АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
_________________________
УХВАЛА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 червня 2015 року Колегія суддів судової палати з цивільних справ Апеляційного суду м. Києва в складі:

головуючого - Саліхова В.В.

суддів: Музичко С.Г., Прокопчук Н.О.

при секретарі: Кутц А.В.

за участю:

позивача ОСОБА_1

представника позивача ОСОБА_2

розглянувши в відкритому судовому засіданні в м. Києві апеляційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 17 березня 2015 року в справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про розірвання шлюбу,

ВСТАНОВИЛА:

У лютому 2015 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3 про ухвалення рішення, яким розірвати шлюб між нею та відповідачем, що зареєстрований в Центральному відділі реєстрації шлюбів м. Києва з Державним центром розвитку сім'ї 31.07.1999, актовий запис №854 та судові витрати покласти на останнього.

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 17.03.2015 позовні вимоги задоволено. Шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 зареєстрований у Центральному відділі реєстрації шлюбів м. Києва з Державним центром розвитку сім'ї 31.07.1999, актовий запис №854 розірвано. Стягнуто з ОСОБА_3 судовий збір в сумі 243,60 грн.

Справа № 755/2816/15-ц
№ апеляційного провадження:22-ц/796/6563/2015
Головуючий у суді першої інстанції: Катющенко В.П.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Саліхов В.В.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні позовних вимог. Апелянт посилається на неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи та порушення застосування норм матеріального та процесуального права. В обґрунтування своїх доводів вказує, що погано володіє українською мовою та був позбавлений об'єктивної можливості висловити свої думки, навести свої доводи та міркування. Зазначив, що діти дуже люблять батьків та проводити час разом з ними, без батька дуже сумують та розлучення може спричинити психологічну травму, відповідно інтереси малолітніх дітей та їх право на повноцінну родину порушуються.

Відповідач в судове засідання не з'явився, хоча належним чином був повідомлений про час та місце слухання справи. В зв'язку з наведеними обставинами колегія суддів, на підставі ч. 2 ст. 305 ЦПК України, ухвалила розглянути справу у його відсутності.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення позивача та його представника, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що сторони проживають окремо, не підтримують шлюбно-сімейних стосунків, спільного господарства не ведуть.

З таким висновком суду першої інстанції погоджується і колегія суддів.

З матеріалів справи вбачається, та встановлено судом, що 31.07.1996 між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 (який народився м. Хараста Сірійська Арабська Республіка) було укладено шлюб, про що в книзі реєстрації актів зроблено запис за № 854 (а. с. 5). У шлюбі в сторін народилось двоє дітей: син ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_1 та син ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_2. відповідно до свідоцтва про народження (а. с. 6-7). Позивач неодноразово зверталася до правоохоронних органів з приводу порушення кримінальної справи відносно відповідача, посилаючись на його неправомірну поведінку в родині (а. с. 75-77). Між сторонами по справі встановилися неприязні стосунки, внаслідок чого подружжя майже рік проживає окремо один від одного, тому позивачка і звернулася до суду з вищезгаданим позовом.

Відповідно до ст. 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається.

Частинами 3, 4 ст. 56 СК України передбачено право кожного з подружжя припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом.

Згідно до ч. 2 ст. 104, ч. 3 ст. 105 СК України, шлюб припиняється внаслідок його розірвання, у тому числі за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до ст. 110 СК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 110, ст. 112 СК України позов про розірвання шлюбу може бути пред'явлений одним із подружжя. Суд з'ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення.

Враховуючи, що при розгляді справи в суді першої інстанції було встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу неможливе, визначені дійсні причини припинення шлюбу,що ОСОБА_1 та ОСОБА_3 з осені 2014 року не проживають, не підтримують сімейно-шлюбні стосунки, не ведуть спільне господарство, не мають спільного бюджету, висновки суду першої інстанції про розірвання шлюбу колегія суддів вважає правильними.

Доводи апелянта про те, що він не розумів мови судочинства, яке проводилося в суді першої інстанції, внаслідок чого не заперечував у задоволенні позову, колегія суддів вважає безпідставними.

З матеріалів справи вбачається, що майже з 1997 року відповідач є громадянином України.

Оскільки останній був громадянином іноземної держави, порядок набуття вищезгаданого громадянства був передбачений Законами України «Про громадянство» в редакції від 8.10.1991 та 18.01.2001.

Пунктом 4 ст. 16 Закону від 8.10.1991 N 1636-XII та п. 5 ст. 9 Закону від 18.01.2001 N 2235-III було передбачено, що умовами прийняття до громадянства України є «володіння українською мовою в обсязі, достатньому для спілкування»; та «володіння державною мовою або її розуміння в обсязі, достатньому для спілкування» відповідно.

Таким чином, для отримання громадянства України відповідач повинен був довести компетентним органам своє знання українською мовою в обсязі, достатньому для спілкування.

Позивачка при розгляді справи пояснила, що відповідач добре розуміє як російську, так і українську мови.

З протоколу судового засідання в суді першої інстанції вбачається, що відповідач просив суд надати йому можливість надавати пояснення російською мовою, таке клопотання було задоволено.

Вищезгадані обставини в їх сукупності дають можливість колегії суддів зробити висновок про те, що при розгляді справи в суді першої інстанції відповідач повністю розумів все , що відбувається в судовому засіданні.

При цьому колегія суддів звертає увагу на те, що відповідачу надавалася можливість прийти на судове засідання з перекладачем з сірійської, для чого в судовому засіданні оголошувалася перерва, але відповідач в судове засідання з невідомих обставин не з'явився.

Також необґрунтованим, на думку колегії суддів, є посилання апелянта на те, що суд першої інстанції не дав подружжю строк на примирення.

Відповідно до ст.ст. 11, 112 СК України застосування судом заходів примирення подружжя є правом суду і в разі встановлення того, що подальше сумісне життя і збереження шлюбу суперечить таким, що мають суттєве значення інтересам будь-кого з подружжя, суд ухвалює рішення про розірвання шлюбу.

Ухвалюючи рішення про розірвання шлюбу, суд першої інстанції дійшов висновку, що сім'я розпалась і її збереження суперечить інтересам позивача.

Такий висновок слід визнати правильним, оскільки матеріали справи свідчать про те, що сторони протягом тривалого часу не підтримують шлюбно-сімейних стосунків та не вчиняють дій, направлених на відновлення сім'ї. Доказів можливості поновлення шлюбно-сімейних стосунків не надано і суду апеляційної інстанції.

Доводи апелянта висновків суду першої інстанції не спростовують, не впливають на правильність прийнятого судом рішення і з огляду на вимоги ст. 308 ЦПК України, не можуть бути визнані підставою для його скасування, тому підлягають відхиленню.

Враховуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку про те, що судом першої інстанції дана належна оцінка доводам сторін у сукупності з наданими сторонами доказами, висновки суду відповідають обставинам справи, доводи, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують їх, тому відсутні підстави для скасування оскаржуваного рішення.

Керуючись ст.ст.303,304,308,313,314,315,325 ЦПК України, колегія суддів,

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 17 березня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, однак може бути оскаржена протягом двадцяти днів до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий: В.В. Саліхов

Судді: С.Г. Музичко

Н.О.Прокопчук