини, вирішив справу відповідно до норм матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а за їх відсутності - на підставі закону, що регулює подібні відносини, або керуючись загальними засадами і змістом законодавства України.

Обґрунтованим визнається рішення, у якому повно відображені обставини, що мають значення для цієї справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні.

При ухваленні рішення суд зобов'язаний з'ясувати питання, зокрема, щодо: наявності обставин (фактів), якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та навести докази на їх підтвердження; наявності інших фактичних даних, які мають значення для вирішення справи; правовідносин, зумовлених встановленими фактами. У рішенні суду обов'язково повинні бути зазначені встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини.

Вказані вимоги судом першої інстанції не дотримано.

Встановлено та матеріалами справи підтверджено, що 29 липня 2006 року сторони зареєстрували шлюб.

23 січня 2010 року у них народилась дочка ОСОБА_4

Рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 03 грудня 2012 року шлюб між сторонами розірваний.

Відповідно до ст. 141 Сімейного кодексу України (далі - СК України) мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини.

Відповідно до вимог статті 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею.

Статтею 313 ЦК України визначено, що фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), опікунів і в їхньому супроводі чи супроводі осіб, які уповноважені ними.

Згідно із ч. 2 ст. 4 Закону України "Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України" оформлення проїзного документа дитини провадиться на підставі нотаріального засвідченого клопотання батьків або законних представників батьків чи дітей у разі потреби самостійного виїзду неповнолітнього за кордон. У клопотанні зазначаються відомості про дитину, а також про відсутність обставин, що обмежують відповідно до цього Закону право на виїзд за кордон (лише для дітей віком від 14 до 18 років).

За відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду.

Згідно із п. 1 п. 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57, виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, у супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску.

З огляду на викладене суд першої інстанції, ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог, на порушення вимог ст. ст. 212-214 ЦПК України, визначив загальний термін надання такого дозволу до 31 березня 2017 року, не зазначивши при цьому у рішенні часового проміжку перебування дитини у іноземній державі, не врахував, що надання за рішенням суду дозволу на майбутнє на постійні виїзди дитини за кордон без згоди батька суперечить вищевказаним нормам матеріального права, які визначають рівність прав та обов'язків батьків відносно виховання дітей, чим фактично позбавив батька можливості брати участь у вихованні доньки та можливості спілкування з ними.

Слід також зазначити, що звертаючись до суду з вказаним позовом, позивач не зазначила країни прямування дитини та часового проміжку перебування в країні виїзду.

У відповідності до вимог ч. 1 ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Всупереч вимогам зазначеної статті закону, суд першої інстанції вийшов за межі позовних вимог надав дозвіл на виїзд за кордон дитини до Федеративної Республіки Німеччина, про що не просив позивач. При цьому суд не звернув уваги, що позивач фактично просить дозволити виїзд дитини за кордон без згоди батька до будь-якої країни на будь-який час до досягнення дитиною повноліття.

Зазначені вимоги позивача суперечать Правилам перетинання державного кордону громадянами України, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57, відповідно до яких дозвіл може бути надано до конкретної країни і на визначений проміжок часу.

Крім того чинним законодавством України не передбачено захист права особи, яке можливо буде порушено у майбутньому.

За змістом ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

За таких обставин дозвіл на виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон на майбутнє, з урахуванням припущення позивача, що батько не надасть своєї згоди на виїзд в майбутньому, чинним законодавством України взагалі не передбачено.

Крім того, матеріали справи не містять доказів, що позивачка зверталася до відповідача з проханням надати дозвіл на виїзд дитини за кордон, а відповідач відмовив у наданні такої згоди.

На зазначені обставини суд першої інстанції уваги не звернув та дійшов помилкового висновку про наявність підстав до часткового задоволення позову. Висновки суду не відповідають фактичним обставинам справи та не ґрунтуються на наявних у справі доказах.

За таких обставин ухвалене у справі судове рішення не може вважатись законним й обґрунтованим, тому відповідно до ст. 309 ЦПК України воно підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 303, 307, 309, 313-314, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,

ВИРІШИЛА :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 15 травня 2015 року - скасувати. Ухвалити у справі нове рішення, яким в задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про надання дозволу на виїзд малолітньої дитини з України в супроводі матері без згоди батька, надання дозволу на оформлення малолітній дитині документів для виїзду за кордон без згоди батька - відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржене у касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: