Апеляційний суд Житомирської області
Справа №296/499/15-ц Головуючий у 1-й інст. Колупаєв В. В.
Категорія 48 Доповідач Якухно О. М.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 грудня 2015 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Житомирської області в складі:

головуючого судді Якухно О.М.

суддів Жигановської О.С., Коломієць О.С.

з участю секретаря судового засідання Добровольської Т.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Житомирі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя за апеляційною скаргою представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 на рішення Корольовського районного суду м.Житомира від 06 жовтня 2015 року, -

в с т а н о в и л а :

В січні 2015 року ОСОБА_1 звернувся до суду з даним позовом в якому просив, з урахуванням уточнень а.с.48-49) визнати спільно нажитим майном подружжя ОСОБА_1 і ОСОБА_2 будівельні матеріали, конструктивні елементи та інженерне обладнання об'єкту незавершеного будівництва - житлового будинку, розташованого за адресою: м.Житомир, проїзд 1-й Новогоголівський, 16 загальною площею 90,0 кв.м. за літерою В-2; а також визнати за ОСОБА_1 і ОСОБА_2 право власності на кожного по 1/2 частини будівельних матеріалів, конструктивних елементів та інженерного обладнання, які були використані для об'єкту незавершеного будівництва - житлового будинку розташованого за адресою: м.Житомир, проїзд 1-й Новогоголівський,16 загальною площею 90,0 кв.м. за літерою В-2, оскільки вказане незавершене будівництво жилого будинку було проведено під час зареєстрованого шлюбу з ОСОБА_2, а його право не визнається відповідачем. Будівництво проведено у період з 2005 по 2010 рік, що вбачається із отриманих дозволів у 2004 році на облаштування внутрішньо будинкових систем, термін дії яких становив 2 роки. На придбання будівельних матеріалів він у 2005-2007 роках брав кредити, поручителем по яких виступала дружина.

Рішенням Корольовського районного суду м.Житомира від 06 жовтня 2015 року позов ОСОБА_1 задоволено. Визнано спільно нажитим майном подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 будівельні матеріали, конструктивні елементи та інженерне обладнання об'єкту незавершеного будівництва - житлового будинку, розташованого за адресою:м.Житомир, проїзд 1-й Новогоголівський,16, загальною площею 90 ,0 кв.м. за літерою В-2. Визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину будівельних матеріалів, конструктивних елементів та інженерного обладнання, які були використані для об'єкту незавершеного будівництва - житлового будинку розташованого за адресою: м.Житомир, проїзд 1-й Новогоголівський,16 загальною площею 90,0 кв.м. за літерою В-2 та право забудовника на вказану частину об'єкту незавершеного будівництва - житлового будинку. Визнано за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину будівельних матеріалів, конструктивних елементів та інженерного обладнання, які були використані для об'єкту незавершеного будівництва - житлового будинку розташованого за адресою: м.Житомир, проїзд 1-й Новогоголівський,16 загальною площею 90,0 кв.м. за літерою В-2 та право забудовника на вказану частину об'єкту незавершеного будівництва - житлового будинку. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 3 119,10 грн. понесених судових витрат.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просила скасувати рішення суду 1-ї інстанції та ухвалити нове про відмову в задоволенні позовних вимог. На підтвердження доводів апеляційної скарги зазначає, що судом проігноровано наявне в матеріалах справи повідомлення про початок виконання будівельних робіт від 19.07.2013 року та декларації про готовність об'єкта до експлуатації від 22.10.2013 року №ЖТ07 житлового будинку за адресою м. Житомир, проїзд 1-й Новогоголівський, 16, загальною площею 96,5 кв.м., житловою 20,9 кв.м., замовником якого є ОСОБА_2, та той факт, що вказаний будинок почав будуватися у липні 2013 року та закінчений у жовтні 2013 року, тобто вже після припинення сімейних правовідносин. Апелянт вважає, що оскаржуване рішення ґрунтується на припущенні, так-як позивачем не надано жодних доказів своєї фінансової та/або трудової участі у спорудженні спірного будинку, придбанні та/або монтажі будівельних матеріалів, обладнання і конструкцій для нього. Судом не досліджено джерело доходів позивача на час проведення будівельних робіт, не надано належної оцінки обставинам справи і визначеним відповідно до них правовідносинам. Натомість, у оскаржуваному рішенні судом не наведено вартості будівельних матеріалів, обладнання та іншого майна, витраченого на будівництво, а також його найменування та кількість, при цьому, резолютивна частина не містить чіткого висновку та переліку присудженого майна.

Представник апелянта підтримав доводи апеляційної скарги і зазначив, що довести використання спільних коштів у будівництві повинен позивач, а не відповідач, яка являється власником земельної ділянки та забудовником, отримала всі дозволи на проведення будівництва, що здійснене після розірвання шлюбу.

