Головуючий суду 1 інстанції - ОСОБА_1
Доповідач - Фарятьєв С.О.
Справа № 428/7002/14-ц
Провадження № 22ц/782/227/15
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 червня 2015 року колегія суддів судової палати з цивільних справ апеляційного суду Луганської області в складі:

головуючого Фарятьєва С.О.

суддів Коновалової В.А., Коротенко Є.В.

при секретарі Веселові С.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Сєвєродонецьку Луганської області цивільну справу по апеляційній скарзі ОСОБА_2 і по апеляційній скарзі Приватного акціонерного товариства «Сєвєродонецьке обєднання «Азот» на рішення Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 23 квітня 2015 року за позовом ОСОБА_2 до Приватного акціонерного товариства «Сєвєродонецьке обєднання «Азот» про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, компенсації втрати частини доходів у звязку з порушенням строків їх виплати та відшкодування моральної шкоди,-

В С Т А Н О В И Л А :

В листопаді 2014 року позивач ОСОБА_2 звернувся до суду з зазначеним позовом, який в подальшому неодноразово уточнював, обґрунтовуючи його тим, що з 3 липня 1989 року він працював на Сєвєродонецькому виробничому обєднанні «Азот». 16 березня 1994 року його було переведено слюсарем з контрольно-вимірювальних приладів та автоматики 4 розряду, в подальшому йому було присвоєно 5 розряд слюсаря КВПтА, а потім 6 розряд.

31.12.2004 року, у звязку з перетворенням підприємства в ЗАТ Сєвєродонецьке обєднання «Азот» його було звільнено з підстав переведення на інше підприємство за п.5 ст.36 КЗпП України, а 01.01.2005 року його було прийнято слюсарем КВПтА 6 розряду цеху виробництва азотної кислоти.

Наказом по підприємству №76-к від 15.07.2008 року його було незаконно звільнено з роботи на підприємстві.

Рішенням суду від 29.06.2011 року його було поновлено на роботі на тій самій посаді на Приватному акціонерному товаристві (ПАТ) «Сєвєродонецьке обєднання «Азот» та стягнуто середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 71336 грн., при цьому рішення в частині поновлення на роботі було допущено до негайного виконання.

Рішенням апеляційного суду Луганської області від 13.12.2011 року рішення суду першої інстанції в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу було скасовано і ухвалено в цій частині нове рішення, яким з відповідача на користь позивача стягнуто середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 86895 грн. 54 коп. за період з 17.07.2008 року по 29.06.2011 року.

Однак рішення суду від 29.06.2011 року в частині його поновлення на роботі, незважаючи на те, що воно набрало чинності, одразу виконано не було, і на роботі його було поновлено лише з 17.02.2012 року, тобто вже після звернення цього рішення суду до примусового виконання.

У звязку з невиконанням рішення суду про його поновлення на роботі на підприємстві йому було затримано заробітну за період з 30.06.2011 року по 16.02.2012 року і тому він вимушений був, протягом цього періоду, знаходитись у вимушеному прогулі.

16 лютого 2012 року він звернувся до відповідача з заявою про звільнення з роботи за власним бажанням з 17 лютого 2012 року та просив провести з ним повний розрахунок при звільненні і в цей же день його було звільнено з роботи. Проте розрахунок з ним при звільненні було проведено частково, оскільки середню заробітну плату за період з 30.06.2011 року по 16.02.2012 року , на яку він мав право, оскільки в цей час перебував у вимушеному прогулі, відповідач здійснювати йому відмовився.

Тому він вимушений був звертатися, з цього приводу, до суду і рішенням суду від 7 серпня 2013 року його було визнано таким, що у період з 30.06.2011 року по 16.02.2012 року знаходився у вимушеному прогулі у звязку з затримкою виконання рішення суду від 29.06.2011 року та на його користь з відповідача було стягнуто середню заробітну плату за час затримки виконання цього рішення суду в сумі 26673 грн. 39 коп.

Таким чином на день його звільнення з роботи, тобто 17 лютого 2012 року, відповідач повинен був виплатити належну йому заробітну плату, однак сплачено йому її було тільки 17.11.2014 року в сумі 15616,80 грн. і 10.04.2015 року в сумі 11056,59 грн.

Посилаючись на зазначені обставини позивач просив суд стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні, тобто за 788 днів, у розмірі 105579,26 грн., компенсацію втрати частини доходів у звязку з порушенням строків їх виплати за цей період в сумі 9045,363 грн., а також моральну шкоду 10000 грн., внаслідок втрати душевного спокою і сильних переживань щодо позбавлення належних йому коштів.

Рішенням Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 23 квітня 2015 року позовні вимоги ОСОБА_2 було задоволено частково.

Суд стягнув з ПАТ «Сєвєродонецьке обєднання «Азот» на його користь середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 27000 грн., компенсацію втрати частини доходів у звязку з порушенням строків їх виплати за цей період в сумі 9045,363 грн., а також в якості відшкодування моральної шкоди 1000 грн. і судові витрати на користь держави в сумі 370,45 грн.

В задоволенні іншої частини вимог відмовив.

В апеляційній скарзі позивач просить рішення суду в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні і відшкодування моральної шкоди змінити і задовольнити його позовні вимоги у цій части у повному обсязі, оскільки вважає його таким, що винесено без повного зясування всіх обставин справи з прямим порушенням норм матеріального та процесуального права.

Відповідач в своїй апеляційній скарзі просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог позивачу відмовити, оскільки вважає його необґрунтованим та незаконним.

Вислухавши доповідача, пояснення позивача і представників відповідача, які зявились до суду апеляційної інстанції, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обгрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційних скарг та обговоривши доводи апеляційних скарг, судова колегія приходить до наступного.

В силу ст.124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі.

У відповідності із вимогами ст.4 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Згідно з вимогами ст.303 ч.1 ЦПК України, під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обгрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції.

Відповідно до вимог ст.10 ЦПК України обставини цивільних справ встановлюються судом за принципом змагальності. Суд же, зберігаючи об'єктивність і неупередженість, лише створює необхідні умови для всебічного і повного дослідження обставин справи. При дослідженні і оцінці доказів, встановленні обставин справи і ухваленні рішення суд незалежний від висновків органів влади, експертиз або окремих осіб. Згідно ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів. Крім того згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно із ст.ст.213,214 ЦПК України рішення суду повинно бути законним та обґрунтованим. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання:

Чи мали місце обставини, якими обґрунтовувались вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються, які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин, яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин та інше.

З матеріалів справи вбачається, що зазначені вимоги закону судом першої інстанції виконані були не в повному обсязі.

Судом встановлено, що позивач дійсно з 3 липня 1989 року перебував у трудових відносинах з Сєвєродонецьким виробничим обєднанням «Азот», яке з часом було перейменоване у ПАТ «Сєвєродонецьке обєднання «Азот». 16 березня 1994 року його було переведено слюсарем з контрольно-вимірювальних приладів та автоматики 4 розряду, в подальшому йому було присвоєно 5 розряд слюсаря КВПтА, а потім 6 розряд за цією спеціальністю.

Наказом по підприємству №76-к від 15.07.2008 року його було звільнено з роботи з 16.07.2008 року на підставі п.1ст.41 КЗпП України за скороченням штатів.

Рішенням Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 29 червня 2011 року його було поновлено на роботі на тій самій посаді на ПАТ «Сєвєродонецьке обєднання «Азот» та стягнуто середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 71336 грн., при цьому рішення в частині поновлення на роботі було допущено до негайного виконання.

Рішенням колегії суддів судової палати з цивільних справ апеляційного суду Луганської області від 13 грудня 2011 року рішення суду першої інстанції в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу було скасовано і ухвалено в цій частині нове рішення, яким з відповідача на користь позивача стягнуто середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 86895 грн. 54 коп. за період з 17.07.2008 року по 29.06.2011 року.

Проте, незважаючи на те, що рішення суду від 29.06.2011 року було допущено до негайного виконання в частині поновлення позивача на роботі, відповідач поновив позивача на роботі на тій самій посаді лише 17 лютого 2012 року, а за день до цього, тобто 16 лютого 2012 року, позивачем, на імя голови правління ПАТ «Сєвєродонецьке обєднання «Азот», було подано заяву про його звільнення з роботи за власним бажанням з 17 лютого 2012 року, з проханням здійснити з ним повний розрахунок до 24 лютого 2012 року.

Рішенням Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 7 серпня 2013 року позивач був визнаний таким, що в період з 30.06.2011 року по 16.02.2012 року знаходився у вимушеному прогулі у звязку з затримкою виконання рішення суду від 29.06.2011 року в частині поновлення його на роботі і на його користь було стягнуто з відповідача середня заробітна плата за час затримки виконання рішення суду від 29.26.2011 року в сумі 26673 грн. 39 коп.

Рішенням колегії суддів судової палати з цивільних справ апеляційного суду Луганської області від 11 листопада 2013 року зазначене рішення суду першої інстанції було змінено в частині стягнення з відповідача на користь позивача середньої заробітної плати за час затримки виконання рішення суду від 29.26.2011 року та зменшено суму стягненої заробітної плати з 26673 грн. 39 коп. до 15616 грн. 80 коп.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 25 лютого 2015 року рішення апеляційного суду Луганської області від 11 листопада 2013 року було скасовано, а рішення суду першої інстанції від 7 серпня 2013 року було залишено в силі.

Ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог позивача в частині стягнення з відповідача на його користь середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 27000 грн., суд першої інстанції дійшов висновку про наявність правових підстав для застосування принципу співмірності при визначені розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Між тим, до такого висновку суд першої інстанції дійшов поспішно.

Відповідно до ст.47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобовязаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу.

Згідно з вимогами ч.1 ст.116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював та зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після предявлення звільненим працівником вимоги про розрахунок.

Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

У відповідністю із ст.117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівнику сум у сроки, визначені у статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підпиємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплати зазначене в цій статті відшкодування в тому разі коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Таким чином, установивши підчас розгляду справи про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дні після предявлення ним работодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст.117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а в разі непроведення його до розгляду справи по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини.

Тому, враховуючи те, що у даній справі вимоги позивача щодо розміру належних йому при звільненні сум задоволені судом у повному обсязі, що підтверджується ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 25 лютого 2015 року, якою рішення Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 7 серпня 2013 року про стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час затримки розрахунку в сумі 26673 грн. 39 коп., залишено в силі, а також те, що відповідач, не погодившись з розміром стягнутої з нього на користь позивача суми в розмірі 26673,39 грн. оскаржував рішення суду першої інстанції від 7 серпня 2013 року до суду апеляційної інстанції, то підстав для застосування принципу співмірності та зменшення розміру відшкодування за час затримки розрахунку при звільненні у суду не було.

Саме така правова позиція щодо застосування положень ст.ст.116, 117 КЗпП України викладена в Постанові Верховного Суду України від 1 квітня 2015 року по справі за № 6-41цс.15.

Згідно із ч.ч.4 і 5 Закону України «Про статус суддів та судоустрій» висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду України, є обовязковими для всіх субєктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права.

Висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду України, враховуються іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Суд має право відступити від правової позиції, викладеної у висновках Верховного Суду України, з одночасним наведенням відповідних мотивів.

Тому враховуючи вищезазначене судова колегія вважає, що стягненню з відповідача на користь позивача підлягає середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у сумі 105579 грн. 26 коп. Розрахунок середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні позивача, зроблений ним, є правильним.

Посилання відповідача на те, що він не мав змоги самостійно обрахувати та виплатити позивачу середній заробіток за час вимушеного прогулу, судова колегія до уваги не бере, оскільки у Постанові Пленуму Верховного Суду України №13 від 24.12.1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», п.21., розяснено з цього приводу, що при визначенні середньої заробітної плати слід виходити з того, що в усіх випадках, коли за чинним законодавством вона зберігається за працівниками підприємств, установ, організацій, це слід робити відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року №100 (з наступними змінами та доповненнями).

Порядок обчислення середньої заробітної плати є оприлюдненим у встановленому порядку нормативно-правовим актом, який знаходиться у вільному доступі і постійно розміщений на офіційному сайті Верховної Ради України.

Крім того, відповідно до Закону України «Про державну виконавчу службу» будь-яке рішення суду має бути обовязково виконано у добровільному порядку, а у разі його невиконання у добровільному порядку за заявою стягувача воно може бути виконано у примусовому порядку державною виконавчою службою.

Як вбачається з матеріалів справи рішення суду про стягнення з відповідача на користь позивача заробітної плати в сумі 26673 грн. 39 коп. відповідачем у добровільному порядку виконано не було, що змусило позивача звертатися з цього приводу до виконавчої служби, а потім і з даним позовом до суду.

За таких обставин судова колегія вважає, що суд помилково прийшов до висновку про часткове задоволення позову позивача у зазначеній частині, в звязку з чим рішення суду в цій частині підлягає зміні з ухваленням, в порядку ст.309 ЦПК України, нового рішення про стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 105579 грн. 26 коп.

Разом з тим висновки суду першої інстанції про компенсацію втрати позивачу частини доходів, у звязку з порушенням строків їх виплати в сумі 9045,363 грн., є вірними, оскільки судом був встановлений факт порушення відповідачем сплати на користь позивача належних йому при звільненні виплат і такі висновки відповідають ч.1 ст.34 Закону України «Про оплату праці» і ст.3 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у звязку з порушенням строків їх виплати», які регулюють такі питання. Доводи апеляційної скарги з цього приводу уваги не заслуговують.

Правильними є також і висновки суду про стягнення з відповідача на користь позивача моральної шкоди в розмірі 1000 грн., оскільки відповідач на протязі тривалого часу відмовлявся виплачувати у добровільному порядку позивачу належні йому грошові кошти і своєчасно виконувати судові рішення, що вимагало від нього додаткових зусиль для відновлення своїх порушених прав та спричиняло моральні страждання. А статтею 237-1 КЗпП України передбачено, що відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели моральних страждань, втрати нормальних життєвих звязків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Твердження відповідача про те, що виплата позивачу грошових коштів у вигляді середнього заробітку за час вимушеного прогулу у період з 30.06.2011 року по 16.02.20012 року у сумі 26673,39 грн., внаслідок затримки виконання рішення суду від 29.06.2011 року, не є винагородою за виконану роботу, тобто заробітною платою, судова колегія до уваги не приймає, оскільки відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року №100, такий порядок обчислення середньої заробітної плати застосовується і у випадках вимушеного прогулу. А як зазначалось вище рішенням Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 7 серпня 2013 року позивач був визнаний таким, що в період з 30.06.2011 року по 16.02.2012 року знаходився у вимушеному прогулі.

Не заслуговують на увагу судової колегії і посилання відповідача на те, що позивач не довів спричинення йому моральної шкоди, оскільки сам факт того, що належні позивачу грошові кошти не сплачувалось йому відповідачем на протязі декількох років вже є підставою для компенсації йому такої шкоди.

З огляду на вищенаведене судова колегія доходить висновку, що рішення суду першої інстанції в зазначених частинах відповідає вимогам чинного законодавства та матеріалам справи і підстав для його скасування чи зміни немає.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307 ч.1 п.2, 309, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

В И Р І Ш И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково, а апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Сєвєродонецьке обєднання «Азот» відхилити.

Рішення Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 23 квітня 2015 року в частині стягнення з Приватного акціонерного товариства «Сєвєродонецьке обєднання «Азот» на користь ОСОБА_2 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні змінити, збільшивши розмір стягнутої суми середнього заробітку за час затримки при звільнені змінити, збільшивши розмір стягнутої суми середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з 27000 грн. до 105579 (ста пяти тисяч пятисот сімидесяти девяти грн.) 26 коп.

В іншій частині рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Рішення набирає чинності негайно, але може бути оскаржене у касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом 20-ти днів після його проголошення.

Головуючий:

Судді: