Справа № 369/6271/14 Головуючий у І інстанції Медвідь Н. О.
Провадження № 22-ц/780/1024/15 Доповідач у 2 інстанції Суханова Є. М.
Категорія 58 27.05.2015
РІШЕННЯ

Іменем України

27 травня 2015 року колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Київської області у складі:

Головуючого судді: Суханової Є. М.,

суддів: Коцюрби О.П., Іванової І.В.,

при секретарі: Франюк Т.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві матеріали цивільної справи за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 02 грудня 2014 року за позовом ОСОБА_3 до Києво-Святошинської районної державної адміністрації Київської області, ОСОБА_4, ОСОБА_2, третя особа Управління Держземагенства Києво-Святошинської районної державної адміністрації Київської області про визнання незаконним розпорядження, визнання недійсним акту та скасування його реєстрації,-

ВСТАНОВИЛА:

У червні 2014 року ОСОБА_3 звернулася до суду з даним позовом, посилаючись на те, що вона була членом колективного сільськогосподарського підприємства ім. Т. Шевченка та їй як власнику земельного паю виділено земельну ділянку в натурі (на місцевості) розміром 1,9768 га за адресою: Київська обл., Києво-Святошинський район, Гореницька сільська рада. Позивачкою було розроблено проект землеустрою та земельній ділянці присвоєно кадастровий номер НОМЕР_1. Проте, 13.11.2013 проект землеустрою було повернуто позивачу, оскільки її земельна ділянка передана ОСОБА_4 та має новий кадастровий номер НОМЕР_2.

В подальшому їй стало відомо, що розпорядженням № 3264 від 07.12.2012 Києво-Святошинська районна державна адміністрація Київської області надала дозвіл ОСОБА_4 на розроблення проекту землеустрою щодо відведення спірної земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства, а 12.12.2012 розпорядженням № 3405 було затверджено проект землеустрою та передано у власність ОСОБА_4 спірну земельну ділянку. На підставі вказаного розпорядження ОСОБА_4 було видано державний акт на право власності на земельну ділянку, якій присвоєно кадастровий номер НОМЕР_3. В подальшому, 29.12.2012 Києво-Святошинська районна державна адміністрація прийняла розпорядження № 3822 про затвердження проекту землеустрою про зміну цільового призначення вказаної земельної ділянки із земель, призначених для ведення особистого селянського господарства на землі для ведення індивідуального садівництва та видано державний акт на право власності на земельну. 31.07.2013 ОСОБА_4 продав ОСОБА_2 спірну земельну ділянку.

Вважає, що розпорядження Києво-Святошинської районної державної адміністрації Київської області № 3264 від 07.12.2012 , № 3405 від 12.12.2012, № 3822 від 29.12.2012 року прийнято з порушенням вимог закону, просила суд визнати їх незаконними та скасувати; визнати недійсними державні акти на право власності на земельну ділянку видані на ім'я ОСОБА_4 на підставі розпорядження Києво-Святошинської РДА № 3405, від 12.12.2012 та скасувати його реєстрацію, Визнати недійсним Державний акт, якій виданий на підставі розпорядження № 3822 від 29.12.2012 та скасувати його державну реєстрацію ; визнати недійсним укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 договір купівлі-продажу земельної ділянки кадастровий номер НОМЕР_2, яка знаходиться за адресою: Київська обл., Києво-Святошинський район, Гореницька сільська рада; скасувати кадастровий номер земельної ділянки НОМЕР_3.

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 02 грудня 2014 року позов задоволено.

Визнано незаконним та скасовано розпорядження Києво-Святошинської районної державної адміністрації № 3264 від 7.12.2012 року про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність ОСОБА_4 та розпорядження Києво-Святошинської районної державної адміністрації № 3405 від 12.12.2012 року в частині передачі земельної ділянки розміром 2,0000 га у власність ОСОБА_4.

