У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 червня 2015 року м. Рівне

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Рівненської області в складі:

головуючого судді Рожина Ю.М.,

суддів Григоренка М.П., Ковальчук Н.М.,

секретаря судового засідання Демчук Ю.Ю.,

за участю

позивача ОСОБА_1 його представника ОСОБА_2,

представника відповідача редакції громадсько-політичної газети „Поліський репортер та відповідача ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні апеляційного суду Рівненської області цивільну справу за апеляційною скаргою позивача ОСОБА_1 на рішенням Дубровицького районного суду Рівненської області від 2 березня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_1 до редакції громадсько-політичної газети „Поліський репортер, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_3 про захист честі, гідності та ділової репутації, спростування недостовірної інформації, стягнення моральної шкоди.

Заслухавши суддю-доповідача, учасників судового розгляду, що зявились у судове засідання, перевіривши рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів, -

в с т а н о в и л а:

Рішенням Дубровицького районного суду від 2 березня 2015 року ОСОБА_1 у позові відмовлено.

Не погодившись із рішенням суду першої інстанції позивач в апеляційній скарзі вказує на порушення норм матеріального та процесуального права при прийнятті рішення, недоведеністю обставин, що мають значення та невідповідність висновків суду обставинам справи, а тому вважає, що воно підлягає скасуванню.

Доводить, що суд першої інстанції неправильно витлумачив ч.3 ст.277 ЦК України щодо поширення негативної інформації проти особи, яка вважається недостовірною. Не прийнято до уваги судом норми, що регламентують порядок організації, підготовки та проведення зборів навчальних закладів. Вважає, що звіт директора школи на зборах був доведений до відома громадськості із використаннях новітніх Інтернет технологій, але з технічних причин не опублікований на відповідному Інтернет сайті.

Покликається на те, що суд неправильно надав оцінку діяльності журналіста та інших авторів публікацій, як оціночним судженням, які в образливій формі надали інформацію через засоби масової інформації щодо проведення зборів.

Покликаючись на рішення Європейського суду по окремим справах щодо захисту честі, гідності та ділової репутації, вважає, що відповідачі субєктивно підійшли до висвітлення подій під час проведення зборів та його діяльності, надали негативну інформацію через засоби масової інформації, а тому в силу зазначеної норми, ч.3 ст.277 ЦК України повинні довести правдивість обставин що викладені в публікаціях.

Підкреслює те, що внаслідок наданої інформації йому завдана моральна шкода щодо його репутації, як керівнику навчального закладу, на цьому ґрунті склались недобрі стосунки в колективі та сімї.

Вважає, що суд порушив процесуальні норми щодо дослідження наданих позивачем доказів.

На підставі викладеного просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі та стягнути з відповідачів судові витрати.

В поданих відповідачами запереченнях доводи апеляційної скарги останні вважають безпідставними, а рішення суду законним та обґрунтованим, яке підлягає залишенню в силі.

Перевіривши доводи апеляційної скарги, вивчивши матеріали справи та обставини, що досліджувалися судом першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга є необґрунтованою та безпідставною, підлягає відхиленню з наступних підстав.

Відмовляючи у позові суд першої інтонації дійшов висновку, що відсутні підстави для втручання у права відповідачів на вільне вираження думок, оскільки таке втручання не відповідає вимогам співмірності та необхідності у демократичному суспільстві за ч.2 ст.10 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод. А у сукупності з доводами сторін, позивач не довів факту, що поширена інформація порушує його особисті немайнові права, тобто завдає шкоди його відповідним особистим немайновим благам або перешкоджає йому повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право.

Колегія суддів погоджується із таким висновком суду першої інстанції виходячи з наступного.

Відповідно до ст.34 Конституції України, кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань, що відповідає ст.10 Міжнародної Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Верховною радою України 17 липня 1997 року.

Згідно ст.277 ЦК України питання спростування недостовірної інформації, якщо особа вважає її такою, покладається на цю особу.

Поряд з цим, посилання в апеляційній скарзі на ч.3 ст.277 ЦК України, як на те, що негативна інформація, поширена про особу, визнається недостовірною, не заслуговують на увагу, за тих обставин, що дана норма виключена на підставі Закону України №1170-IV від 27 березня 2014 року, який набрав чинності 18 квітня 2014 року, а тому, у відповідності до ст.ст.10,11 ЦПК України застосовується принцип змагальності та диспозитивності сторін щодо надання доказів та доведення їх переконливості.

Суд першої інстанції обґрунтовано послався на ст.277 ЦК України, ст.10 ЦПК України та правові позицій Верховного Суду України, викладені у постанові від 27 лютого 2009 року №1 „Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи, що обов'язок довести, що поширена інформація є достовірною, покладається на відповідача, проте позивач має право подати докази недостовірності поширеної інформації. Позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права.

Суд встановив, що 17 червня 2014 року в номері 27 громадсько-політичної газети "Поліський репортер" на сторінці 4, журналістом ОСОБА_4 була опублікована стаття під назвою "Люстрацію таки потрібно проводити", яка на думку позивача містить щодо нього недостовірну інформацію наступного змісту: "Ніхто не вимагає, аби ОСОБА_6 йшла працювати дояркою, а ОСОБА_1 - пасти худобу, але нова влада в районі повинна зробити висновок про те, чи достойні ці люди займати керівні посади, якщо вони використовували їх на свої блага та задля поповнення численності Партії Регіонів... Тож без проходження цих людей через люстрацію не обійтися" (а.с.11).

У тому ж номері газети, на сторінці 4, ОСОБА_5 у співавторстві із ОСОБА_7, опублікували статтю під назвою "Жити по-новому", яка містила інформацію наступного змісту: "Звіт директора мала б оцінити громада. Але те голосування, що відбувалося у залі, важко назвати таємним. Роздали якісь папірці, на яких треба було поставити позначку зовсім не в кабінці для голосування, і не в окремому куточку на одинці, а сидячи поряд із колегами в одному ряду. Але й в цих, не конфіденційних умовах тридцять шість учасників голосування оцінили роботу директора задовільно, семеро - незадовільно, троє утримались, якщо вірити підрахункам двох членів президії". Далі у статті зазначено, що "Багато залишилося запитань щодо правомірності обрання президії, процедури таємності голосування і доцільності звіту директора Берестівської НВК взагалі. Громадськість цього не чула і не бачила. Чому? Думаю, причин декілька: невдало обраний час, чи недостатня поінформованість громади (відсутність оголошення за межами закладу), небажання директора чути громадськість" (а.с.10).

Колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції, що в текстах статей, викладених відповідачами у друкованому засобі масової інформації, місяться судження авторів щодо викладених обставин повязаних із звітом керівника навчального закладу, методів його роботи, які ніяким чином не повязані із висловленням та досягненням мети щодо його образи, приниження честі та гідності. Вказані публікації не містять ненормативної лексики, образ, чи порушення інших захищених законом прав особи позивача (розголошення без його згоди конфіденційної інформації, втручання в приватне життя тощо), і стосуються лише діяльності позивача.

Виходячи з вимог ст.30 Закону України „Про інформацію оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості, а відповідно до п.1 ч.1 ст.2 Закону України „Про друковані засоби масової інформації (пресу) України, свобода слова і вільне вираження у друкованій формі своїх поглядів і переконань гарантуються Конституцією України і відповідно до цього Закону означають право кожного вільно і незалежно шукати, одержувати, фіксувати, зберігати, використовувати та поширювати будь-яку інформацію за допомогою друкованих засобів масової інформації.

Слід визнати, що оспорювана інформація є оцінкою дій позивача, і висловлювання у статтях відповідачів не можна тлумачити як такі, що містить фактичні дані, оскільки вони не містять ствердження про порушення позивачем законодавства чи моральних принципів, а лише надають можливість читачам проаналізувати та сприйняти зміст інформації, викладеної у статті, згідно власних суб'єктивних переконань, тому викладене є оціночним судженням.

З огляду на викладене слід вказати, що Європейський Суд, при розгляді справ за даною категорією, дотримується підходу щодо захисту свободи вираження поглядів, вказуючи, що свобода висловлювати свої погляди є правом людини, визнаним у світі, мабуть, найбільш широко. Свобода слова визнається цінною, оскільки публічні обговорення є можливим інструментом досягнення суспільних цілей та вираження особистих поглядів, саме по собі є людським благом пошуку істини, досягнення справедливості, викриття негативних тенденцій у суспільстві і взаємовідносинах між людьми.

Суд повинен нагадати, що свобода вираження поглядів, гарантована пунктом 1 статті 10 Конвенції, становить одну з основних підвалин демократичного суспільства й одну з принципових умов його розвитку та умов самореалізації кожної особи. За умови додержання пункту 2 свобода вираження стосується не лише тієї "інформації" або тих "ідей", які отримані належним чином або розглядаються як необразливі чи незначні, а й тих, що викликають образу, обурення або неспокій. Такими є вимоги плюралізму, терпимості і широти поглядів, без яких демократичне суспільство неможливе.

Суд вважає, що свобода в журналістиці також дає право на певне перебільшення і навіть провокацію, а межі дозволеної критики вужчі щодо пересічних громадян, ніж стосовно політиків, урядовців та посадових осіб.

Ця позиція Європейського Суду знайшла відображення в рішенні Конституційного Суду України (справа № 1-9/2003 від 10 квітня 2003 року №8-рн/2003), де зазначено, що межі допустимої інформації щодо посадових осіб можуть бути ширшими порівняно з межами такої ж інформації щодо звичайних громадян.

А з огляду на те, що покази свідків ОСОБА_8 та ОСОБА_9, які є працівниками навчального закладу, підтвердили обєктивність наданої інформації в друкованому засобі, свідчить про те, що відповідачами описані події мали місце і не носять елементів неправдивості.

Колегія суддів враховує позицію Європейського Суду, що свобода слова визнається цінною, оскільки публічні обговорення є можливим інструментом досягнення суспільних цілей та вираження особистих поглядів, саме по собі є людським благом пошуку істини, досягнення справедливості, викриття негативних тенденцій у суспільстві і взаємовідносинах між людьми.

Відповідно до ч.6 ст.277 ЦК України, ч.3 ст.30 Закону України „Про інформацію, ст.37 Закону України „Про друковані засоби масово інформації (пресу) України, ст.65 Закону України „Про телебачення і радіомовлення передбачено право особи, яка вважає, що оціночні судження або думки принижують її гідність, честь чи ділову репутацію, а також інші особисті немайнові права, вправі скористатися правом на відповідь у тому ж засобі масової інформації з метою обґрунтування безпідставності поширених суджень, а також на власне тлумачення справи у тому самому засобі масової інформації з метою обґрунтування безпідставності поширених суджень, надавши їм іншу оцінку.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог щодо стягнення моральної шкоди суд першої інстанції обґрунтовано послався на ст.23 ЦК України та приписи викладені в п.5 постанови Пленуму Верховного Суду України №4 від 31 березня 1995 року „Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди, відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні, а доводами апеляційної скарги цей висновок суду першої інстанції не спростовано.

Не заслуговують на уваги доводи апеляційної скарги про порушення судом першої інстанції процесуальних норм права щодо дослідження доказів наданих позивачем, зокрема письмових пояснень свідків, які не допитувались у судовому засіданні.

Суд першої інстанції, у відповідності до ст.ст.131,180,184 ЦПК України, з дотримання принципів викладених у ст.212 ЦПК України, обґрунтовано не взяв їх до уваги, за тим, що свідки не допитувались у суді, а позивачем не надано суду належного обґрунтування щодо причин не явки їх до суду та дачі показів у відповідності до вимог ст.ст.180,181 ЦПК України.

Щодо висновку фахівця у галузі права, то суд першої інстанції обґрунтовано не прийняв його до уваги з огляду на те, що він поданий в порушення ст.131 ЦПК України, а також в силу приписів ч.4 ст.54 ЦПК України, що допомога спеціаліста не може стосуватися правових питань, а питання про призначення експертизи, відповідно до ст.143 ЦПК України позивачем та його представником перед судом не ставилось.

З урахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено без порушень норм матеріального і процесуального права, судом зясовано обставини, що мають значення для справи, в повній мірі, апеляційна скарга не містить посилань на закон, з порушенням якого ухвалено рішення, та не спростовує правильності висновків суду, а тому відсутні підстави для його скасування.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.303,307,308,313,314,315,317,324,325 ЦПК України колегія суддів, -

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Дубровицького районного суду Рівненської області від 2 березня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня проголошення.

Головуючий суддя Ю.М.Рожин

Судді М.П.Григоренко

ОСОБА_10