Розглянувши справу в межах, визначених ст. 303 ЦПК України, колегія суддів вважає, що скарга підлягає задоволенню.

Задовольняючи позов, суд виходив із доведеності вимог позивача щодо спільного будівництва спірного обєкта під час перебування у шлюбі та його права на будівельні матеріали, використані під час будівництва.

Колегія суддів частково погоджується із зазначеним висновком, виходячи з наступного.

Зі змісту ч.1 ст. 60 СК України вбачається, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Згідно роз'яснень, наведених у пунктах 22-24, 29 постанови Пленуму Верховного Суду України №11 від 21.12.2007 року „Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ майна подружжя" , поділ майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими ст.ст. 69-72 СК України та ст. 372 ЦК України. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди, виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановити обсяг спільного нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясувати джерело і час його придбання. До складу майна, що підлягає поділу, включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи та те, що знаходиться у третіх осіб.

Під час здійснення поділу майна в судовому порядку суд повинен виходити з презумпції рівності часток, а також з вимог ст. 71 СК України, відповідно до якої поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі або реалізується через виплату грошової компенсації вартості його частки у разі неподільності майна (ч. 2 ст. 364 ЦК України).

Зазначена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року № 6-21цс15.

Судом встановлено, що сторони з 26.12.1995 року по 14.08.2013 року перебували в зареєстрованому шлюбі.

Рішенням виконавчого комітету Житомирської міської ради № 342 від 10.06.2004 року ОСОБА_2 надано дозвіл на розроблення проекту нового будівництва одноквартирного житлового будинку по проїзду 1-Новогоголівькому, 16 (а.с.77-78).

Під час зареєстрованого шлюбу на земельній ділянці, що розташована за адресою: м.Житомир, проїзд 1-й Новогоголівський, 16, яка належить на праві спільної власності ОСОБА_2 та ОСОБА_4 (а.с.10), з дозволу останньої, було збудовано житловий будинок загальною площею 90,0 кв.м., право власності на який на даний час не зареєстровано, будинок в експлуатацію не зданий.

Згідно кредитних договорів № МЕ-136-05 від 12.07.2005 року, №2675_ cred від 10.01.2006 року, № 33299 cred від 12.10.2006 року, № 83154-СRED від 17.08.2007 року вбачається, що позивач ОСОБА_1 отримував від банків кредитні кошти на споживчі цілі (а.с.56-57,60-62, 63-66, 67-69).

Відповідно до висновку №522/03.14 судової будівельно-технічної експертизи від 03.03.20014 року по цивільній справі № 296/9741/13-ц (2/296/1231/14), ринкова вартість житлового будинку №16 (літера В-2) розташованого по проїзду 1-му Новогоголівському,16 станом на березень 2014 року становила 571 500,00 грн. (а.с.16).

За змістом частини першої статті 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Предметами права власності може бути лише майно, яке складається з речей (стаття 179 ЦК України), сукупності речей та майнових прав (стаття 190 цього Кодексу).

Право володіння, користування та розпорядження своїм майном належить тільки власникові (стаття 317 ЦК України).

До речей як складової поняття майна, зокрема нерухомих, відповідно до положень статті 181 ЦК України належать земельні ділянки, а також об'єкти, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни їх призначення.

Права та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації (частина перша статті 182 ЦК України).

Відповідно до статті 331 ЦК України право власності на нову річ, яка виготовлена (створена) особою, набувається нею, якщо інше не встановлено договором або законом. Особа, яка виготовила (створила) річ зі своїх матеріалів на підставі договору, є власником цієї речі. Право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. До завершення будівництва (створення майна) особа вважається власником матеріалів, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна).

Порядок прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об'єктів визначається постановою Кабінету Міністрів України від 20 травня 2009 року № 534 та іншими нормативними актами Кабінету Міністрів України та Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України.

Відповідно до вимог статей 328 та 329 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом.

За змістом зазначених норм матеріального права до прийняття новоствореного нерухомого майна до експлуатації та його державної реєстрації право власності на це новостворене нерухоме майно як об'єкт цивільного обороту не виникає, у такому випадку особа є власником лише матеріалів, обладнання, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна).

У разі неможливості поділу незакінченого будівництвом будинку суд може визнати право за сторонами спору на будівельні матеріали і конструктивні елементи будинку або з урахуванням конкретних обставин залишити його одній зі сторін, а іншій присудити компенсацію.

Визнаючи при цьому право власності на матеріали чи обладнання, суд у своєму рішенні має зазначити (назвати) ці матеріали чи обладнання.

Зазначена правова позиція викладена у постановах Верховного Суду України від 18.11.2005 року у справі № 6-388цс15 та від 19 вересня 2011 року по справі № 3-82гс11.

Відповідно до ст.60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Позивачем надано докази, які підтверджують початок дій по будівництву у період перебування сторін у шлюбі з 2004 року, що вбачається з копії технічного паспорту на спірний будинок від 04.05.2011 року (а.с.8), повідомлення про початок виконання будівельних робіт (а.с.9), дозволу ОСОБА_4 на побудову вказаного будинку від 13.04.2004 року (а.с.55), технічних умов на газифікацію спірного житлового будинку від 25.06.2004 року (а.с.70), технічних умов на електрифікацію спірного будинку від 20.04.2004 року (а.с. 71), архітектурно-планувального завдання на будівництво спірного будинку від 03.06.2004 року (на строк до 01.08.2006 року) (а.с.72,74), висновку №154/365 від 12.07.2004 року Житомирської міської СЕС (а.с.75,76).

Звернення відповідача до інспекції ДАБК у Житомирській області від 25.07.2013 року про початок виконання будівельних робіт (а.с.9) та декларація про готовність обєкта до експлуатації від 22.10.2013 року (а.с.33-38), на що посилається представник відповідача, не може бути беззаперечним доказом проведення будівництва саме у цей період, оскільки під час складання технічного паспорту на житловий будинок по проїзду 1-му Новогоголівсьому в м.Житомирі 04.05.2011 року на імя ОСОБА_2 житловий будинок В-2, 2005 року забудови, вже був включений у перелік обєктів, які були проінвентаризовані (а.с.8-9).

Дані щодо зазначеного обєкта нерухомості (площа; матеріали фундаменту, стін, покрівлі, перекриття; зовнішні габарити та наявність інженерних обладнань повністю відповідають даним у технічному паспорті на зазначений будинок від 22.04.2014 року (а.с.39-44а).

Доказів щодо можливої підробки технічного паспорту від 04.05.2011 року, на що наголосив представник відповідача, останнім не надано.

Зазначення у технічному паспорті від 22.04.2014 року, який зроблений на замовлення ОСОБА_2, роком забудови 2013 рік, також не може свідчити про початок будівництва у 2013 році, оскільки запис про рік забудови проводиться за заявою замовника на підставі п.10 Інструкції про порядок проведення технічної інвентаризації обєктів нерухомого майна, затвердженої наказом Держбуду України № 127 від 24.05.2001 року, і не свідчить про час початку будівництва саме у цьому році.

Проаналізувавши надані сторонами докази, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про початок будівництва у період перебування сторін у шлюбі.

В той же час, судом не враховано, що належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи цю норму права (статтю 60 СК України) та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Тобто критеріями, які дозволяють надати майну статус спільної сумісної власності, є:

1) час набуття такого майна;

2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття);

3) мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий статус спільної власності подружжя.

Норма статті 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим критеріям (правовий висновок Верховного Суду України у постанові від 25.11.2015 року по справі № 6-2333цс15).

Позивачем підтверджено неодноразове отримання кредитів у 2005-2007 роках на суму 48000 грн., по яких відповідач виступала поручителем, як джерело спільних коштів, однак доказів використання їх на придбання будівельних матеріалів чи обладнання для будівництва та яких саме не надано.

Враховуючи вищенаведене, колегія суддів приходить до висновку, що позивач не підтвердив належними та допустимими доказами кількість матеріалів та обладнання, які було використано при будівництві спірного обєкта нерухомості під час спільного проживання у шлюбі з ОСОБА_2 за спільні кошти та їх перелік.

За таких обставин, задоволення позову без зазначення (назви) цих матеріалів чи обладнання та їх вартості суперечить правовій позиції Верховного Суду України, яка є обовязковою для всіх судів.

Крім того, задовольняючи вимогу про визнання за позивачем права забудовника на 1/2 частину незавершеного будівництва, суд, не врахувавши уточнення позовних вимог, викладених у додаткових поясненнях (а.с.48-49), в порушення вимог ст.11 ЦПК України, вийшов за межі позовних вимог.

Враховуючи порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, рішення суду підлягає скасуванню, з ухваленням нового про відмову у задоволенні позову.

Відповідно до ст.88 ЦПК України, з позивача підлягають стягненню судові витрати, понесені апелянтом, в сумі 4069,27 грн.

Керуючись ст. ст.209, 218, 303, 304, 309, 314, 316 ЦПК України, колегія суддів,-

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення Корольовського районного суду м.Житомира від 06 жовтня 2015 року скасувати. Ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судові витрати в сумі 4069,27 грн.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржене в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий: Судді: