Номер провадження: 22-ц/785/5737/15
Головуючий у першій інстанції Бабаков В. П. Доповідач Ступаков О. А.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30.06.2015 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі:

головуючого Ступакова О.А. суддів: Бабія А.П., Станкевича В.А.

при секретарі - Стадніченко А.І.

розглянувши цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до Одеського національного університету імені І. І. Мечникова, ОСОБА_5 про визнання неправомірним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу за апеляційною скаргою представника Одеського національного університету імені І. І. Мечникова на рішення Суворівського районного суду м. Одеси від 12 травня 2015 року, -

встановила:

Позивач звернувся до суду з позовною заявою до відповідачів про визнання неправомірним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

В обґрунтування заявлених вимог, позивач посилався на те, що з 01 вересня 2001 року працював у відповідача Одеського національного університету імені І.І. Мечникова на посаді старшого викладача кафедри кримінального права, кримінального процесу та криміналістики економіко-правового факультету. 26 серпня 2014 року відповідачем видано наказ № 2234-18 на підставі якого позивача звільнено з роботи на підставі п.2 ст. 36 КЗпП України. Позивач вважає вказаний наказ таким що не відповідає трудовому законодавству, та просив визнати його неправомірним та скасувати, крім того позивач просив поновити його на посаді старшого викладача кафедри кримінального права, кримінального процесу та криміналістики економіко-правового факультету зі сплатою середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

В судовому засіданні позивач позов підтримав.

Представник відповідачів позов не визнав.

Рішенням Суворівського районного суду м. Одеси від 12 травня 2015 року позов задоволений Визнано неправомірним та скасований наказ ректора Одеського національного університету імені І.І. Мечникова від 26 серпня 2014 року № 2234-18 про звільнення позивача з посади старшого викладача кафедри кримінального права, кримінального процесу та криміналістики економіко-правового факультету Одеського національного університету імені І.І. Мечникова.

Поновлено ОСОБА_2 на посаді старшого викладача кафедри кримінального права, кримінального процесу та криміналістики економіко-правового факультету Одеського національного університету імені І.І. Мечникова на умовах безстрокового трудового договору з навчальним навантаженням на 1 ставку з оплатою за рахунок бюджетних коштів.

Стягнуто з Одеського національного університету імені І.І. Мечникова на користь позивача 32230 грн. 88 коп. середнього заробітку за час вимушеного прогулу, за період з 27.08.2014 року по 12.05.2015 року включно.

Вирішено питання про судові витрати.

В частині поновлення на роботі допущено негайне виконання рішення суду.

Не погодившись з зазначеним рішенням суду представник Одеського національного університету імені І.І. Мечникова подав апеляційну скаргу.

В апеляційній скарзі ставиться питання про скасування рішення суду в зв'язку з тим, що воно постановлено з порушенням норм матеріального та процесуального права, невідповідністю висновків суду обставинам справи з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги, сторони, що з'явилися, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду, судова колегія вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції посилався на те, що з 01 вересня 2001 року позивач працював у відповідача Одеського національного університету імені І.І. Мечникова на посаді старшого викладача кафедри кримінального права, кримінального процесу та криміналістики економіко-правового факультету.

26 серпня 2014 року відповідачем видано наказ № 2234-18 на підставі якого позивача звільнено з роботи на підставі п.2 ст. 36 КЗпП України.

У п. 2 ст. 36 КЗпП України зазначено, що підставою припинення трудового договору є закінчення строку (пункти 2 і 3 статті 23), крім випадків, коли трудові відносини фактично тривають і жодна з сторін не поставила вимогу про їх припинення.

Згідно ч.2 ст. 39-1 КЗпП України трудові договори, що були переукладені один чи декілька разів, за винятком випадків, передбачених частиною другою ст. 23, вважаються такими, що укладені на невизначений строк. Зазначена норма Закону є ідентичною

Відповідно до ч.2 ст. 23 КЗпП України строковий трудовий договір укладається у випадках, коли трудові відносини не можуть бути встановлені на невизначений строк з урахуванням характеру наступної роботи, або умов її виконання, або інтересів працівника та в інших випадках, передбачених законодавчими актами.

Відповідно до пункту 6.6 Положення про порядок наймання і звільнення педагогічних та науково-педагогічних працівників закладів освіти, що є у державній власності, затвердженого наказом Міністерства освіти України від 05 серпня 1993 року № 293, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 10 серпня 1993 року за № 104, встановлюється, що строкові трудові договори, що були переукладені один чи декілька разів, вважаються укладеними на невизначений строк.

Оскільки позивач був прийнятий на роботу відповідачем у 2001 році, та до 2003 року з ним декілька разів переукладено трудовий договір, і це відбулося під час дії Положення про порядок наймання і звільнення педагогічних та науково-педагогічних працівників закладів освіти, що є у державній власності, затвердженого наказом Міністерства освіти України від 05 серпня 1993 року № 293, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 10 серпня 1993 року за № 104, суд першої інстанції вважав що між позивачем та відповідачем виникли безстрокові трудові відносини. А тому відповідач не мав права звільняти позивача з посади за п. 2 ст. 36 КЗпП України.

Крім того суд першої інстанції зазначив, що згідно п.17 Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» Правила про недопустимість звільнення працівника в період тимчасової непрацездатності, а також у період перебування у відпустці (ч.3 ст.40 КЗпП) стосуються як передбачених статтями 40, 41(1) КЗпП, так й інших випадків, коли розірвання трудового договору відповідно до чинного законодавства провадиться з ініціативи власника або уповноваженого ним органу. При цьому маються на увазі щорічні, а також інші відпустки, що надаються працівникам як із збереженням, так і без збереження заробітку.

Наказ про звільнення позивача видано під час його щорічної відпустки, що є неприпустимим.

На підставі наведеного суд першої інстанції задовольнив заявлені позивачем вимоги.

З зазначеними висновками суду першої інстанції колегія не погоджується.

Наказом № 1813-18 від 21.09.2001 року ОСОБА_2 зарахований на посаду на умовах строкового трудового договору з 014.09.2001 року до 31.08.2002 року.

Наказом № 1462-18 від 15.07.2002 року ОСОБА_2 переведений на посаду старшого викладача на умовах строкового трудового договору з 01.09.2002 року по 31.08.2003 року.

Наказом № 1786-18 від 28.08.2003 року з позивачем переукладений строковий трудовий договір на період з 01.09.2003 року до 31.08.2006 року.

Наказом № 2224-18 від 03.08.2006 року з позивачем переукладений строковий трудовий договір на період з 01.09.2006 року до 31.08.2009 року.

Наказом № 2571-18 від 09.09.2009 року з позивачем переукладений строковий трудовий договір на період з 01.09.2009 року до 31.08.2012 року.

Наказом № 2233-18 від 26.07.2012 року з позивачем переукладений строковий трудовий договір на період з 01.09.2012 року до 31.08.2014 року.

Всі накази про переукладення строкового трудового договору видавалися на підставі заяв позивача про переукладення з ним саме строкового трудового договору.

Наказом №2234-18 від 26.08.2014 року позивача звільнено з посади з 31.08.2014 року у зв'язку з закінченням строку трудового договору.

Конституція України гарантує право кожного громадянина на працю, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується, гарантує рівні можливості у виборі роду трудової діяльності та захист від незаконного звільнення.

Відповідно до ч. 1, 3 ст. 21 КЗпП України трудовий договір - це індивідуальна угода між працівником і роботодавцем. Контракт є особливою формою трудового договору, в якому строк його дії, права, обов'язки і відповідальність сторін (в тому числі матеріальна), умови матеріального забезпечення і організації праці, умови розірвання договору, в тому числі дострокового, можуть встановлюватись угодою сторін.

Статтею 23 КЗпП України визначено, що трудовий договір може бути: 1) безстроковим, що укладається на невизначений строк; 2) на визначений строк, встановлений за погодженням сторін; 3) таким, що укладається на час виконання певної роботи. Строковий трудовий договір укладається у випадках, коли трудові відносини не можуть бути встановлені на невизначений строк з урахуванням характеру наступної роботи, або умов її виконання, або інтересів працівника та в інших випадках, передбачених законодавчими актами.

Пункт 6.6 Положення про порядок наймання і звільнення педагогічних та науково-педагогічних працівників закладів освіти, що є у державній власності, затвердженого наказом Міністерства освіти України від 05 серпня 1993 року № 293, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 10 серпня 1993 року за № 104, яким встановлено, що строкові трудові договори, що були переукладені один чи декілька разів, вважаються укладеними на невизначений строк, кореспондується з положеннями ст. 39-1 КЗпП України якою визначено - якщо після закінчення строку трудового договору (пункти 2 і 3 статті 23) трудові відносини фактично тривають і жодна із сторін не вимагає їх припинення, дія цього договору вважається продовженою на невизначений строк. Трудові договори, що були переукладені один чи декілька разів, за винятком випадків, передбачених частиною другою статті 23, вважаються такими, що укладені на невизначений строк.

Пунктом 2 ч. 1 ст. 36 КЗпП України визначено, що підставами припинення трудового договору є закінчення строку (пункти 2 і 3 статті 23), крім випадків, коли трудові відносини фактично тривають і жодна з сторін не поставила вимогу про їх припинення.

Відповідно до ч. 3 ст. 54 Закону України «Про освіту» педагогічні та науково-педагогічні працівники приймаються на роботу шляхом укладення трудового договору, в тому числі за контрактом.

Пунктом 10 Положення про обрання та прийняття на роботу науково-педагогічних працівників вищих навчальних закладів третього і четвертого рівнів акредитації, затвердженого 24 грудня 2002 року наказом Міністерства освіти і науки України № 744 визначено, що відповідно до чинного законодавства при прийнятті на роботу науково-педагогічних працівників може укладатися безстроковий, строковий трудовий договір, у тому числі контракт. Термін строкового трудового договору встановлюється за погодженням сторін. Вносити пропозиції щодо терміну трудового договору має право кожна із сторін.

Строкові трудові договори було укладено між сторонами правомірно, позивач знав про укладення з ним строкових трудових договорів і погодився з їх умовами, відповідно до заяв позивача, він просив укласти з ним саме строкові трудові договори.

Позивача було звільнено з роботи за п. 2 ст. 36 КЗпП України, а саме за закінченням строку трудового договору, а тому посилання позивача, що наказ про його звільнення позивача видано під час його щорічної відпустки, що є неприпустимим, колегія вважає помилковим, оскільки позивач був звільнений не з ініціативи власника або уповноваженого ним органу (ст. 40 КЗпП України), а як зазначалося вище в зв'язку з закінченням строку трудового договору (п. 2 ст. 36 КЗпП України). Крім того дата видання наказу про звільнення не є датою звільнення.

На підставі наведеного колегія вважає, що заявлені позивачем вимоги про визнання неправомірним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, не підлягають задоволенню.

Оскільки позовні вимоги про стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу, є похідними від вимог про поновлення на роботі, то зазначені вимоги також не підлягають задоволенню.

На підставі наведеного рішення суду першої інстанції від 12 травня 2015 року про задоволення позовних вимог позивача підлягає скасуванню, з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні заявлених позивачем позовних вимог.

Керуючись ст. ст. 307 ч.1 п.2, 309, 313, 314, 316 ЦПК України, судова колегія,

вирішила:

Апеляційну скаргу представника Одеського національного університету імені І.І. Мечникова задовольнити. Рішення Суворівського районного суду м. Одеси від 12 травня 2015 року скасувати.

Відмовити в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення однак може бути оскаржено до суду касаційної інстанції на протязі двадцяти днів.

Судді О.А. Ступаков

А.П. Бабій

В.А. Станкевич