Справа № 463/6157/13 Головуючий у 1 інстанції: Гирич С.В.
Провадження № 22-ц/783/2870/15 Доповідач в 2-й інстанції: Левик Я. А.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 червня 2015 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого-судді: Левика Я.А.,

суддів: Бакуса В.Я., Гірник Т.А.,

секретар: Глинський О.А.,

за участі позивача ОСОБА_2, представника позивача ОСОБА_2 ОСОБА_3, представника відповідача ОСОБА_4 ОСОБА_5,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 в інтересах ОСОБА_2 на рішення Личаківського районного суду м. Львова від 12 лютого 2015 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про встановлення факту проживання однією сімєю, скасування свідоцтва про право на спадщину та державної реєстрації права власності, визнання права на спадкування за законом та визнання права власності на нерухоме майно в порядку спадкування, зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про усунення перешкод в користуванні власністю шляхом виселення із житлового приміщення без надання іншого житла, -

в с т а н о в и л а :

рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 12 лютого 2015 року позов ОСОБА_2 задоволено частково. Встановлено факт проживання однією сім'єю ОСОБА_2 із ОСОБА_6 без реєстрації шлюбу в період з осені 2003 року по ІНФОРМАЦІЯ_1. В задоволенні решти позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про встановлення факту проживання однією сім'єю із ОСОБА_6 без реєстрації шлюбу за період з осені 1997 року по осінь 2013 року; скасування свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті ОСОБА_6, видане ОСОБА_4 13.12.2013 року; скасування державної реєстрації права власності ОСОБА_4 на квартиру АДРЕСА_1; визнання права на спадкування за законом після смерті ОСОБА_6, як спадкоємцем першої черги; визнання права власності на ? квартири АДРЕСА_1, загальною площею 22,3 м.кв., з яких: на ? часину квартири, як частку у праві спільної сумісної власності та ? частину квартири, як спадкове майно після смерті ОСОБА_6, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 відмовлено за безпідставністю. Зустрічний позов ОСОБА_4 задоволено повністю. Зобовязано усунути перешкоди ОСОБА_4 в користуванні належним їй на праві власності нерухомим майном, виселивши ОСОБА_2 із квартири АДРЕСА_1 без надання іншого житла. Вирішено питання судових витрат.

Вказане рішення оскаржив ОСОБА_3 в інтересах позивача ОСОБА_2

В своїй апеляційній скарзі просить рішення скасувати, позовні вимоги ОСОБА_2 задоволити в повному обсязі. В задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 відмовити в повному обсязі за безпідставністю. Зазначає, що суд прийшов до хибного висновку, що ОСОБА_2 та ОСОБА_6 в період з осені 1997 року по осінь 2003 року разом однією сім'єю не проживали. Також, судом безпідставно не взято до уваги покази свідків ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, які зазначили, що ОСОБА_2 та ОСОБА_6 проживали разом однією сімєю з часу вінчання по 2003 рік по АДРЕСА_2, вели спільний побут та бюджет та придбали квартиру на АДРЕСА_1 внаслідок спільних трудових зусиль. Також, покликання суду на те, що ОСОБА_6 не перебував у безпорадному стані та не потребував стороннього догляду є помилковим.

Відповідач у судове засідання не зявилася, причин неявки не повідомила. Однак суд вважав за можливе проводити розгляд справи у її відсутності, зважаючи на те, що вона повідомлялась про час та місце розгляду справи належним чином, клопотань про відкладення розгляду справи від неї до суду не надходило, доказів поважності причин неявки суду представлено не було, зважаючи на вимоги ч.2 ст. 305 ЦПК України та те, що її інтереси у судовому засіданні захищав представник.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення позивача та її представника на підтримання апеляційної скарги, представника відповідача в заперечення апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга до задоволення не підлягає з таких підстав.

Як вбачається із змісту оскаржуваного рішення суд першої інстанції частково задовольняючи первісний позов виходив з того, що позивач ОСОБА_2 дійсно проживала більше п'яти років однією сім'єю з ОСОБА_6, що помер ІНФОРМАЦІЯ_1 без реєстрації шлюбу, а саме з осені 2003 року по час його смерті ІНФОРМАЦІЯ_1, а відтак у відповідності до положень ст. 1264 ЦК України є його спадкоємцем четвертої черги. Однак факт проживання до цього, а саме з осені 1997 року позивачем не доведено. Крім цього, позивачем не доведено придбання спірної квартири в період проживання однією сімєю внаслідок спільної праці сімї, ведення спільного господарства та побуту. Також, не підтверджені і доводи позивача про придбання спірної квартири за спільні кошти. Крім цього, судом встановлено, що ОСОБА_6 хоч і був особою похилого віку та страждав різними захворюваннями, однак у безпорадному стані не перебував, тому відсутні і підстави для задоволення вимоги позову про визнання права на спадкування за законом разом із спадкоємцем першої черги. Крім цього, оскільки відповідач, донька померлого, його єдиний спадкоємець першої черги прийняла спадщину їй підставно видано свідоцтво про право на спадщину за законом на спірну квартиру та зареєстроване таке право власності на квартиру за нею, а позивач проживаючи у квартирі без її згоди та відмовляючись добровільно з такої виселитись чинить їй перешкоди у користуванні її власністю, тому судом відмовлено у задоволенні решти вимог первісного позову та задоволено зустрічний позов.

Колегія суддів вважає такі висновки суду першої інстанції обґрунтованими, такими, що відповідають обставинам справи та вимогам закону, доводи ж апеляційної скарги безпідставними.

Відповідно до ст. 1264 ЦК України у четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім'єю не менш як п'ять років до часу відкриття спадщини.

Згідно ст. 1259 ЦК України черговість одержання спадкоємцями за законом права на спадкування може бути змінена нотаріально посвідченим договором заінтересованих спадкоємців, укладеним після відкриття спадщини. Цей договір не може порушити прав спадкоємця, який не бере у ньому участі, а також спадкоємця, який має право на обов'язкову частку у спадщині. Фізична особа, яка є спадкоємцем за законом наступних черг, може за рішенням суду одержати право на спадкування разом із спадкоємцями тієї черги, яка має право на спадкування, за умови, що вона протягом тривалого часу опікувалася, матеріально забезпечувала, надавала іншу допомогу спадкодавцеві, який через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво був у безпорадному стані.

Окрім цього, слід вказати, що із правових позицій Верховного Суду України у Постановах, прийнятих в порядку п.1.ч.1 ст. 355 ЦПК України вбачається таке.

Постанова від 11.03.2015 року (Справа №6-21цс14): згідно із частиною першою статті 24 Кодексу про шлюб та сім'ю України майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, є власністю кожного з них (аналогічні положення містять пункти 1, 2 частини першої статті 57 Сімейного кодексу України). Суду під час вирішення спору щодо поділу майна, набутого до 1 січня 2004 року особами, які проживали однією сім'єю, але не перебували в зареєстрованому шлюбі, необхідно встановити не лише обставини щодо спільного проживання сторін у справі, а й ті обставини, що спірне майно придбавалось сторонами внаслідок спільної праці. Тобто сам факт спільного проживання сторін у справі не є підставою для визнання права власності на половину майна за кожною зі сторін. Частка в такому майні визначається відповідно до розміру фактичного внеску кожного зі сторін, у тому числі за рахунок майна, набутого одним із подружжя до шлюбу, яке є його особистою приватною власністю, у придбання (набуття) майна. Якщо в придбання майна вкладені, крім спільних коштів, кошти, що належали одній зі сторін, то частка в цьому майні, відповідно до розміру внеску, є її власністю. Тільки в разі встановлення цих фактів та обставин положення частини першої статті 24 Кодексу про шлюб та сім'ю України, частини першої статті 17 Закону України від 7 лютого 1991 року № 697-XII "Про власність" вважається правильно застосованим із дотриманням рекомендацій, які містяться в постановах Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 1998 року № 16 "Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім'ю України" та від 22 грудня 1995 року № 29 Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності.

Постанова від 25.12.2013 року (Справа №6-135цс13) майно, набуте до 1 січня 2004 року під час спільного проживання особами, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, є об'єктом їхньої спільної сумісної власності, якщо: 1) майно придбане внаслідок спільної праці таких осіб, як сімї (при цьому спільною працею осіб слід вважати їх спільні або індивідуальні трудові зусилля, унаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, об'єднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету); 2) інше не встановлено письмовою угодою між ними. У звязку із цим суду під час вирішення спору щодо поділу майна, набутого сімєю, слід установити не лише обставини щодо факту спільного проживання сторін у справі, а й ті обставини, що спірне майно було придбане сторонами внаслідок спільної праці.

Як вбачається із матеріалів справи, встановлено судом першої інстанції та сторонами не оспорювалось спірна квартира набута ОСОБА_6 до 1.01.2004 року, тобто до набрання чинності Сімейним кодексом України у період дії Кодексу про шлюб та сімю, а саме 9.07.2003 року (шляхом укладення договору купівлі-продажу а.с. 10).

Зважаючи на вказане вище сам факт проживання однією сімєю без реєстрації шлюбу до 1.01.2004 року жодного правового значення не має, навпаки позивачу слід було б довести факт придбання майна внаслідок спільної праці як сімї (при цьому спільною працею осіб слід вважати їх спільні або індивідуальні трудові зусилля, унаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, об'єднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету).

Враховуючи вказане, а також те, що позивачем не доведено ні факту проживання однією сімєю без шлюбу з ОСОБА_6 на час придбання спірної квартири, ні факту придбання майна внаслідок спільної праці її та ОСОБА_6 як сімї, судом вірно зроблено висновок про безпідставність частини позовних вимог.

Так, жодних доказів факту придбання майна внаслідок спільної праці її та ОСОБА_6 як сімї позивачем не подано, про такі не вказано та клопотань про витребування таких не заявлено.

Що ж до доказів проживання однією сімєю з осені 1997 року до осені 2003 року таких як: свідоцтво про вінчання та пояснень свідків, то такі спростовано поясненнями ряду інших свідків, даними про реєстрацію місця проживання ОСОБА_6 разом з донькою, чого позивач не заперечує та судом вірно взято до уваги ці дані, які доповнюються іншими доказами та взаємоповязані з ними, докази ж на які вказує позивач є вибірковими та такі не слід вважати достатніми та допустимими для встановлення такого факту.

Зважаючи на те, що позивач проживала однією сімєю з ОСОБА_6 без реєстрації шлюбу більше 5 років судом підставно зроблено висновок і про те, що вона є його спадкоємцем за законом четвертої черги.

Однак судом, також, вірно встановленою, що визнала в судовому засіданні суду апеляційної інстанції і позивач та її представник померлий ОСОБА_6 у безпорадному стані на час смерті не перебував, хоч і хворів на ряд важких захворювань.

Так, як вказує сама позивач, ОСОБА_6 міг сам себе обходити, приготувати собі їжу, пересувався за допомогою палиці, однак міг виходити на двір, що часто робив. З врахуванням ряду захворювань він потребував певної допомоги та підтримки, однак у безпорадному стані не перебував.

Зважаючи на вказане, у суду не було і підстав для задоволення вимоги первісного позову про визнання за позивачем права на спадкування за законом разом із спадкоємцем першої черги.

Враховуючи вказане, а також, те, що відповідач, донька померлого є його єдиним спадкоємцем першої черги за законом (що стосується спірної квартири, оскільки інше майно вона успадковує за заповітом померлого) нотаріусом їй вірно було видано свідоцтво про право на спадщину за законом на спірну квартиру та вона підставно здійснила реєстрацію права власності на таку за собою. Зважаючи на вказане решту вимог первісного позову, також, не слід вважати підставними.

Враховуючи наведене судом підставно первісний позов задоволено у загаданій частині, а у задоволенні решти вимог вірно відмовлено.

Крім цього, судом вірно задоволено зустрічний позов.

Так, позивач за первісним позовом та відповідач за зустрічним позовом без реєстрації проживає у спірній квартирі, власником якої є ОСОБА_4 Проживає там без жодних правових підстав та без згоди власника, добровільно звільнити приміщення відмовляється. Вказане підтверджується як поясненнями обох сторін, так і листом відповіддю Личаківського РВ ЛМУ ГУМВС України у Львівській області на звернення ОСОБА_4 з приводу неправомірних дій ОСОБА_2 №70/11277 від 19.09.2013 року (а.с. 106).

Зважаючи на вказане, вимоги ст.ст. 317, 391 ЦК України, власник майна вправі в судовому порядку вирішувати питання про усунення перешкод у володінні та користуванні її власністю та такі вимоги слід вважати обґрунтованими.

Зважаючи на вказане рішення суду ухвалене з дотриманням норм матеріального та процесуального права та відповідає обставинам справи, а тому таке слід залишити без змін. Апеляційну скаргу, як таку, що вірних висновків суду першої інстанції не спростовує, слід визнати безпідставною та відхилити.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307 ч.1 п.1, 308, 313, 314 ч.1 п.1, 315, 317, 319 ЦПК України, -

у х в а л и л а :

апеляційну скаргу ОСОБА_3 в інтересах ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Личаківського районного суду м. Львова від 12 лютого 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги протягом двадцяти днів з дня набрання ухвалою законної сили безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий : Я.А. Левик

Судді : В.Я. Бакус

Т.А. Гірник