У Х В А Л А

24 червня 2015 рокум. Київ

Колегія суддів Судової палати у цивільних справах

Верховного Суду України в складі:

Григор'євої Л.І.,

Гуменюка В.І., Лященко Н.П.-,

розглянувши заяву публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 4 лютого 2015 року в справі за позовом публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» до ОСОБА_1, ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

встановила:

Заочним рішенням Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 2 лютого 2012 року позов публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1, ОСОБА_2 солідарно на користь позивача заборгованість за кредитним договором від 18 жовтня 2007 року в сумі 62 759 грн 15 коп.

Рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 9 грудня 2014 року заочне рішення Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 2 лютого 2012 року скасовано: в частині стягнення солідарно з ОСОБА_2 як з поручителя за кредитним договором заборгованості на користь позивача та ухвалено в цій частині нове рішення про відмову в задоволенні позову; в частині стягнення з ОСОБА_1 на користь позивача пені за несвоєчасне погашення кредиту в сумі 22 294 грн 42 коп., пені за несвоєчасне погашення відсотків в сумі 8 331 грн 93 коп. та пені за несвоєчасне погашення комісії в сумі 20 699 грн 53 коп. та ухвалено нове рішення про відмову в задоволенні цих вимог. В решті рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 4 лютого 2015 року відмовлено у відкритті касаційного провадження у справі.

У травні 2015 року до Верховного Суду України надійшла заява публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 4 лютого 2015 року з підстав неоднакового застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах, а саме частини 4 статті 559, частини 2 статті 258, частини 4 статті 267 ЦК України.

Для прикладу наявності зазначеної підстави публічне акціонерне товариство «Банк «Фінанси та Кредит» посилається на ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 6 серпня 2014 року, від 10 грудня 2014 року, від 14 грудня 2011 року та від 5 лютого 2015 року, в яких на його думку, зазначені норми права застосовані по-іншому.

У судовому рішенні у справі, про перегляд якої подано заяву, касаційний суд, відмовляючи у відкритті касаційного провадження, погодився з висновком суду апеляційної інстанції про відмову в позові в частині стягнення з ОСОБА_1 на користь позивача пені за несвоєчасне погашення та виходив з того, що банк звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості з пені, розрахованої станом на 26 жовтня 2009 року, з пропуском строку позовної давності в один рік, оскільки позов подано 17 березня 2011 року. Також, суд погодившись з висновком апеляційного суду про відмову в задоволенні в частині стягнення солідарно з ОСОБА_2 як з поручителя за кредитним договором заборгованості вважав, що оскільки укладений 18 жовтня 2007 року з поручителем договір поруки не містить умови про строк припинення поруки, а строк повернення кредиту встановлений в кредитному договорі - 17 січня 2010 року, то відповідно порука ОСОБА_2 перед банком припинена протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання.

У той самий час у наданих для порівняння судових рішеннях Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ:

- в ухвалах від 14 грудня 2011 року в справі про розірвання кредитного договору та стягнення заборгованості та від 5 лютого 2015 року в справі про стягнення заборгованості за кредитним договором, суд касаційної інстанції виходив з того, що договір поруки не припинено, оскільки договір поруки передбачає строк її припинення - якщо кредитор в межах трирічного терміну з дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя. Також, суд вважав, що боржник та поручителі є солідарними боржниками за кредитним договором у відповідності до умов договору поруки;

- в ухвалі від 6 серпня 2014 року в справі про стягнення заборгованості за кредитним договором, суд касаційної інстанції погодившись с висновками апеляційного суду, виходив з того, що переривання перебігу позовної давності може мати місце лише у разі подання позову відповідно до вимог цивільного процесуального законодавства, а оскільки позовну заяву було повернуто позивачеві, то зазначена обставина не може свідчити про переривання строку позовної давності, а отже порука ОСОБА_4 припинилася на підставі пункту 4 статті 559 ЦК України. В частині стягнення з позичальника заборгованості, суд виходив з доведеності позову в цій частині, оскільки позичальник не виконував умови кредитного договору, внаслідок чого виникла заборгованість, при цьому доказів, які б спростували наданий позивачем розрахунок, відповідачем не надано;

- в ухвалі від 10 грудня 2014 року в справі про стягнення заборгованості за кредитним договором, суд касаційної інстанції, погодившись з висновками попередніх інстанцій, виходив з того, що згідно із статтею 526 ЦК України зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, оскільки ОСОБА_3 свої зобов'язання за кредитним договором не виконав, це є підставою для стягнення з нього грошових коштів за цим договором. Також, суд вважав, що у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, згідно з умовами договору.

Порівняння зазначених судових рішень із судовим рішенням, про перегляд якого подано заяву, не дає підстав для висновку про те, що суд касаційної інстанції під час розгляду двох чи більше справ за тотожних предмета спору, підстав позову та за аналогічних обставин і однакового регулювання нормами матеріального права спірних правовідносин дійшов протилежних висновків щодо заявлених вимог.

Відповідно до статті 355 ЦПК України заява про перегляд судових рішень у цивільних справах може бути подана виключно з підстав: неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах; неоднакового застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм процесуального права - при оскарженні судового рішення, яке перешкоджає подальшому провадженню у справі або яке прийнято з порушенням правил підсудності або встановленої законом компетенції судів щодо розгляду цивільних справ; встановлення міжнародною судовою установою, юрисдикція якої визнана Україною, порушення Україною міжнародних зобов'язань при вирішенні даної справи судом; невідповідності судового рішення суду касаційної інстанції викладеному у постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права.

Із огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку, що наведені у заяві публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» доводи не вказують на неоднакове застосування судами касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах, а тому в допуску справи до провадження необхідно відмовити.

Керуючись статтями 355, 360 ЦПК України, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України

ухвалила:

У допуску до провадження Верховного Суду України справи за позовом публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» до ОСОБА_1, ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: Л.І. Григор'єва

В.І. Гуменюк

Н.П. Лященко