Справа № 571/2006/14-ц
№2/571/68/2015
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 березня 2015 року. смт. Рокитне

Рокитнівський районний суд Рівненської області в складі: судді одноособово Комзюк А.Ф., при секретарі Гордійчук Т.О., за участю позивача ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Автофінанс» про захист прав споживача, визнання правочину недійсним та застосування наслідків недійсності правочину,

в с т а н о в и в :

ОСОБА_2 звернувся до Рокитнівського районного суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю (далі ТзОВ) «Лізингова компанія «Автофінанс» про захист прав споживача, визнання правочину недійсним та застосування наслідків недійсності правочину та просить визнати недійсним договір №011087 фінансового лізингу, укладений 21 серпня 2014 року між ОСОБА_2 та ТзОВ «Лізингова компанія «Автофінанс»; застосувати наслідки недійсності правочину, шляхом стягнення з ТзОВ «Лізингова компанія «Автофінанс» на його користь кошти в розмірі 31200,00 гривень.

У позовній заяві позивач вказує, що 21 серпня 2014 року позивач уклав з ТзОВ «Лізингова компанія «Автофінанс» договір №011087 фінансового лізингу (далі договір), лізингодавець бере на себе зобов'язання придбати предмет лізингу транспортний засіб - МТЗ КИЙ-425, зазначений у договорі та специфікації, вартістю 52000,00 гривень у власність та передати предмет лізингу у користування лізингоодержувачу на строк та на умовах передбачених договором. Предмет лізингу є власністю лізингодавця та придбавається ним на своє ім'я за договором купівлі - продажу у продавця.

Пунктами 1.7,1.8 договору передбачено, що предмет договору передається в користування лізингоодержувачу протягом строку не більше 120 робочих днів з моменту сплати лізингоодержувачем на рахунок лізингодавця авансового платежу (50% від вартості предмета лізингу, комісії за організацію та оформлення договору (10% від вартості предмету лізингу та комісії за передачу предмета лізингу (3% від вартості предмету лізингу). Лізингоодержувач має можливість сплачувати авансовий платіж продовж 12 місяців з моменту підписання договору, платежами визначеними в додатку №1 до договору. Авансовий платіж не може бути сплачений повністю лізингоодержувачем до сплати комісії за організацію.

21 серпня 2014 року позивач сплатив ТзОВ «Лізингова компанія «Автофінанс» 31200 гривень, як авансовий платіж, комісію за організацію договору та комісію за передачу предмету договору.

При укладенні договору відповідач не мав на меті реального настання правових наслідків. Аналіз змісту договору фінансового лізингу від 21.08.2014 року, укладено між сторонами дає підстави прийти до висновку, що в договорі виключені та обмежені права лізингоодержувача як споживача стосовно лізингодавця у разі неналежного виконання ним обов'язків, передбачених договором та законом, звужені обов'язки лізингодавця, які передбачені в Законі України «Про фінансовий лізинг», положеннях ЦК України, оскільки повністю виключена відповідальність відповідача за невиконання або не належне виконання обов'язків щодо передачі предмета лізингу та передачі цієї речі належної якості, одночасно значно розширені права лізингодавця, які суперечать вимогам чинного законодавства.

Відповідно до змісту договору від 21.08.2014 року лізингоодержувач доручив вибрати продавця предмета лізингу відповідачу у справі, оскільки в договорі не зазначено, що лізингоодержувач сам вибирає продавця майна, не визначений продавець, а тому згідно з положенням ст.808 ЦК України відповідач як лізингодавець несе солідарну відповідальність з продавцем щодо продажу позивачу предмета лізингу неналежної якості.

Однак , всупереч зазначеним положенням закону, умовами п.1.4 договору передбачено, що лізингодавець не відповідає перед лізингоодержувачем будь - якого зобов'язання щодо якості, комплектації, справності предмета лізингу, усунення несправностей протягом гарантійного строку. За вищенаведеними зобов'язаннями відповідає продавець.

Також, зміст договору лізингу не відповідає нормам статей 18,21 Закону України «Про захист прав споживачів» оскільки містить несправедливі умови та порушує принцип рівності сторін договору, учасником якого є споживач. За положеннями ч.1, п.7 ч.3, ч.6 ст.19 Закону України «Про захист прав споживачів» нечесна підприємницька практика забороняється. Нечесна підприємницька практика включає в себе будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною.

Крім того, відповідачем укладено договір фінансового лізингу без відповідного дозволу (ліцензії), що відповідно до ст.227 ЦК України є підставою визнання його недійсним.

Під час судового розгляду справи позивач ОСОБА_2 позовні вимоги підтримав та пояснив, що в день підписання договору лізингу він перерахував на рахунок відповідача 31200 гривень. Згідно даного договору він мав отримати у відповідача трактор марки МТЗ КИЙ-425. Однак , по даний час трактор він не отримав. Він є юридично необізнаний, зміст договору не розумів, під час підписання договору йому було роз'яснено інші умови передачі предмета договору. Ввівши його в оману, відповідач грубо порушив вимоги Законів України «Про захист прав споживачів», «Про фінансовий лізинг», тому є підстави визнати договір недійсним. Просить позов задовольнити.

Представник відповідача у судове засідання не з'явився. Згідно заперечення представника відповідача Григоренко І.В., ТзОВ «Лізингова компанія «Автофінанс» вважає позовні вимоги безпідставними та необґрунтованими. Позивач не надав жодного належного та допустимого доказу та ґрунтується виключно на припущеннях.

ТзОВ «Лізингова компанія «Автофінанс» здійснює свою господарську діяльність відповідно до норм чинного законодавства України. Зокрема, відповідно до Розпорядження Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг від 22.01.2004 року №21 затверджено положення про надання послуг з фінансового лізингу юридичними особами - суб'єктами господарювання, які за своїм правовим статусом не є фінансовими установами.

ТзОВ «Лізингова компанія «Автофінанс» виконало всі вимоги, які ставляться законодавством та отримало необхідну довідку ФЛ №1217 від 11.09.2012 року, видану Державною комісією з регулювання ринків фінансових послуг України з якої вбачається, що ТзОВ «Лізингова компанія «Автофінанс» взято на облік як установу з правом надавати послуги з фінансового лізингу. Разом з тим, чинним законодавством не передбачено необхідності отримання ліцензії на надання послуг з фінансового лізингу відповідними суб'єктами.

Суд, заслухавши пояснення позивача, вивчивши доводи заперечення, дослідивши письмові докази, оцінивши їх за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді у судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, приходить до наступного.

Встановлено, що 21 серпня 2014 року ТзОВ «Лізингова компанія «Автофінанс» та ОСОБА_2 уклали договір фінансового лізингу №011087 за яким лізингодавець бере на себе зобов'язання придбати предмет лізингу - трактор МТЗ КИЙ-425 вартістю 52000 гривень у власність та передати у користування лізингоодержувачу на строк та на умовах, передбачених договором (а.с.6).

21 серпня 2014 року ОСОБА_2 сплатив ТзОВ «Лізингова компанія «Автофінанс» 26000,00 гривень авансовий платіж та 5200,00 гривень - комісія за організацію договору (а.с.15,16).

Предмет лізингу є власністю лізингодавця до моменту переоформлення права власності на нього на лізингоодержувача згідно з умовами даного Договору (п.1.5 договору).

Пунктами 1.7, 1.8 договору передбачено, що предмет договору передається в користування лізингоодержувачеві протягом строку, який становить не більше 120 робочих днів з моменту сплати лізингоодержувачем на рахунок лізингодавця авансового платежу (50 % від вартості предмета лізингу), комісії за організацію та оформлення договору (10 % від вартості предмету лізингу) та комісії за передачу предмета лізингу (3% від вартості предмету лізингу). Лізингоодержувач має можливість сплачувати авансовий платіж впродовж (але не більше) 12 місяців з моменту підписання договору платежами, визначеними в додатку № 1 до договору, який є невід'ємною частиною, та розрахований по формулі, визначеній в п. 8.2.2. договору. Авансовий платіж не може бути сплачений повністю лізингоодержувачем до сплати комісії за організацію.

Умови переходу права власності на предмет лізингу (викуп предмета лізингу) визначені розділом 9 Договору. Зокрема, пунктами 9.2. та 9.5. передбачено, що набуття права власності (викуп) предмета лізингу відбувається не раніше сплати лізингоодержувачем всіх платежів, передбачених п. 9.1. (заборгованості за лізинговими платежами, сплати можливих штрафних санкцій та відшкодування збитків) в повному обсязі та витрат, які зазнав чи міг зазнати лізингодавець у зв'язку з переходом права власності. Перехід права власності на предмет лізингу здійснюється на підставі та на умовах укладеного між лізингодавцем та лізингоодержувачем договору купівлі-продажу предмета лізингу.

Відповідно до п.п.10.12, 10.13 договору, у випадку розірвання договору лізингоодержувачем після сплати останнім на рахунок лізингодавця авансового платежу, лізингоодержувач має сплатити штраф у розмірі нарахованого авансового лізингового платежу за дострокове розірвання договору. В такому випадку сума фактично сплаченого авансового платежу лізингоодержувачем підлягає зарахуванню в рахунок погашення штрафу, нарахованого згідно умов даного договру. Комісія за організацію ланого договору лізингоодержувачу не повертається.

Для здійснення повернення сплачених лізингоодержувачем коштів відповідно до умов договору, останній має звернутися до лізингодавця з відповідною письмовою заявою про розірвання договору та повернення належних йому коштів, при цьому надати особисті банківські реквізити для безготівкового переказу (а.с.11 зворот).

Лізинг є різновидом найму (оренди), що поєднує в собі ознаки купівлі-продажу (поставки). Підтвердженням цього є положення ч.2 ст.806 ЦК України, відповідно до яких до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду), купівлю-продаж та положення про договір поставки з урахуванням особливостей, встановлених спеціальним законодавством.

Нормативними актами в сфері регулювання лізингових відносин є ЦК України (§ 6 гл.58), а також Закон України від 16 грудня 1997 р. № 723/97-ВР «Про фінансовий лізинг» (в редакції Закону від 11 грудня 2003 р.).

Оскільки операції фінансового лізингу вважаються фінансовими послугами, на них поширюються вимоги Закону України від 12 липня 2001р. №2664-Ш «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» та відповідних підзаконних нормативних актів.

Договір лізингу, як цивільно-правовий договір, вважається укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх його істотних умов (а.1 ч.1 ст.638 ЦК України). Важливе значення для укладення та належного виконання договору лізингу має з'ясування його цивільно-правових характеристик.

Згідно ч.1 ст.6 Закону України «Про фінансовий лізинг» договір лізингу має бути укладений у письмовій формі. Щодо договору купівлі-продажу предмета лізингу, то вимоги щодо його форми визначаються на основі норм ст.657 та ч.2 ст.806 ЦК України, ч.1 ст.2 Закону України «Про фінансовий лізинг» та зводяться до того, що договір купівлі-продажу нерухомого майна укладається у письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації. У всіх інших випадках форма договору купівлі-продажу предмета лізингу визначається на основі загальних положень про форму правочинів і договорів (статті 205-209, 639 ЦК України).

Відповідно до умов договору від 21 серпня 2014 року укладеного ОСОБА_2 із ТзОВ «Лізингова компанія «Автофінанс» не передбачено його нотаріальне посвідчення.

В силу норм ст.638 ЦК України до істотних умов договору лізингу належать умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно ст. 6 Закону України «Про фінансовий лізинг», істотними умовами договору лізингу є: предмет лізингу; строк, на який лізингоодержувачу надається право користування предметом лізингу (строк лізингу); розмір лізингових платежів; інші умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Статтею 203 ЦК України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до ч.ч.1,2 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч.1-3,5,6 ст.203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

В п.7 постанови Пленум Верховного Суду України №9 від 06.11.2009 р. «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» зазначено, що правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. Судам необхідно враховувати, що виконання чи невиконання сторонами зобов'язань, які виникли з правочину, має значення лише для визначення наслідків його недійсності, а не для визнання правочину недійсним. У разі якщо правочин ще не виконаний, він є таким, що не створює жодних юридичних наслідків (частина перша статті 216 ЦК України).

Згідно з ч.1 ст.215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу, а саме у разі якщо: зміст правочину суперечить Цивільному кодексу України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчинила правочин, не мала необхідного обсягу цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину не було вільним і не відповідало його внутрішній волі; укладений правочин не був спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, вчинений батьками (усиновлювачами), суперечить правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Наявність наведених вище підстав для визнання правочину недійсним в межах судового розгляду справи не встановлено.

Не заслуговують на увагу суду посилання позивача на те, що зміст оспорюваного правочину не відповідає вимогам ст.ст.18,21 Закону України «Про захист прав споживачів» оскільки містить несправедливі умови та порушує принцип рівності сторін договору, учасником якого є споживач.

Оспорюваний договір містять 14 самостійних розділів, які регулюють різні за своїм змістом права та обов'язки як відповідача, так і позивача. При цьому, зі змісту даного договору не встановлено, що при його укладенні порушено принцип рівності сторін, а сам правочин містить несправедливі умови.

Підтвердженням отримання ОСОБА_2 повної, необхідної та достовірної інформації про положення договору є особистий підпис останнього на кожній сторінці договору та додатків до нього (а.с.6-14).

Суд вважає, що при укладенні спірного договору волевиявлення сторін було вільним і відповідало їхній внутрішній волі, сторони договору мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, договір вчинений в письмовій формі, встановленій законом для його виду, спрямовані на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ними. Зміст укладеного договору не суперечить вимогам цивільного законодавства України, а також моральним засадам суспільства, в ньому передбачені як права, так і обов'язки, а також відповідальність за неналежне виконання договору обох сторін.

Крім того, суд не приймає до уваги посилання позивача на те, що договір фінансового лізингу може бути визнаний недійсним відповідно до ст.227 ЦК України, так як даний правочин відповідачем укладено не маючи відповідної ліцензії, з огляду на те, що відповідач ТзОВ «Лізингова компанія «Автофінанс» не є фінансовою установою. Право відповідача надавати фінансові послуги визначено Положенням про надання послуг з фінансового лізингу юридичним особам-суб'єктам господарювання, які за своїм правовим статусом не є фінансовими установами, затвердженим розпорядженням Держфінпослуг від 22.01.2004 №21, а здійснення діяльності з надання послуг з фінансового лізингу не потребує ліцензування.

Також, не заслуговують на увагу суду посилання позивача на те, що позивач є юридично необізнаний, зміст договору не розумів, що під час підписання договору йому було роз'яснено інші умови передачі предмета договору, а отже позивача було введено в оману, оскільки спростовується належними та допустимими доказами, а саме договором та додатками до нього, підписання яких не заперечується позивачем.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Враховуючи обставини справи та правові норми, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог.

Керуючись ст.ст.10,11,60,209,214, 215 ЦПК України, суд,

в и р і ш и в :

Відмовити ОСОБА_2 у задоволенні позовних вимог до Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія» Автофінанс» про захист прав споживача, визнання правочину недійсним та застосування наслідків недійсності правочину.

Рішення може бути оскаржене до апеляційного суду Рівненської області через Рокитнівський районний суд Рівненської області протягом десяти днів з дня його проголошення. У разі якщо рішення було проголошено без участі особи, яка його оскаржує, апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії рішення.

Суддя Рокитнівського районного суду

Рівненської області А.Ф.Комзюк

Повний текст рішення виготовлено 16 березня 2015 року.