РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 червня 2015 року Київський районний суд м.Харкова

в складі: головуючого судді Божко В.В.

за участю секретаря Дяденчук М.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Харкові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, третя особа: Приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу ОСОБА_4 про встановлення факту проживання однією сімєю, застосування наслідків недійсності нікчемного правочину, визнання права власності та виплати компенсації,

ВСТАНОВИВ:

В грудні 2014 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом, який в подальшому уточнила, до ОСОБА_2, ОСОБА_3, третя особа: приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу ОСОБА_4 про встановлення факту проживання однією сімєю, застосування наслідків недійсності нікчемного правочину, визнання права власності та виплат компенсації, посилаючись на те, що вона із ОСОБА_5 проживали однією сімєю без реєстрації шлюбу з червня 2004 року по березень 2008 року, коли вони шлюб зареєстрували та визнати за нею право власності на 1/2 частину житлового будинку з надвірними будівлями, 1/2 частину земельної ділянки, 1/2 частину автомобіля, тобто на половину майна, придбану нею разом з відповідачем в період проживання однією сімєю без реєстрації шлюбу, стягнення компенсації за цю частку автомобіля, та визнання нікчемним договору дарування житлового будинку відповідачем своїй дочці. В обґрунтування позовних вимог вказала, що в 1992 році у них народилася спільна дитина, яка зареєстрована на імя відповідача, з цього часу вони проживали у гуртожитку, а потім стали будувати за спільні кошти спірний будинок.

В судовому засіданні позивачка та її представник підтримали позовні вимоги.

Відповідач ОСОБА_2 позовних вимог не визнав, посилаючись на те, що стосунки із позивачкою не носили характер сімейних, спільного господарства вони не вели, мали окремий бюджет, але наявність спільної дитини зобовязувала відповідача зустрічатися із позивачкою, оскільки він навідував дитину, брав участь у її вихованні та утриманні. Ні до отримання земельної ділянки, ні до будівництва житлового будинку із надвірними будівлями, ні до автомобіля позивачка не має ніякого відношення, оскільки це майно було придбане ним особисто, ще до реєстрації шлюбу із позивачкою у березні 2008 року. В 2014 році він розпорядився належним його будинком, подарувавши його дочці відповідачці ОСОБА_3

Відповідачка ОСОБА_3 позовні вимоги не визнала, пояснила, що особисто батьку належали будинок, земельна ділянка, на якому він побудований, та автомобіль. Ніякого відношення до цього майна ОСОБА_1 не має. Вона проживала окремо, і тільки у березні 2008 року відповідач зареєстрував з нею шлюб. Угода, яка укладена між нею та батьком, є законною і не може бути визнана нікчемною, бо ОСОБА_1 не є співвласницею предмету договору.

3-тя особа - приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу ОСОБА_4, до судового засідання не зявилася, просила слухати справу без участі їх представника, та прийняти рішення на розсуд суду. У письмовому поясненні зазначила, що не визнає позовні вимоги позивачки.

Суд, заслухавши пояснення позивача ОСОБА_1, її представника, відповідачів та їх представників, свідків, перевіривши матеріали справи, прийшов до наступного.

Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини.

Житловий будинок з надвірними будівлями, розташований в м. Харкові по вул. Олени Стасової № 35 належить на праві власності відповідачу ОСОБА_2 на підставі свідоцтва про право власності від 31 травня 2000 року на підставі розпорядження Київської районної ради м. Харкові № 468 від 24 квітня 2000 року. (а.с.10).

Земельна ділянка, яка розташована по вул. Олени Стасової, 35 м. Харкова, належить ОСОБА_2 на підставі Державного акту про право приватної власності на землю, зареєстрованого у Книзі записів державних актів на праві приватної власності на землю за № 2549 (а.с.18).

Автомобіль Honda CR V, державний номер АХ 4607ВС, зареєстрований на імя відповідача ОСОБА_2 29 лютого 2008 року (а.с.34).

28 березня 2008 року між позивачкою ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було зареєстровано шлюб (а.с.9).

Рішенням Київського районного суду м. Харкова від 23 грудня 2014 року шлюб між сторонами було розірвано, рішення набрало чинності. У мотивувальній частині рішення зазначено, що неповнолітніх дітей сторони не мають (а.с.56).

Відповідно до договору дарування від 19 грудня 2014 року, посвідченого приватним нотаріусом Харківського нотаріального округу ОСОБА_4, р.№ 2353, відповідач ОСОБА_2 подарував належний йому житловий будинок з надвірними будівлями та земельну ділянку, розташовані в м. Харкові по вул. Олени Стасової, 35, відповідачці ОСОБА_3

Як встановлено у судовому засіданні ті не заперечується сторонами право власності у відповідача ОСОБА_2 на житловий будинок та земельну ділянку виникло у 2000 році.

ОСОБА_6 з ч. 2 ст. 3 СК України сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки. Подружжя вважається сім'єю і тоді, коли дружина та чоловік у зв'язку з навчанням, роботою, лікуванням, необхідністю догляду за батьками, дітьми та з інших поважних причин не проживають спільно.

Відповідно до ст. 74 СК України якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.

ОСОБА_6 з вимогами ч. ч. 1, 4 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Належними та допустимими доказами проживання чоловіка та жінки однією сім'єю без реєстрації шлюбу є, зокрема: свідоцтва про народження дітей; довідки з місця проживання; свідчення свідків; листи ділового та особистого характеру тощо; свідоцтво про смерть одного із «подружжя»; свідоцтва про народження дітей, в яких чоловік у добровільному порядку записаний як батько; виписки з по господарських домових книг про реєстрацію чи вселення; докази про спільне придбання майна як рухомого, так і нерухомого (чеки, квитанції, свідоцтва про право власності); заяви, анкети, квитанції, заповіти, ділова та особиста переписка, з яких вбачається, що «подружжя» вважали себе чоловіком та дружиною, піклувалися один про одного; довідки житлових організацій, сільських рад про спільне проживання та ведення господарства.

Матеріали справи свідчать, що спірне майно придбане до набрання чинності норм Сімейного Кодексу України, тому при вирішенні спору застосуванню підлягають норми матеріального права, що діяли на момент придбання спірної квартири, оскільки відповідно до ч. 1 ст. 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі.

До сімейних відносин, які вже існували на зазначену дату, норми СК застосовуються лише в частині тих прав і обов'язків, що виникли після набуття ним чинності. Ці права та обов'язки визначаються на підставах, передбачених СК (абз. 2 п. 1 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» від 15 травня 2006р. N3.)

Тобто в даному випадку спір повинен був розглядатися на підставі чинного на той час Кодексу про шлюб та сім'ю. а тому положення ст. 74 цього Кодексу застосовуються виключно до правовідносин, які виникли після дати набрання ним законної сили.

Нормами КпШС України не передбачалося визнання факту проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу та виникнення права спільної сумісної власності чоловіка та жінки, які сумісно проживають.

Оскільки спірний будинок та земельна ділянка придбані у 2000 році , тобто в період дії Закону України «Про власність», ЦК України в редакції 1963 року, Кодексу про шлюб та сім'ю України, саме ці нормативні акти підлягають застосуванню при вирішенні питання про наявність або відсутність права на це нерухоме майно у позивачки ОСОБА_1

Відповідно до норм ст. 2 Закону України «Про власність», що діяв на час виникнення спірних правовідносин, право власності в Україні охороняється законом. Держава забезпечує стабільність правовідносин власності. Кожен громадянин в Україні має право володіти, користуватися і розпоряджатися майном особисто або спільно з іншими.

ОСОБА_6 із ст. 24 КпШС України майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, є власністю кожного з них. Роздільним майном кожного з подружжя є також речі індивідуального користування (одяг, взуття тощо), хоча б вони і були придбані під час шлюбу за рахунок спільних коштів подружжя, за винятком коштовностей та предметів розкоші. Кожний з подружжя самостійно володіє, користується і розпоряджається належним йому роздільним майном.

За змістом ч. 1 ст. 24 КпШС України, майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, є власністю кожного з них.

Аналогічну норму містить ст. 57 СК України та виключає із режиму спільної власності подружжя майно, набуте до шлюбу або під час шлюбу, але за особисті кошти чоловіка або жінки.

ОСОБА_6 Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 15.05.2012, № 648/0/4-12 «Щодо обов'язкових для всіх судів України правових позицій», в якому зазначається, що відповідно до частин першої та другої статті 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім'єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов'язків подружжя.

Надані позивачкою квитанції, чеки (а.с. 22 -30) не можуть вважатися належними доказами, оскільки вони не є іменними. Фото, надані позивачкою (а.с. 31 33) також не є належними доказами, які підтверджують факт проживання сторін однією сімєю. При цьому зазначені фото не містять дати та місця зйомки. Факт народження дитини та піклування за дитиною, відповідачем не оспорюється.

Пояснення свідків, заявлених позивачкою, які допитувались судом і підтверджували факт проживання сторін однією сімєю, не можуть бути прийняті до уваги, оскільки вони є сусідами відповідача та дійсно бачили позивачку, оскільки сторони з 2008 р. по 2014 р. перебували в зареєстрованому шлюбі та проживали разом, відповідач піклувався про їх дитину. Свідок ОСОБА_7 є матірю позивачки і є зацікавленою особою в результаті розгляду справи.

Таким чином, позовні вимоги в частині встановлення факту проживання однією сімєю не підлягають задоволенню, як і вимоги про визнання за нею права власності на частину житлового будинку та земельної ділянки.

Не підлягають задоволенню також і позовні вимоги позивачки про визнання за нею права власності на 1/2 частину автомобіля та стягнення на її користь компенсації, оскільки як встановлено у судовому засіданні автомобіль був придбаний до реєстрації шлюбу, а знаходження факту спільного проживання та участі у придбанні майна ОСОБА_1 не довела.

Також не підлягають задоволенню і позовні вимоги про визнання договору дарування нікчемним із застосуванням наслідків визнання його нікчемним.

Звертаючись до суду з позовом про визнання нікчемним договору дарування від 19 грудня 2014 року позивачка ОСОБА_1 посилалася на те, що вказаний договір порушує її права, оскільки вона вважає майно спільним сумісним, а відповідач розпорядився ним без її згоди.

ОСОБА_6 зі ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою ст. 203 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 2 ст. 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин)

Таким чином, відповідно до ст. 215 ЦК України необхідно розмежовувати види недійсності правочинів: нікчемні правочини - якщо їх недійсність встановлена та оспорювані - якщо їх недійсність прямо не встановлена законом, але одна зі сторін або інша заінтересована особа заперечує їх дійсність на підставах, встановлених законом.

Договір дарування є оспорюваним правочином, фактично позивачка просить визнати його нікчемним за підстав невідповідності його вимогам закону, що є необґрунтованим та недоведеним.

Як встановлено у судовому засіданні, договір дарування був вчинений відповідачем ОСОБА_2 відносно майна, яке належало йому особисто, нічиї права цим договором не були порушені. Відповідачка ОСОБА_3 у свою чергу виконала договір, прийнявши в дар житловий будинок та земельну ділянку.

На підставі викладеного, ст. ст. 10, 11, 209, 212, 214-215 ЦПК України, ст. ст. 3, 21, 57, 74 Сімейного кодексу України, ст. 24 КпШС України, ст. 203, 215 ч. 1, ч. 2 ЦК України, суд ,

В И Р І Ш И В :

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, третя особа: Приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу ОСОБА_4 про встановлення факту проживання однією сімєю, застосування наслідків недійсності нікчемного правочину, визнання права власності та виплати компенсації - відмовити.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Апеляційного суду Харківської області через суд першої інстанції шляхом подачі в 10-дений строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги.

Головуючий