Справа № 317/1041/15-ц
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 червня 2015 р. м. Запоріжжя

Запорізький районний суд Запорізької області в складі:

головуючого судді: Нікітіна В.В.

при секретарі: Чубуковій Н.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Запоріжжя цивільну справу за уточненим та зміненим позовом ОСОБА_1 до Фізичної особи підприємця ОСОБА_2 про оформлення трудових відносин, стягнення сум та зобов'язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

Позивач - ОСОБА_1 звернулась до Запорізького районного суду Запорізької області з позовом до Фізичної особи підприємця ОСОБА_2 про оформлення трудових відносин, стягнення сум та зобов'язання вчинити певні дії.

Третьою особою на стороні позивача, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору є Управління Пенсійного фонду України в Жовтневому районі міста Запоріжжя.

12 травня 2015 року позивачем до суду подано уточнену та змінену позовну заяву, яка обґрунтована наступним.

В період з 05 травня 2014 року по 09 січня 2015 року вона працювала перукарем у відповідача, в належному йому салоні краси «Золоті ножиці», що розташований за адресою: АДРЕСА_1.

При вступі на роботу відповідач обіцяв позивачу офіційне працевлаштування з оформленням трудової книжки. Винагорода за працю була обумовлена сторонами в розмірі мінімальної заробітної плати. Крім того, в разі виплати клієнтами салону «чайових» позивачу, вона мала право залишити ці кошти собі.

05 травня 2014 року позивач приступила до роботи у відповідача, при цьому пройшовши інструктаж з техніки безпеки. Їй було вказане на її робоче місце та узгоджено графік роботи - з 08 години до 20 години, 4 або 5 днів на тиждень. Було визначено її функціональні обов'язки.

Оформлення всіх документів відповідач обіцяв здійснити протягом п'яти днів.

Протягом всього періоду роботи відповідачем позивачу не виплачувалась заробітна плата, хоча відповідач постійно обіцяв здійснити її виплату.

Після консультації з юристом, 09 січня 2015 року позивач поштою відправила відповідачу письмову заяву про звільнення з роботи на підставі ч. 3 ст. 38 КЗпП України, в якій також містились вимоги про виплату їй заробітної плати за весь період роботи, вихідної допомоги у вигляді тримісячного середнього заробітку та видачу належно оформленої трудової книжки.

Відповідачем вказані вимоги позивача проігноровано, внаслідок чого вона вимушена звернутися до суду з даним позовом.

Уточнена та змінена позовна заява містить наступні вимоги:

1)
Стягнути з фізичної особи підприємця ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 не нараховану та невиплачену заробітну плату за період роботи з 05.05.2014 по 09.01.2015 року у розмірі - 9977 гривень 60 коп.;

2) Стягнути з Фізичної особи підприємця ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 вихідну допомогу у розмірі - 3654 гривні;

3) Стягнути з Фізичної особи підприємця ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 моральну шкоду в розмірі 5000 гривень;

4) Зобов'язати Фізичну особу підприємця ОСОБА_2 нарахувати та сплатити до Управління Пенсійного Фонду України в Жовтневому районі міста Запоріжжя відповідно до законодавства, податок на доходи фізичних осіб та суми єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування за встановлений період роботи з 05.05.2014 року по 09.01.2015 року по працівнику - ОСОБА_1;

5) Зобов'язати Фізичну особу підприємця ОСОБА_2 виплатити ОСОБА_1 заробітну плату в розмірі не нижче середньої заробітної плати по відповідному виду економічної діяльності в регіоні у відповідному періоді без урахування фактично виплаченої заробітної плати за час затримки розрахунку;

6) Зобов'язати Фізичну особу підприємця ОСОБА_2 оформити трудові відносини з працівником ОСОБА_1 за час роботи перукарем у салоні «Золоті Ножиці», видавши ОСОБА_1 оформлену відповідним чином трудову книжку;

7) Зобов'язати Фізичну особу підприємця ОСОБА_2 видати працівникові ОСОБА_1 довідку про роботу та заробітну плату та копію наказу про звільнення з роботи;

8) Стягнути з Фізичної особи підприємця ОСОБА_2 судові витрати по справі.

В судовому засіданні позивач та її представник уточнені та змінені позовні вимоги підтримали, просили суд задовольнити позов у повному обсязі.

Третя особа на стороні позивача, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору, свого представника до суду не направила, подавши заяву про розгляд справи за відсутності представника. В письмових поясненнях по справі представник третьої особи свою думку щодо предмету позову не висловив (том 1, а.с. 83).

Відповідач та його представники в судовому засіданні проти позову заперечили з підстав, викладених в письмових запереченнях (том 1, а.с. 194). Зазначили про те, що позивач ніколи не перебувала в трудових відносинах з відповідачем та не приступала до виконання трудових обов'язків в салоні «Золоті Ножиці», що належить відповідачу. Також відповідачем та його представниками заявлено про пропуск позивачем тримісячного строку звернення до суду, що передбачений ч. 1 ст. 233 КЗпП України.

Суд, вислухавши сторони та їх представників, дослідивши подані докази, прийшов до наступних висновків.

Приписами статті 43 Конституції Україні встановлено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується - ч. 1 вказаної статті.

Згідно з ч. 4 ст. 43 Конституції України кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом.

При цьому, право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом - ч. 7 ст. 43 Конституції України.

Вказані норми кореспондують з нормами спеціальних нормативно-правових актів трудового права - Кодексу законів про працю України, Закону України «Про оплату праці» та ін.

Центральним нормативно-правовим актом системи законодавства України, що регулює трудові відносини є Кодекс законів про працю України (далі - КЗпП України).

Відповідно до ч. 1 ст. 3 КЗпП України, законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.

Питання змісту та порядку укладення трудових договорів регламентовано Главою ІІІ КЗпП України, відповідно до ч. 1 ст. 21 якого трудовим договором є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

У відповідності до вимог ч. 1 ст. 24 КЗпП України, трудовий договір укладається, як правило, в письмовій формі. Додержання письмової форми є обов'язковим, в тому числі, при укладенні трудового договору з фізичною особою (п. 6 ч. 1 ст. 24 КЗпП України).

Згідно з ч. 2 ст. 24 КЗпП України при укладенні трудового договору громадянин зобов'язаний подати паспорт або інший документ, що посвідчує особу, трудову книжку, а у випадках, передбачених законодавством - також документ про освіту (спеціальність, кваліфікацію), про стан здоров'я та інші документи.

Працівник не може бути допущений до роботи без укладення трудового договору, оформленого наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу, та повідомлення центрального органу виконавчої влади з питань забезпечення формування та реалізації державної політики з адміністрування єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування про прийняття працівника на роботу в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України - ч. 3 ст. 24 КЗпП України.

Відповідно до ст. 241 КЗпП України (в редакції КЗпП України від 01 квітня 2014 року, що діяла на момент, з якого відповідно до позовної заяви виникли трудові відносини між сторонами у справі), у разі укладення трудового договору між працівником і фізичною особою фізична особа або за нотаріальним дорученням уповноважена нею особа повинна у тижневий строк з моменту фактичного допущення працівника до роботи зареєструвати укладений у письмовій формі трудовий договір у державній службі зайнятості за місцем свого проживання у порядку, визначеному центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сферах трудових відносин, соціального захисту населення.

В матеріалах справи містяться відомості про реєстрацію ОСОБА_2 в якості фізичної особи підприємця (том 1, а.с. 8, 26). Ця обставина відповідачем не заперечувалась і, відповідно до ч. 1 ст. 61 Цивільного процесуального кодексу України, окремому доказуванню не підлягає.

Як встановлено судом у судовому засіданні, трудовий договір між ОСОБА_1 та ФОП ОСОБА_2 в порядку, визначеному Главою ІІІ КЗпП України не укладався. Ця обставина також не підлягає доказуванню, з огляду на її визнання сторонами у справі.

Суд приймає до уваги посилання позивача та її представника на можливість укладення трудового договору шляхом фактичного допуску до роботи, оскільки відповідно до ч. 4 ст. 24 КЗпП України (в редакції КЗпП України від 01 квітня 2014 року, що діяла на момент, з якого відповідно до позовної заяви виникли трудові відносини між сторонами у справі) - трудовий договір вважається укладеним і тоді, коли наказ чи розпорядження не були видані, але працівника фактично було допущено до роботи.

Таким чином, суд встановлює наявність або відсутність в даних правовідносинах такої обставини, як фактичний допуск відповідачем - ФОП ОСОБА_2 позивача - ОСОБА_1 до роботи перукарем в належному відповідачу салоні «Золоті Ножиці».

Суд критично ставиться до твердження представників відповідача про те, що позивачем без поважних причин пропущено строк звернення до суду, оскільки однією з основних позовних вимог в даній справі є вимога про стягнення заробітної плати, а інша частина позовних вимог матеріального характеру є похідною саме від позовної вимоги про стягнення заробітної плати.

Відповідно до ч. 3 ст. 233 КЗпП України, у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

За таких обставин, враховуючи первинність позовної вимоги щодо стягнення заробітної плати по відношенню до інших позовних вимог матеріального характеру, суд вважає, що позивачем не пропущено строк звернення до суду.

Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків звільнення від доказування.

Як встановлено в судовому засіданні з пояснень свідків з боку відповідача: ОСОБА_3 (дружина відповідача), ОСОБА_4, ОСОБА_5 (особи, що працюють у відповідача на підставі цивільно-правових договорів) та пояснень самого відповідача, допитаного в якості свідка, ОСОБА_1 ніколи не перебувала в трудових відносинах з відповідачем. Жодної діяльності в його салоні вона не здійснювала.

Поясненнями свідків з боку позивача - ОСОБА_6 та ОСОБА_7 встановлено, що вони за період з травня 2014 року по грудень 2014 року кілька разів підстригались в салоні «Золоті Ножиці», що розташований за адресою: АДРЕСА_1. Підстригала їх саме позивач ОСОБА_1

Відповідача ОСОБА_2 вони, при цьому, в салоні не бачили.

Таким чином, суд приходить до висновку про неможливість однозначно встановити факт фактичного допуску позивача ОСОБА_1 до роботи в салоні відповідача ОСОБА_2, оскільки кількаразове перебування позивача в салоні «Золоті Ножиці» може підтверджувати як факт виконання трудових обов'язків позивача в салоні у відповідача, так і факт тимчасового перебування там без наявності будь-яких трудових відносин з відповідачем.

Суд звертає також увагу на те, що свідки ОСОБА_4 та ОСОБА_5, які здійснюють свою діяльність перукарів в салоні відповідача, не перебувають з ним в трудових відносинах, а здійснюють свою діяльність на підставі договорів оренди, сплачуючи ОСОБА_2 суму за оренду робочого місця перукаря, та отримуючи гроші від своїх клієнтів, що може свідчити про можливе перебування ОСОБА_1 в таких самих відносинах з відповідачем.

Відповідно до ч. 4 ст. 60 ЦПК України, доказування в цивільній справі не може ґрунтуватися на припущеннях.

Таким чином, суд вважає недоведеним факт фактичного допуску позивача відповідачем до роботи в якості перукаря в салоні «Золоті Ножиці».

Відповідно до ч. 1 ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Доказами, в розумінні ч. 2 ст. 57 ЦПК України є: пояснення сторін, третіх осіб, їх представників, допитаних як свідків, показання свідків, письмові докази, речові докази, зокрема звуко- і відеозаписи, висновки експертів.

Належними, при цьому, є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування - ч. 1 ст. 58 ЦПК України.

Оскільки предметом доказування в даній справі є фактичний допуск позивача до роботи відповідачем в його салоні, суд вважає ксерокопії фотографій, які додані позивачем до справи, такими, що не відповідають вимогам про належність доказів, виходячи з того, що з них неможливо однозначно встановити час та місце їх здійснення, що є визначальним при доведенні такої обставини, як фактичний допуск до роботи.

Суд не може взяти до уваги письмові пояснення відповідача, надані ним в Жовтневому РВ УМВС України в місті Запоріжжя 13 січня 2015 року (том 2, а.с. 19, 20), оскільки відповідно до п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування норм цивільного законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» № 2 від 12.06.2009, пояснення свідків, отриманих не за процедурою допиту свідків (ст. 184 ЦПК України), не можуть використовуватися як засіб доказування.

З огляду на вищевикладене, суд приходить до висновку про недоведеність такої обставини справи, як фактичний допуск позивача до роботи перукарем в салоні «Золоті Ножиці» та, відповідно, перебування позивача в трудових відносинах з відповідачем в період з 05 травня 2014 року по 09 січня 2015 року.

Таким чином, суд не бачить підстав для задоволення позовних вимог в частині оформлення трудових відносин ФОП ОСОБА_2 з працівником ОСОБА_1 за час роботи перукарем у салоні «Золоті Ножиці» та видачі позивачу трудової книжки.

За вказаних обставин не підлягає задоволенню частина позовних вимог про видачу відповідачем позивачу довідки про роботу та заробітну плату та копії наказу про звільнення з роботи.

Позовні вимоги щодо стягнення з відповідача на користь позивача заробітної плати, вихідної допомоги та моральної шкоди є похідними від позовних вимог про оформлення трудових відносин та не можуть бути задоволені судом з огляду на недоведеність фактів виникнення та подальшого існування трудових відносин між сторонами у справі.

Таких же висновків суд дійшов при розгляді частини позовних вимог про стягнення з відповідача на користь позивача заробітної плати в розмірі не нижче середньої заробітної плати по відповідному виду економічної діяльності в регіоні у відповідному періоді без урахування фактично виплаченої заробітної плати за час затримки розрахунку, оскільки правовідносини, визначені ст.ст. 116 та 117 КЗпП України між сторонами у справі не виникли.

Частина позовних вимог про зобов'язання відповідача сплатити до УПФУ в Жовтневому районі міста Запоріжжя відповідно до законодавства, податок на доходи фізичних осіб та суми єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування за встановлений період роботи з 05.05.2014 року по 09.01.2015 року по працівнику - ОСОБА_1 не підлягає задоволенню, оскільки сплата вказаних податків та зборів є законним обов'язком їх платника в разі наявності до того правових підстав. Оскільки між сторонами у справі трудові відносини не виникали, у відповідача ФОП ОСОБА_2 не виникло будь-яких зобов'язань по відповідним внескам.

За вказаних обставин, уточнені та змінені позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Стосовно розподілу судових витрат між сторонами, суд зазначає наступне.

Позовну заяву подано позивачем у справі за позовними вимогами, що випливають з трудових правовідносин. Пунктом 1 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», позивачі у вказаній категорії справ звільнені від сплати судового збору.

Відповідно до ч. 4 ст. 88 ЦПК України, у разі залишення буз задоволення позову у справі, де позивача звільнено від сплати судового збору, судові витрати, понесені відповідачем, компенсуються за рахунок держави. Оскільки в даній справі відсутні документально підтверджені судові витрати відповідача, суд в даній справі не здійснює їх розподіл між сторонами.

На підставі вищевикладеного, керуючись ст.ст. 10, 11, 57, 58, 60, 61, 88, 212-215 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

Уточнені та змінені позовні вимоги ОСОБА_1 до Фізичної особи підприємця ОСОБА_2 про оформлення трудових відносин, стягнення сум та зобов'язання вчинити певні дії залишити без задоволення.

На рішення може бути подано апеляційну скаргу до Апеляційного суду Запорізької області через Запорізький районний суд Запорізької області протягом десяти днів з дня його проголошення.

Суддя: В.В. Нікітін