Визнано недійсним державний акт на право власності на земельну ділянку площею 2,0000 га за адресою: Київська область, Києво-Святошинський район, Гореницька сільська рада, виданий на ім'я ОСОБА_4, виданого на підставі Розпорядження Києво-Святошинської районної державної адміністрації № 3405 від 12.12.2012 року та скасовано його державну реєстрацію.

Визнано незаконним та скасовано розпорядження Києво-Святошинської районної державної адміністрації № 3822 від 29.12.2012 року про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок, цільове призначення яких змінюється із земель, призначених для ведення особистого селянського господарства на землі для ведення індивідуального садівництва в частині земельної ділянки розміром 2,0000 га ОСОБА_4.

Визнано недійсним державний акт на право власності на земельну ділянку площею 2,0000 га за адресою: Київська обл., Києво-Святошинський район, Гореницька сільська рада, виданого на ім'я ОСОБА_4 на підставі Розпорядження Києво-Святошинської районної державної адміністрації № 3822 від 29.12.2012 року та скасовано його державну реєстрацію.

Визнано недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки, укладений 31 липня 2013 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_2, посвідченим приватним нотаріусом Гончаренко Світланою Юріївною.

Скасовано кадастровий номер земельної ділянки НОМЕР_2

Стягнуто з ОСОБА_4, ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 по 121 грн. 80 коп. судового збору.

Не погодившись із висновком, наведеним в рішенні суду першої інстанції, апелянт звернувся з апеляційною скаргою, в якій просив скасувати оскаржуване рішення та ухвалити по справі нове, яким відмовити у задоволенні позову.

Колегія суддів вислухавши доповідь судді-доповідача, пояснення сторін, вивчивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги вважає, що вона обґрунтована та підлягає задоволенню.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним та обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повного і всебічно з'ясованих обставин справи, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається, як на підставу свої вимог і заперечень.

Відповідно до статті 78 Земельного Кодексу України, право власності на землю - це право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками.

Право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, цього Кодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них.

У судовому засіданні встановлено, що позивачка працювала та була членом колективного сільськогосподарського підприємства ім. Т.Шевченка.

29.10.2003 Києво-Святошинська районна державна адміністрація Київської області на підставі статті 5 Закону України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)», Указу Президента України від 08.08.1995 № 720/95 «Про паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям» прийняла розпорядження №438 про виділення земельних ділянок особам, які мають право на земельну частку (пай) і були пропущені за основними списками.

22.12.2005 Києво-Святошинська районна державна адміністрація Київської області прийняла розпорядженням №678 про внесення змін до розпорядження №438, за яким виділено в рахунок невитребуваних земельних ділянок земель колективної власності КСП ім. Шевченка, рілля: № 121, 128, 232, 327, 345, 346, 470, 476, 495, 506, 572, 573, 616, 686, 730 та земель резерву Гореницької та Петрушківської сільських рад особам, які мають право на земельну частку (пай) за списком, згідно додатку.

23.12.2005 року протоколом зборів членів колективного сільськогосподарського підприємства ім. Т. Шевченка земельні ділянки були між ними розподілені. ОСОБА_3 виділена земельна ділянка під № 809 відповідно до викопіювання проекту формування території Гореницької сільської ради Києво-Святошинського району Київської області. Як вбачається з матеріалів справи, даний проект погоджено начальником управління земельних ресурсів у Києво-Святошинському районі, начальником відділу містобудування і архітектури Києво-Святошинської районної державної адміністрації Київської області, головою Гореницької сільської ради.

03.12.2007 Києво-Святошинська районна державна адміністрація Київської області прийняла розпорядженням № 806 про внесення змін до розпорядження №438 та № 678, яким п.2-1 викладено в наступній редакції: «Виділити за рахунок земель резервного фонду та земель запасу Гореницької та Петрушківської сільських рад земельні ділянки особам, які мають право на земельну частку (пай) за списком згідно додатку».

Згідно відповіді Києво-Святошинської районної державної адміністрації № 07-21/200, розпорядження № 806 від 3.12.2007 є чинним.

25.12.2007 Києво-Святошинська районна державна адміністрація надала позивачці дозвіл на розробку проекту землеустрою на земельну ділянку №809.

Разом з цим, Києво-Святошинською РДА було видано розпорядження від 05.12.2007 .N"207-34-5658 про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок у власність 36-працівникам реформованого КСП «ім. Шевченка», які були пропущені в додатку до державного акта, за рахунок земель запасу Гореницької та Петрушківської сільської рад для ведення особистого селянського господарства.

У вказаному розпорядженні вказується, що воно видане на підставі ст. 118 та п.12 розділ X «Перехідні положення» Земельного кодексу України. В свою чергу ст. 118 Земельного кодексу передбачала порядок безоплатної передачі земельних ділянок у власність в порядку приватизації з земель державної або комунальної власності в загальному порядку.

Як вбачається з розпорядження Києво-Святошинської РДА від 05.12.2007 №07-34-5658. довідки управління Держкомзему у Києво-Святошинському районі Київської області від 01.04.2010 №6616 земельна ділянка, що передбачалась у передачу у власність ОСОБА_3 відносилась до земель запасу Гореницької сільської ради Києво-Святошьнського району Київської області.

Стаття 19 Земельного кодексу України відносить до земель запасу земельні ділянки кожної категорії земель, які не надані у власність або користування громадян чи юридичних осіб.

Вищенаведене свідчить, що земельна ділянка площею 1,9768 га в межах Гореницької сільської ради Києво-Святошинського району Київської області, що відводилась ОСОБА_3 для ведення особистого селянського господарства відводилась із земель запасу державної власності, а не в порядку виділяння в натурі (на місцевості) земельної частки (паю). Тож судом було застосовано закон, який не поширюється на правовідносини, що виникли, та не застосовано закон, який підлягав застосуванню, що призвело до ухвалення незаконного рішення.

Суд першої інстанції, у своєму рішення також наголошує, що земельній ділянці, яка відводилась ОСОБА_3, був присвоєний кадастровий номер НОМЕР_1 та внесений до автоматизованої системи. Проте, суд застосовуючи норму, яка не підлягала застосуванню, прийшов до невірних висновків, що потягнули за собою ухвалення незаконного рішення.

Позивач ОСОБА_3 стверджує, що 01.04.2008 Управлінням земельних ресурсів у Києво-Святошинському районі Київської області земельній ділянці, що відводилась їй у власність, був присвоєний кадастровий номер НОМЕР_1. Суд першої інстанції, погоджуючись з таким твердженням здійснює посилання на постанову Кабінету Міністрів України від 18.08.2010 № 749 «Про затвердження Тимчасового порядку присвоєння кадастрового номера земельній ділянці». Разом з цим, згідно зі статтею 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи.

Суд першої інстанції, ухвалюючи рішення у справі, не звернув увагу на посилання апелянта на наказ Держкомзему від 02.07.2003 № 174 про «Тимчасовий порядок ведення державного реєстру земель» (далі Наказ №174), що врегульовував питання визначення та присвоєння кадастрового номера земельній ділянці. Відповідно до п. 2.2 Наказу № 174 реєстратор здійснює процедуру перевірки та приймання обмінного файлу, у тому числі порівняння з технічною документацією. У разі відповідності обмінного файлу відомостям, які наведено в технічній документації, та вимогам до структури, змісту та формату обміну даними, за результатами перевірки та приймання реєстратором робиться відмітка на титульному аркуші технічної документації про приймання обмінного файла, після чого заповнюється реєстраційна картка. Абз. 6 п. 2.3 Наказу №174 передбачено, що якщо протягом трьох місяців від проведення процедури перевірки та приймання обмінного файлу земельна ділянка не була передана у власність, відмітка про приймання обмінного файлу анулюється автоматично, що вимагає проходження процедури повторного здавання обмінного файлу.

Окрім того, відповідно до ст. 24 закону України «Про Державний земельний кадастр», державна реєстрація земельної ділянки скасовується Державним кадастровим реєстратором, який здійснює таку реєстрацію, у разі, якщо протягом одного року з дня здійснення державної реєстрації земельної ділянки речове право на неї не зареєстровано з вини заявника.

Києво-Святошинська РДА не прийняла розпорядження про затвердження документації із землеустрою та передачі земельної ділянки у власність, а тому визначений 01.08.2008 Управлінням земельних ресурсів у Києво-Святошипському районі Київської області кадастровий номер НОМЕР_1 був автоматично анульований.

Законодавством був передбачений саме такий порядок присвоєння кадастрових номерів, а ОСОБА_3 не було надано жодних доказів щодо присвоєння земельній ділянці кадастрового номера.

Окрім того, про відсутність в Автоматизованій системі Державного земельного кадастру кадастрового номера НОМЕР_1 свідчить присвоєння кадастрового номера НОМЕР_2, оскільки відповідно до п. 2.2 Наказу №174 Реєстратор здійснює процедуру перевірки та приймання обмінного файлу за такими критеріями: відповідність вимогам, установленим до структури, змісту та формату обмінного файлу: належність земельних ділянок кадастровому кварталу згідно з індексними кадастровими планами; відсутність перетинів та розривів між суміжними земельними ділянками, суміжними земельними ділянками суміжних кварталів, тотожність даних балансу земель: відсутність перетинів та розривів меж угідь земельних ділянок; контроль відповідності атрибутивних даних земельних угідь чинній нормативній базі класифікаторів та кодифікаторів. Таким чином, кадастровий номер НОМЕР_2 не міг бути присвоєним у разі наявності в межах земельної ділянки, що відводиться іншої земельної ділянки.

Всупереч наведеному, районний суд, порушивши норми ст. 60 Цивільного процесуального Кодексу, прийшов до невірного висновку, що кадастровий номер НОМЕР_1 був все ж таки присвоєний земельні ділянці та безпідставно стверджував про незаконність присвоєння кадастрового номера НОМЕР_2 на земельну ділянку, що відводилась ОСОБА_4

Суд першої інстанції, неправильно застосувавши норми ст.ст. 203, 215 Цивільного Кодексу, прийшов до невірного висновку про недійсність договору купівлі-продажу земельної ділянки від 31.07.2013, укладений між ОСОБА_4 та апелянтом.

Колегія суддів встановила, що стаття 215 Цивільного кодексу України передбачає виключний перелік підстав для визнання недійсним договору. Суд, здійснюючи посилання на ч. 1 ст. 203 Цивільного Кодексу України вказує, що оскільки суд прийшов до висновку про незаконність розпоряджень Києво-Святошинської РДА №3405 від 12.12.2012 та №3822 від 29.12.2012 вважає, що договір купівлі-продажу земельної ділянки від 31.07.2013. укладений між ОСОБА_4 та апелянтом, приходить до висновку про необхідність визнання його недійсним, оскільки договір купівлі продажу земельної ділянки від 31.07.2013 суперечить вимогам Цивільного кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Однак, з такою позицією місцевого суду, колегія суддів погодитись не може.

Зміст правочину становлять права та обов'язки, про набуття, зміну або припинення яких, учасники правочину домовилися. Зміст договору чи іншого правочину закріплюється у його статтях (пунктах). Рішення про передачу земельної ділянки у власність не становить змісту договору та не є його умовою.

Тому вказане не є підставою для визнання договору купівлі-продажу земельної ділянки недійсною. А підстави для визнання договору купівлі-продажу земельної ділянки від 31.07.2013 відсутні.

Більш того, рішення суду зачіпало лише інтереси добросовісного набувача земельної ділянки апелянта, набутої на підставі договору купівлі-продажу від 31.07.2013. При цьому, суд ухвалюючи рішення не надав об'єктивної оцінки наявності порушеного права чи інтересу ОСОБА_3

Окрім зазначеного, колегія суддів бере до уваги, що позивачка не є стороною договору купівлі-продажу спірної земельної ділянки, а тому ставити процесуальне питання про його скасування, правових підстав не має. Свого порушеного права, укладеним договором, позивачка не довела.

Так, стаття 1 ЦПК України передбачає, що завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до ст. З ЦПК кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Стаття 16 Цивільного кодексу України (далі - ЦК) передбачає, способи захисту прав та інтересів судом, включаючи такий спосіб захисту як визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Разом з цим ст. 16 ЦК передбачає, що такі заходи захисту застосовуються судом у разі звернення особою за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до ст. 13 Конституції України, право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.

Суд першої інстанції, у своєму рішенні вказує, що «при виділенні спірної земельної ділянки відповідачу, не було скасовано розпорядження про виділення у власність спірної земельної ділянки позивачу, тобто відповідачу було передано земельну ділянку, яка вже належала іншій особі».

Однак, така позиція не відповідає нормам земельного та цивільного законодавства. Частини 7 ст. 118 Земельного кодексу передбачає виключний перелік підстав для надання відмови у розробці проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність. Такої підстави, як надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність іншій особі у ч.7 ст. 118 Земельного кодексу не передбачено. Аналіз законодавства свідчить про те. що права, що виникли при наданні дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки не тягнуть обов'язкового набуття земельної ділянки у власність. Таким чином здійснюється захист конституційних прав громадян на землю.

Законодавством України чітко визначений момент, коли особа набуває право власності на земельну ділянку. Згідно з ч. 1 ст. 125 ЗК, в редакції, що діяла на момент надання дозволу, право власності на земельну ділянку виникало після одержання її власником або користувачем документа, що посвідчує право власності земельною ділянкою, та його державної реєстрації. При цьому приступати до використання земельної ділянки до встановлення її меж у натурі (на місцевості), одержання документа, що посвідчувало право на неї. та державної реєстрації заборонялось. Дана норма також була вказана в дозволі Києво-Святошинської РДА від 25.12.2007 №07-34-5658. В свою чергу ст. 126 ЗК України передбачала, що право власності на земельну ділянку посвідчувалось державним актом.

На даний час, право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав (ст. 125 ЗК). Право власності, користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень".

Києво-Святошинською РДА 25.12.2007 був наданий дозвіл № 07-34-5658 на розробку проекту відведення земельної ділянки у власність ОСОБА_3. Такий дозвіл є лише підставою для розробки проекту відведення земельної ділянки та не надає особі законних прав на земельну ділянку. Проте, ОСОБА_3 протягом чотирьох років після надання дозволу на розробку проекту землеустрою, ще в 2007 році, не реалізувала надане їй право та не набула права власності на земельну ділянку. Таким чином твердження суду першої інстанції про те. що у ОСОБА_3 виникло право власності на земельну ділянку є таким, що не відповідає закону.

У ОСОБА_3 також не виник охоронюваний законом інтерес на земельну ділянку.

Відповідно до рішення Конституційного суду України від 01.12.2004 № 18-рп/2004 у справі за конституційним поданням 50 народних депутатів України щодо офіційного тлумачення окремих положень частини першої статті 4 Цивільного процесуального кодексу України (справа про охоронюваний законом інтерес), суд розтлумачив поняття "охоронюваний законом інтерес".

Згідно з п. 1 резолютивної частини рішення Суд вказує, що «Поняття "охоронюваний законом інтерес", що вживається в частині першій статті 4 Цивільного процесуального кодексу України та інших законах України у логічно-смисловому зв'язку з поняттям "права", треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об'єктивного і прямо не опосередкований у суб'єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об'єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам». Також із змісту рішення вбачається, що основною з ознак охоронюваного законом інтересу є те, що він є самостійним об'єктом судового захисту та інших засобів правової охорони. Земельне законодавство здійснює захист лише права на земельні ділянки, що виникло у встановленому законодавством порядку і посвідчене відповідним чином або зареєстроване у відповідному порядку. В законодавстві відсутні норми матеріального права, які б захищали інтерес, що виник у особи, якій наданий дозвіл на розробку проекту землеустрою, а тому такий інтерес не можна віднести до «охоронюваного законом інтересу».

Також суд першої інстанції приходить до висновку щодо неправомірності відведення земельної ділянки ОСОБА_4 у зв'язку наявністю в матеріалах справи листа Відділу містобудування та архітектури Києво-Святошинської РДА про відсутність висновку про наявні обмеження на використання земельної ділянки також є безпідставним. Відповідно до ст. 50 закону України «Про землеустрій» (в редакції закону України від 02.10.2012 № 5395 VI) передбачено вміст проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, який не передбачає необхідності отримання висновку відділу містобудування та архітектури про наявні обмеження у використання земельної ділянки.

Тому, висновки суду щодо незаконності передачі земельної ділянки площею 2,0000 га в межах Гореницької сільської ради Києво-Святошинського району ОСОБА_4 на підставі розпорядження Києво-Святошинської РДА №3405 від 12.12.2012 ґрунтуються на неповному з'ясуванні всіх обставин справи та неправильному застосуванні норм матеріального права та з порушенням норм процесуального права.

Висновок суду про незаконність розпорядження Києво-Святошинської РДА №3822 від 29.12.2012 про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок, цільове призначення яких змінюється із земель, призначених для ведення особистого селянського господарства на землі для ведення індивідуального садівництва в частині земельної ділянки площею 2,0000 га ОСОБА_4 є також безпідставним.

Суд першої інстанції, вказуючи на відсутність довідки про наявність земель та розподіл їх за власниками, користувачами, угіддями за формою (б-зем)приходить до висновку, що розпорядження Києво-Святошинської РДА №3822 від 29.12.2012 підлягає скасуванню. У зв'язку з цим зазначимо, що відповідно до ст. 20 Земельного кодексу Україні: зміна цільового призначення земельних ділянок здійснюється за проектами землеустрою щодо їх відведення. Проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки розробляється в порядку, встановленому законом.

Відповідно до закону України «Про землеустрій», Земельного кодексу розробка документації із землеустрою та отримання необхідних довідок здійснюється розробниками документації із землеустрою. Замовники документації землеустрою не здійснюють контроль та передвіку за відповідністю документації землеустрою вимогам чинного законодавства.

Разом з цим, в матеріалах справи наявні висновки про погодження проекті землеустрою щодо відведення земельної ділянки цільове призначення якої змінюється, і тому числі ОСОБА_4 управлінням Держкомзему у Києво-Святошинському район: Київської області (від 29.12.2012 № 1394-03) та відділу містобудування та архітектури Києво-Святошинської РДА (від 29.12.2012 №6722), що свідчить про відповідність положень проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, цільове призначення якої змінюється, вимогам законів та прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, документації із землеустрою та містобудівній документації.

Окрім того суд знівелював посилання Апелянта на незаконність позбавлення права власності у зв'язку з можливою помилкою, допущеною органом державної влади підчас передачі земельної ділянки у власність ОСОБА_4, вказуючи на те, що «Киево-Святошниська РДА знала про порушення норм чинного законодавства і інтересів третіх осіб». Однак суд не врахував, що задовольнивши позовні вимоги ОСОБА_3 позбавив права власності Апелянта. При цьому порушив норми ст. 41 Конституції України, ст. 321 ЦК, а також статті 1 протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 20.03.1952, ратифікованої законом України від 17.07.1997 № 475/97-вр, якими передбачено, що ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності чи обмежений у його здійсненні.

У цьому зв'язку необхідно зазначити про наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 9 Конституції України, чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

Законом України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції» №475/97-ВР від 17 липня 1997 року ратифіковано Конвенцію про захист прав і основних свобод людини 1950 року (далі - Конвенція), Перший протокол та протоколи № 2, 4, 7, 11 до Конвенції.

Згідно зі ст. 1 Першого протоколу Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Також відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» 23 лютого 2006 року № 3477-ІУ суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Апелянт акцентує увагу на тому, що, здійснюючи публічно-правові функції в сфері надання земельної ділянки у власність відповідно до ст.ст. 116, 118, 121, 122 п. 12 Розділу X Перехідних положень Земельного кодексу України. Києво-Святошинської РДА діяла як суб'єкт владних повноважень і повинна була приймати рішення в межах чинного на той час законодавства.

ОСОБА_4 та Апелянт, як правонабувачі, не мали і не могли мати можливості перевіряти правильність рішень Києво-Святошинської РДА щодо реалізації нею наданої чинним законодавством компетенції, а зобов'язані були лише дотримуватися встановлених законом умов та порядку набуття земельної ділянки у власність.

В той же час, ОСОБА_4, і у зв'язку з укладанням договору купівлі-продажу земельної ділянки від 31.07.2013 мав обґрунтовані очікування щодо дотримання суб'єктом владних повноважень при прийнятті ним рішення вимог ч. 2 ст. 19 Конституції України, тобто, розраховував на те. що суб'єкт владних повноважень діятиме на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачений чинним законодавством України.

Відтак, навіть за наявності доведених фактів порушення органом державної влади вимог чинного законодавства України в спірних правовідносинах не могло б бути безумовною підставою для скасування прийнятих розпоряджень.

Отже, ОСОБА_4 та Апелянтом право власності набуте в законному порядку, відповідно до вимог чинного законодавства України, без вчинення жодної протиправної дії, а тому немає підстав для позбавлення права власності на землю.

Враховуючи вищенаведене, суд першої інстанції внаслідок неповного з'ясування обставин, що мають значення для справи, ухвалив рішення з порушенням та неправильним застосуванням норм матеріального та процесуального права, в наслідок чого, рішення суду необхідно скасувати з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову.

Статтею 60 ЦПК України визначено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу.

Представник позивача довела ті обставин на які посилалася як на підставу позовних вимог, надала докази в обґрунтування позовних вимог, спростувала ті обставин на які посилалася представник відповідача в обґрунтування своїх заперечень, як того вимагає ст. 10 ЦПК України.

Отже, висновок суду першої інстанції про необхідність задоволення позову є безпідставним.

Виходячи із вимог ст. 213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до вимог ст. 212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення.

Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також; достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

На підставі наведеного, колегія суддів прийшла до висновку, що оскільки рішення суду є незаконним та необґрунтований, а викладені в ньому висновки не відповідають фактичним обставинам справи, то воно повинно бути скасоване з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

Згідно з вимогами ст. 309 ЦПК України, підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права, а також розгляд і вирішення справи неповноважним судом; участь в ухваленні рішення судді, якому було заявлено відвід на підставі обставин, що викликали сумнів у неупередженості судді, і заяву про його відвід визнано судом апеляційної інстанції обґрунтованою; ухвалення чи підписання постанови не тим суддею, який розглядав справу.

На підставі наведеного, керуючись ст.ст. 293, 303, 304, 307, 309, 313-315 ЦПК України, колегія суддів, -

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 02 грудня 2014 року скасувати та ухвалити по справі нове.

Відмовити у задоволенні позову ОСОБА_3 до Києво-Святошинської районної державної адміністрації Київської області, ОСОБА_4, ОСОБА_2, третя особа Управління Держземагенства Києво-Святошинської районної державної адміністрації Київської області про визнання незаконним розпорядження, визнання недійсним акту та скасування його реєстрації.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: