Справа № 1309/2999/11 Головуючий у 1 інстанції: Постигач О.Б.
Провадження № 22-ц/783/3095/15 Доповідач в 2-й інстанції: Федоришин А. В.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 червня 2015 року м. Львів

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Львівської області у складі:

головуючого Федоришина А.В.

суддів: Приколоти Т.І., Тропак О.В.,

секретаря Іванової О.О.,

за участю: ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9 на рішення Залізничного районного суду м. Львова від 13 листопада 2013 року у справі за позовом Залізничної районної адміністрації Львівської міської ради до ОСОБА_7, ОСОБА_2, ОСОБА_8, ОСОБА_9, треті особи: ОСОБА_5, ОСОБА_6 про демонтаж обєктів самочинного будівництва -

в с т а н о в и л а:

Залізнична районна адміністрація Львівської міської ради звернулася до суду із зазначеним позовом. Посилалася на те, що головою районної адміністрації було видано розпорядження від 15.06.2011 року № 469 «Про самочинне будівництво гр. ОСОБА_2, гр. ОСОБА_7, гр. ОСОБА_8, гр. ОСОБА_9.», яких зобовязано демонтувати обєкти самочинного будівництва до 01.07.2011 року.

Так як співвласники будинку це розпорядження не виконали, то позивач просив суд зобов'язати відповідачів демонтувати самочинно здійснені: прибудову під літ. «а-1» розміром 3,96x4,40м., фундамент під літ. «а***-1» під прибудову розміром 2,00x5,51м., надбудову другого поверху під літ. «А*-1» загальною площею 89,6 кв. м. над існуючим житловим будинком, який розміщений в межах червоних ліній на АДРЕСА_1 у м. Львові.

Заочним рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 13.11.20013 року позов задоволено. Зобовязано ОСОБА_7, ОСОБА_2, ОСОБА_8, ОСОБА_9 демонтувати самочинно здійснені: прибудову під літ. «а-1» розміром 3,96x4,40м., фундамент під літ. «а***-1» під прибудову розміром 2,00x5,51м., надбудову другого поверху під літ. «А*-1» загальною площею 89,6 кв. м. над існуючим житловим будинком, який розміщений в межах червоних ліній на вулиці Доробок.

Вирішено питання розподілу судових витрат.

Рішення оскаржили ОСОБА_7, ОСОБА_2, ОСОБА_8, ОСОБА_9 Просять його скасувати і ухвалити нове рішення про відмову у позові. Посилаються на те, що суд невірно встановив фактичні обставини справи, його висновки не відповідають дійсним обставинам, суд неправильно застосував норми матеріального права і порушив норми процесуального права. Зокрема, спірні обєкти будівництва здійснили на земельній ділянці, що є у їх власності, надбудову над першим поверхом здійснили у межах існуючого фундаменту, ними виготовлено проект на розширення та реконструкцію будинку. Посилаються і на ту обставину, що усі роботи здійснені без порушень будівельних норм і правил, прав третіх осіб. Зазначають, що суд застосував норми матеріального права, які не врегульовують спірні відносини.

Заслухавши доповідь судді, пояснення ОСОБА_2 і представника ОСОБА_3 на підтримання скарги, представника позивача ОСОБА_4 і третіх осіб: ОСОБА_5, ОСОБА_6 на заперечення скарги, колегія суддів приходить до висновку, що заочне рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з огляду на викладені мотиви.

Встановлено, що ОСОБА_7, ОСОБА_2, ОСОБА_8 і ОСОБА_9 є співвласниками житлового будинку на АДРЕСА_1.

Згідно з державним актом на право власності на земельну ділянку від 20.01.2005 року серії НОМЕР_1 ОСОБА_7 є власником земельної ділянки на АДРЕСА_1, площею 0,0555 га, цільове призначення якої обслуговування житлового будинку.

Ухвалюючи рішення про зобовязання відповідачів демонтувати обєкти самочинного будівництва, суд першої інстанції вважав підставним позов Залізничної районної адміністрації Львівської міської ради, яка обґрунтовувала його приписами ст. 376 ЦК України.

Проте, спірні правовідносини не врегульовуються даними нормами, на що правильно посилаються апелянти.

Так, із матеріалів справи убачається, що обєктами самочинного будівництва позивач вважає самовільно здійснені: прибудову під літ. «а-1» розміром 3,96x4,40 м. (тамбур), фундамент під літ. «а***-1» під площадку перед входом 2,00x5,51м., надбудову другого поверху під літ. «А*-1» загальною площею 89,6 кв. м. над існуючим житловим будинком на АДРЕСА_1 (а.с. 13, 23, 193 - 195 т. 1).

Єдиною підставою для позову, як і видання головою районної адміністрації розпорядження №460 від 15.06.20011 року «Про самочинне будівництво гр. ОСОБА_7, гр. ОСОБА_2, гр. ОСОБА_8, гр. ОСОБА_9.» є факт здійснення відповідачами самочинного будівництва (а.с. 1 т. 1, 105 т. 2).

Натоміть, пунктом сьомим постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30.03.2012 року № 6 «Про практику застосування судами статті 376 Цивільного кодексу України (про правовий режим самочинного будівництва» розяснено, що не можуть бути застосовані правила ст. 376 ЦК України при вирішенні справ за позовами про визнання права власності на самочинно збудовані приналежності до основної речі (ганок, веранда, мансарда тощо).

Крім того, п. 13 Постанови розяснено, що при вирішенні позовів про знесення самовільно збудованих (прибудованих, надбудованих) балконів, мансард, горищ тощо у багатоповерхових багатоквартирних будинках, суди повинні враховувати, що положення статті 376 ЦК України до цих правовідносин не застосовуються.

Отже, зі змісту ст. 376 ЦК України та розяснень наведеної вище постанови Пленуму випливає висновок, що до вказаних правовідносин зі знесення самочинної надбудови правила зазначеної статті ЦК України не можуть застосовуватися.

Разом із цим слід зазначити наступне.

Обґрунтовуючи рішення про зобовязання відповідачів демонтувати результат самочинних дій зі зведення прибудови, надбудови суд першої інстанції виходив також зі «Звіту про проведення інженерно технічного огляду на відповідність приватної будівлі державним стандартам, будівельним нормам і правилам, нормативним актам з пожежної безпеки, санітарному законодавству, що були чинними на момент закінчення будівництва обєкта: «Реконструкція житлового будинку з розширенням та переплануванням по АДРЕСА_1», виконаного Львівським обласним представництвом державного підприємства Науково дослідна виробничо-технічна агенція «Стратегія регіонального розвитку».

Із цього звіту випливало, що відстань між житловим будинком та господарськими будівлями складає 0,2 м та 0,7 м, що є порушенням пункту 3.1 ДБН 360-92** «Планування і забудова міських та сільських поселень», у той час як нормативна мінімальна відстань між будівлями повинна складати 6 м (а. с. 20-21, т. 1).

Однак, як випливає із матеріалів справи, висновки із цього звіту є витягом із повного звіту (а.с. 167 198 т. 1), і суд першої інстанції у повному обсязі його не досліджував. Натомість, як убачається з його змісту, порушення відстані між житловим будинком і господарськими спорудами (0,2 м та 0,7 м) не стосуються спірних обєктів і тому здійснювати їх демонтаж унаслідок порушення ДБН 79-92 «Житлові будинки для індивідуальних забудовників України» підстав не має.

До того ж, із зазначеного звіту убачається, що спірні обєкти здійснені з додержанням будівельних норм і правил.

Окрім цього, матеріалами справи встановлено, що у 2007 році ОСОБА_7 замовив, а ліцензоване підприємство - ПП «Універсал проект» виконав «Проект на відповідність нормативним вимогам самовільно розширеного житлового будинку та перепланування на дві окремі квартири на АДРЕСА_1» (а.с.151 166 т. 1). У 2014 році це ж підприємство виконало «Проект на завершення самочинно розпочатих робіт реконструкції житлового будинку та перепланування його під дві окремі квартири на АДРЕСА_1», умови якого погоджені усіма комунальними службами м. Львова.

Задовольнив суд першої інстанції позов районної адміністрації також з урахуванням даних про здійснення надбудови другого поверху у межах червоних ліній. При цьому суд зазначив, що самочинне будівництво ускладнить реалізацію принципових вирішень розвитку, планування та забудови міста, які є основними завданнями містобудівної документації.

Однак, як обґрунтовано зазначають апелянти, жодного матеріального доказу про ускладнення самочинним будівництвом реалізації принципових вирішень розвитку, планування та забудови міста, які є основними завданнями містобудівної документації, суд першої інстанції не навів, в матеріалах справи такі відсутні.

Що стосується питання про те, чи було здійснено відповідачами надбудову другого поверху будинку, частина якого знаходиться в межах червоних ліній, колегія суддів виходить з такого.

Залізнична районна адміністрація Львівської міської ради не довела належними і допустимими доказами факту, що існуюча забудова першого поверху будинку АДРЕСА_1 знаходиться у межах червоних ліній, оскільки документальні дані в матеріалах справи є суперечливими.

Так, із наведених вище «Звіту про проведення інженерно технічного огляду на відповідність приватної будівлі державним стандартам, будівельним нормам і правилам, нормативним актам з пожежної безпеки, санітарному законодавству, що були чинними на момент закінчення будівництва обєкта: «Реконструкція житлового будинку з розширенням та переплануванням по АДРЕСА_1», виконаного Львівським обласним представництвом державного підприємства Науково дослідна виробничо-технічна агенція «Стратегія регіонального розвитку» та «Проекту на відповідність нормативним вимогам самовільно розширеного житлового будинку та перепланування на дві окремі квартири на АДРЕСА_1» і «Проекту на завершення самочинно розпочатих робіт реконструкції житлового будинку та перепланування його під дві окремі квартири на АДРЕСА_1» не убачається знаходження існуючої забудови першого поверху у межах червоних ліній.

Цей висновок випливає також з викопіювання з плану м. Львова з нанесенням червоних ліній (а.с.119 т.3), кадастрового плану земельної ділянки на АДРЕСА_1 м. Львова (а.с.116 т.3).

Для вирішення цього питання відповідачем ОСОБА_2 було заявлене клопотання про призначення судової комплексної землевпорядної, будівельно технічної експертизи. Від оплати витрат за її проведення ОСОБА_2 категорично відмовилася. Інші учасники вважали необхідним провести таку експертизу, проте від оплати витрат відмовилися.

З урахуванням відмови учасників процесу від оплати витрат на проведення судової експертизи колегія суддів не убачала можливість її призначення.

Окрім наведеного вище, вирішуючи питання про скасовування рішення суду, яким зобовязано відповідачів демонтувати обєкти самочинного будівництва, колегія суддів виходить із наступного.

Відповідно до п. 9 наведеної вище постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ за загальним правилом кожна особа має право на захист свого цивільного права лише в разі його порушення, невизнання або оспорювання (ч. 1 ст. 15 ЦК України, ч. 1 ст. З ЦПК України), тобто при вирішенні спору суд має зясувати, які саме права і охоронювані законом інтереси порушені вказаними надбудовами та прибудовами.

Крім того, п. 22 постанови знесення самочинного будівництва є крайньою мірою і можливе лише тоді, коли використано усі передбачені законодавством України заходи щодо реагування та притягнення винної особи до відповідальності.

Як убачається із матеріалів справи спіні обєкти здійснені без порушень будівельних норм і правил, відповідачі ОСОБА_2 неодноразово зверталися до відповідних органів (як державних, так і місцевого самоврядування) про узаконення здійснених прибудови і надбудови.

Задоволення їх заяв ставилася у залежність із вирішенням ОСОБА_7: питання землекористування (однак, це стосувалося інших обєктів, а спірні обєкти знаходяться на земельній ділянці, що належить ОСОБА_7), погодження із сусідами (у тому числі із третіми особами ОСОБА_6), демонтаж частини надбудови, яка перетинається із червоною лінією.

Судом встановлено, що зведенням відповідачами спірних обєктів права третіх осіб не порушені, питання землекористування вирішено, порушення містобудівних обмежень у вигляді перетину червоних ліній позивачем не доведено. Навіть за умови порушення містобудівних обмежень таке порушення є формальним: надбудова здійснена у межах існуючої будівлі першого поверху, комунальні служби погодили можливість завершення надбудови (а.с. 31 т. 3), дані про можливі ускладнення самочинним будівництвом реалізації принципових вирішень розвитку, планування та забудови міста, які є основними завданнями містобудівної документації, відсутні.

Крім цього, Залізнична районна адміністрація Львівської міської ради не заперечує можливість легалізації спірних обєктів шляхом укладення мирової угоди.

Суд апеляційної інстанції також розяснював таке право учасникам процесу, однак із-за неприязних відносин сімї ОСОБА_7 та сімї ОСОБА_6 це було неможливо.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку про наявність підстав для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення про відмову у позові.

Керуючись п. 2 ч. 1 ст. 307, п.п. 3, 4 ч. 1 ст. 309, ст. 317 ЦПК України, колегія суддів -

в и р і ш и л а:

апеляційну скаргу ОСОБА_2, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9 задовольнити.

Рішення Залізничного районного суду м. Львова від 13 листопада 2013 року скасувати і ухвалити нове рішення.

В позові Залізничної районної адміністрації Львівської міської ради про зобовязання ОСОБА_7, ОСОБА_2, ОСОБА_8, ОСОБА_9 демонтувати самочинно здійснені: прибудову під літ. «а-1» розміром 3,96x4,40м., фундамент під літ. «а***-1» під прибудову розміром 2,00x5,51м., надбудову другого поверху під літ. «А*-1» загальною площею 89,6 кв. м. над існуючим житловим будинком, який розміщений в межах червоних ліній на АДРЕСА_1 - відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, може бути оскаржене безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий:

Судді: