Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 червня 2015 року м. Рівне

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Рівненської області у складі: головуючого Буцяка З.І.,

суддів Боймиструка С.В., Гордійчук С.О.;

секретар судового засідання Демчук Ю.Ю.,

з участю сторін та представника відповідачки,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні апеляційного суду в м. Рівному цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Рівненського міського суду від 14 травня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про вселення та усунення перешкод у користуванні власністю,

в с т а н о в и л а :

29 грудня 2014 року ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_2 про вселення та усунення перешкод у користуванні власністю.

Рішенням Рівненського міського суду від 14 травня 2015 року в задоволенні позову відмовлено.

В поданій на це рішення апеляційній скарзі позивач покликався на те, що він не має доступу до належної йому частини житлового будинку № 178 на вул. Басівкутській у м. Рівному, оскільки відповідачка чинить йому у цьому перешкоди, що стверджується, зокрема, висновком Рівненського МВ УМВС України в Рівненській області від 25 лютого 2014 року.

Він не може зареєструвати в реєстраційній службі рішення суду про визнання за ним права на ? частину земельної ділянки, на якій розташована належна частина житлового будинку, оскільки на цю ділянку відсутній кадастровий номер і на неї необхідно виготовити нову технічну документацію.

Покликаючись на ці обставини, позивач рішення місцевого суду вважав незаконним та необґрунтованим і просив апеляційний суд його скасувати й ухвалити у справі нове рішення про задоволення позову.

В запереченні на апеляційну скаргу відповідачка рішення місцевого суду вважала законним та обґрунтованим і просила апеляційний суд залишити його без змін, а подану апеляційну скаргу відхилити.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення осіб, які беруть участь у справі і зявилися в судове засідання, перевіривши подані докази та доводи апелянта, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Частиною 1 ст. 303 ЦПК України встановлено, що під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відмовляючи позивачу у задоволенні позову до відповідачки про вселення та усунення перешкод у користуванні власністю (належною частиною житлового будинку та земельною ділянкою), місцевий суд виходив з його (позову) недоведеності.

Проте погодитися з таким висновком суду першої інстанції не можна.

З рішення Рівненського міського суду від 18 жовтня 2012 року, яке набрало законної сили, безспірно вбачається, що сторони у справі у рівних частках є співвласниками 34/100 (по 1/17 кожен) частин житлового будинку з надвірними будівлями і спорудами, які складаються з однієї жилої кімнати 1-2 площею 13, 7 кв. м, кухні 1-1, веранди 1, сараю „В, сараю „в та огорожі „№1, а також у рівних частках є співвласниками земельної ділянки площею 0,0628 га, які (частина житлового будинку і земельна ділянка) знаходяться у м. Рівному на вул. Басівкутській, 178 (а. с. 10-19, 20, 42-43).

Спірне нерухоме майно між його співвласниками в натурі не поділено.

Згідно з положеннями статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Право приватної власності є непорушним.

Загальні положення про право власності викладені у главі 23 ЦК України.

Відповідно до частини 1 статті 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном (частина 1 статті 317 ЦК України). Згідно з частинами 1-3 статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав.

Положеннями статті 321 ЦК України встановлено принцип непорушності права власності, відповідно до якого ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності чи обмежений у його здійсненні.

Як було зазначено вище, спірні 34/100 частин житлового будинку та земельна ділянка площею 0,0628 га на вул. Басівкутській, 178, у м. Рівному належать сторонам на праві спільної часткової власності у рівних частках.

Положення щодо права спільної власності визначені главою 26 ЦК України.

Відповідно до частини 1 статті 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно).

Здійснення права спільної часткової власності визначено положеннями статті 358 ЦК України, відповідно до яких право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.

При цьому, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном (стаття 391 ЦК України).

Вирішуючи спір, суд першої інстанції не врахував, що право власності позивача на 1/2 частину спільного нерухомого майна є непорушним.

З висновків Рівненського МВ УМВС України в Рівненській області від 25 лютого та 25 грудня 2014 року по розгляду письмових звернень позивача, які передували його зверненню в суд із даним позовом, безспірно вбачається, що відповідачка чинить позивачу перешкоди у користуванні спільними для сторін земельною ділянкою та частиною житлового будинку (а. с. 1, 40, 78).

Статтею 383 ЦК України передбачено, що власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб тощо.

Згідно зі ст. 386 ЦК України держава забезпечує рівний захист прав усіх суб'єктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню.

Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у п. 33 постанови № 5 від 7 лютого 2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» також розяснив, що застосовуючи положення статті 391 ЦК, відповідно до якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо вони не пов'язані із позбавленням права володіння, суд має виходити із такого. Відповідно до положень статей 391, 396 ЦК позов про усунення порушень права, не пов'язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов'язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. Такий позов підлягає задоволенню і в тому разі, коли позивач доведе, що є реальна небезпека порушення його права власності чи законного володіння зі сторони відповідача. При цьому суди повинні брати до уваги будь-які фактичні дані (статті 57 - 59 ЦПК), на підставі яких за звичайних умов можна зробити висновок про наявність такої небезпеки. Позов про усунення порушень права, не пов'язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню незалежно від того, на своїй чи на чужій земельній ділянці або іншому об'єкті нерухомості відповідач вчиняє дії (бездіяльність), що порушують право позивача.

Тому з урахуванням усього викладеного вище колегія суддів приходить до висновку про те, що позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 є обґрунтованим і підлягає задоволенню шляхом вселення позивача у належну йому разом із відповідачкою частину житлового будинку та шляхом зобов'язання відповідачки не чинити йому перешкод у здійсненні позивачем права власності на спірне нерухоме майно.

У звязку із цим рішення місцевого суду як таке, що не відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України, підлягає скасуванню.

На підставі наведеного та керуючись ст.ст. 316, 317, 319, 321, 355, 358, 391 ЦК України, ст.ст. 10, 11, 60, 303, 304, 307, 313, 314, 316, 317 ЦПК України, колегія суддів

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Рівненського міського суду від 14 травня 2015 року скасувати.

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про вселення та усунення перешкод у користуванні власністю задовольнити.

Вселити ОСОБА_1 у належну йому з ОСОБА_2 частину житлового будинку № 178 на вул. Басівкутській у м. Рівному.

Зобовязати ОСОБА_2 не чинити ОСОБА_1 перешкод у користуванні належними сторонам частиною житлового будинку з надвірними будівлями на вул. Басівкутській, 178, у м. Рівному та земельною ділянкою за цією ж адресою, на якій розташована належна їм частина житлового будинку з надвірними будівлями.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 365 (триста шістдесят пять) грн. 40 коп. понесених судових витрат у справі.

Рішення Апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення. Воно може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий

Судді: