Справа № 376/131/15ц Головуючий у І інстанції Ярошенко С.М.
Провадження № 22-ц/780/2949/15 Доповідач у 2 інстанції ОСОБА_1
Категорія 52 15.06.2015
РІШЕННЯ

Іменем України

15 червня 2015 року колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Київської області в складі:

Головуючого - Коцюрби О.П.,

Суддів - Сержанюк А.С., Журба С.О.,

При секретарі - Токар Т.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Сквирського районного суду Київської області від 27 березня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_2 до фізичної особи-підприємця, ОСОБА_3, про стягнення заробітної плати та інших виплат, що випливають із трудових відносин, -

Заслухавши доповідь судді Апеляційного суду пояснення сторін по справі, вивчивши матеріали цивільної справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів, -

ВСТАНОВИЛА:

Позивач звернувся до Сквирського районного суду Київської області з вказаним позовом, який мотивував тим, що згідно трудового договору від 05.06.2012 року укладеного з фізичною особою-підприємцем, ОСОБА_3, він працював у відповідача водієм вантажного автомобіля з щомісячною заробітною платою в розмірі 1700 грн. Перевозив різноманітні вантажі в рейсах з міжнародним сполученням.

Відповідач затримував виплату заробітної плати і жодного разу її не виплатив, щорічні відпустки, передбачені умовами договору не надавались.

В грудні 2014 року він звернувся до відповідача з заявою про звільнення з роботи за власним бажаннями та проведення розрахунку при звільненні. Відповіді на подану заяву не отримав.

Відповідач не видав йому наказ про прийняття на роботу та звільнення з роботи, а також довідку про суму заборгованості з заробітної плати.

З урахуванням наведеного, просив стягнути з відповідача на його користь заробітну плату за період з 05.06.2012 року по 15.12.2014 року в сумі 51647,50 грн., грошову компенсацію за невикористані щорічні відпустки в

сумі 3978,59 грн., вихідну допомогу в сумі 5100 грн., середній заробіток за час затримки розрахунку з 15.12.2014 року по 15.01.2015 року у сумі 1700 грн. та моральну шкоду в розмірі 10000 грн.

Рішенням Сквирського районного суду Київської області від 27.03.2015 року ОСОБА_2 відмовлено в задоволенні позову.

Не погоджуючись з вказаним рішенням, ОСОБА_2 оскаржив його в апеляційному порядку. В апеляційній скарзі просив, скасувати рішення Сквирського районного суду Київської області від 27.03.2015 року та ухвалити по справі нове рішення про задоволення його позовних вимог. Зазначив, що рішення Сквирського районного суду Київської області від 27.03.2015 року є незаконним, необґрунтованим, судом неправильно встановлені обставини, які мають значення для справи.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення Сквирського районного суду Київської області від 27.03.2015 року в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_2 підлягає частковому задоволенню, а рішення Сквирського районного суду Київської області від 27.03.2015 року скасуванню, з ухваленням по справі нового рішення про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_2 з наступних підстав.

Суд першої інстанції розглядаючи даний спір та ухвалюючи по справі судове рішення про відмову ОСОБА_2 в задоволення позовних вимог, виходив з того, що між позивачем та відповідачем, впродовж 2012 - 2014 років, існували взаємовідносини, які можна кваліфікувати як господарські, при цьому. приймаючи до уваги лише доводи відповідача, не врахував те, що вони носять субєктивний характер і суперечать іншим доказам, які є в матеріалах справи.

Визнаючи взаємовідносини господарським, суд прийняв за основу усний договір, начебто укладений між ФОП ОСОБА_3 та ФОП ОСОБА_2, залишивши без уваги те, що в подібних угодах мають бути визначені зміст, форма, права та обовязки сторін, порядок розрахунків, наявність кінцевого результату, акт виконаних робіт чи передачі майна, інші обставини, що випливають на взаємовідносини між сторонами, тобто, між сторонами повинно бути, у передбаченому законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов. Законом передбачено укладення господарських договорів лише в письмовій формі. Відсутність істотних умов в договорі, свідчить про те, що такої угоди не було.

З матеріалів цивільної справи вбачається, що у відповідності до трудового договору, від 05.06.2012 року, укладеного між ФОП ОСОБА_3 та ОСОБА_2, позивач, з 05.06.2012 року працював у відповідача водієм вантажного автомобіля з заробітною платою 1700 грн. в місяць.

Про це свідчить запис в трудовій книжці ОСОБА_2, зроблений відповідачем про прийняття останнього на роботу, документи, які надавались

відповідачем при здійсненні ОСОБА_2 міжнародних рейсів, а саме: бланки підтвердження діяльності, якими підтверджується той факт, що позивач працював у відповідача водієм з 05.06.2012 року.

25 грудня 2014 року позивач звернувся до відповідача з завою про звільнення з роботи за власним бажанням та проведення з ним повного розрахунку при звільненні та виплату заборгованості по заробітній платі.

На час розгляду справи в суді, в матеріалах справи відсутні будь-які докази про те, що відповідач провів повний розрахунок з позивачем при звільненні його з роботи, а також те, що ним щомісячно проводилась ОСОБА_2 виплата заробітної плати.

Надаючи довідки про здійснення з позивачем впродовж 2012 - 2014 років розрахунків, відповідач не надав суду будь-які документи первинного бухгалтерського обліку про те, що вказані в довідках грошові кошти були отримані позивачем, чи були перераховані на його рахунок.

Також відсутні будь-які відомості в системі податкової звітності України щодо виплат позивачу відповідачем коштів, перелічених в зазначених довідках, що вказує на їх недостовірність.

Відповідач не надав суду відповідні податкові розрахунки сум доходу, нарахованого (сплаченого) на користь фізичних осіб, і сум, утриманого з них податку (форма № 1ДФ).

За таких обставин, Сквирський районний суд Київської області визнав встановленими обставини, які не є доведеними по справі, в результаті чого зробив невірні висновки, які суперечать обставинам справи та ухвалив по справі незаконне рішення про відмову ОСОБА_2 в задоволенні позовних вимог.

За змістом ст. 21 КЗпП України трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Згідно ст. 24 КЗпП України трудовий договір укладається, як правило, в письмовій формі.

При укладенні трудового договору, громадянин зобов'язаний подати паспорт або інший документ, що посвідчує особу, трудову книжку, а в випадках, передбачених законодавством, - також документ про освіту (спеціальність, кваліфікацію), про стан здоров'я та інші документи.

Укладення трудового договору оформляється наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу про зарахування працівника на роботу.

Відповідно до ст. 24-1 КЗпП України у разі укладення трудового договору між працівником і фізичною особою, фізична особа або за нотаріальним дорученням уповноважена нею особа повинна у тижневий строк з моменту фактичного допущення працівника до роботи зареєструвати укладений у письмовій формі трудовий договір у державній службі зайнятості за місцем свого проживання у порядку, визначеному Міністерством праці та соціальної політики України.

Згідно довідки Сквирського районного центру зайнятості № 58 від 12 лютого 2015 року, трудовий договір між фізичною особою - підприємцем ОСОБА_3 від 05 червня 2012 року не зареєстрований.

Відповідно до ч. 1 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обовязків.

За правилами ч. 4 ст. 203 ЦК України правочин має вчинятися у формі, встановленій законом.

Статтею 205 ЦК України передбачено, що правочин може вчинятися усно або в письмовій формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.

Як вбачається з трудового договору від 05 червня 2012 року, запису в трудовій книжці ОСОБА_2 про прийняття на роботу, та заяви ОСОБА_2 про звільнення з роботи, позивач працював у відповідача з 05.06.2012 року по 15.12.2014 року і згідно трудового договору його заробітна плата складала 1700 грн. в місяць.

Так як в матеріалах справи відсутні докази про те, що ОСОБА_2 під час роботи у ФОП ОСОБА_3, відповідачем виплачувалась заробітна плата, надавались, передбачені умовами трудового договору щорічні відпустки, те, що в день звільнення ОСОБА_2 з роботи, відповідач виплатив належні йому при звільненні суми, колегія суддів приходить до висновку, що вимоги позивача про їх стягнення з відповідача підлягають задоволенню у відповідності до норм, встановлених ст. ст. 44, 83, ч. 1 ст. 116, ч. 1 ст. 117 КЗпП України (грошова компенсація з невикористані щорічні відпусти за 66 днів в сумі 3978,59 грн., вихідна допомога у розмірі 1700грн.х3=5100 грн., невиплачена заробітна плата за період з 05.06.2012 року по 15.12.2014 року в сумі 51647,50 грн., середній заробіток за період затримки розрахунку з 15.12.2014 року по 15.01.2015 року в сумі 1700 грн.).

Безпідставні постійні невиплати позивачу відповідачем заробітної плати, ставили ОСОБА_2 та його сім»ю в скрутне фінансове становище, що завдавало йому фізичних та психологічних страждань

.

За правилами ст. 237-1 КЗпП України у разі, якщо порушення законних прав працівника призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих звязків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя, власник або уповноважений ним орган зобовязаний відшкодувати працівнику моральну шкоду.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що позовна вимога ОСОБА_2 про стягнення з ФОП ОСОБА_3 на його користь заподіяної моральної шкоди в сумі 10000 грн. є завищеною тому, з урахування розусності, вона підлягає стягнення в сумі 5000 грн.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку про те, що апеляційну скаргу ОСОБА_2 необхідно задовольнити частково, рішення Сквирського районного суду Київської області від 27.03.2015 року скасувати, ухвалити по справі нове рішення про часткове задоволення позовних вимог позивача.

Керуючись ст.ст. 307, 309, 313, 314, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія судів, -

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Сквирського районного суду Київської області від 27 березня 2015 року скасувати.

Ухвалити по справі нове рішення, яким частково задовольнити позовні вимоги ОСОБА_2 до фізичної особи-підприємця ОСОБА_3, про стягнення заробітної плати та інших виплат, що випливають із трудового договору.

Стягнути з фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 заробітну плату за період з 05 червня 2012 року по 15 грудня 2014 року в сумі 51647, 50 грн., грошову компенсацію за невикористані щорічні відпустки в сумі 3978, 50 грн., вихідну допомогу в сумі 5100 грн., середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з 15 грудня 2014 року по 15 січня 2015 року в сумі 1700 грн., заподіяну моральну шкоду в сумі 5000 грн., та судовий збір на користь держави в сумі 3654 грн.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржене в касаційному порядку протягом двадцяти днів до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий:

Судді: