Справа № 352/1969/13-ц
Провадження № 2/352/14/15
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 червня 2015 року м. Івано-Франківськ

Тисменицький районний суд Івано-Франківської області у складі:

головуючого судді Струтинського Р.Р.,

секретаря Бардюк-Кавецької Л.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Івано-Франківськ справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 міської ради, ОСОБА_3 про визнання недійсним рішення ОСОБА_2 міської ради від 05.08.2005 року, рішення ОСОБА_2 міської ради від 16.11.2007 року, державних актів серії ІФ № 094417 від 25.11.2005 року, серії ЯЕ № 846983 від 14.12.2007 року, серії ЯЕ № 846984 від 14.12.2007 року, визнання права власності на земельні ділянки, стягнення моральної шкоди та за позовом прокурора Тисменицького району Івано-Франківської області в інтересах ОСОБА_2 міської ради до ОСОБА_3 про визнання недійсними державних актів на право власності на землю та повернення земельних ділянок, -

в с т а н о в и в :

Позивачі за первісним позовом ОСОБА_4, ОСОБА_1 28.02.2011 р. звернулися в суд з позовом до відповідачів - ОСОБА_2 міської ради, ОСОБА_3 про визнання недійсним державного акту серії ЯЕ № 846983 на право власності на земельну ділянку площею 0,0827 га, що розташована по м. Тисмениця вул. Монастирська, виданого відповідачу ОСОБА_3 14.12.2007 р., та стягнення моральної шкоди у розмірі 1700 грн. Після збільшення та уточнення позовних вимог просили визнати недійсними рішення ОСОБА_2 міської ради від 05 серпня 2005 року про затвердження акту земельно-узгоджувальної комісії від 20.05.2005 року про погодження меж спірних земельних ділянок, яким затверджено ОСОБА_3 уточнену площу земельної ділянки, надої для обслуговування та будівництва житлового будинку по вул. Монастирська №79 у м. Тисмениця Тисменицького району Івано-Франківської області площею 0,0691 га; рішення ОСОБА_2 міської ради від 16 листопада 2007 року про затвердження акту земельно-узгоджувальної комісії від 20.05.2005 року про передачу у приватну власність ОСОБА_3 земельних ділянок площею 0,0750 га в масиві «Біля цвинтаря» і площею 0,0827 га по вул. Монастирська для ведення особистого селянського господарства; державний акт серії ІФ № 094417 на право власності на земельну ділянку площею 0,0691 га, що розташована по вул. Монастирська №79 у м. Тисмениця, виданий відповідачу ОСОБА_3 25.11.2005 р., державний акту серії ЯЕ № 846983 на право власності на земельну ділянку площею 0,0827 га, що розташована по м. Тисмениця вул. Монастирська, виданого відповідачу ОСОБА_3 14.12.2007 р. державний акту серії ЯЕ № 846984 на право власності на земельну ділянку площею 0,0750 га, що розташована масиві «Біля цвинтаря» м. Тисмениця, виданого відповідачу ОСОБА_3 14.12.2007 р.; визнати за ним право власності на земельні ділянки №№ 1 і 2 по вул. Монастирській №81 в м.Тисмениця площею 0,1047 га для будівництва та обслуговування будинковолодіння та площею 0,2193 га для ведення особистого селянського господарства і належали ОСОБА_5 згідно технічного звіту про виконані роботи по підготовці та видачі державного акту на право власності на земельні ділянки; стягнення моральної шкоди у розмірі 50000 грн., судових витрат та витрат на надання правової допомоги.

Позивач за другим позовом -прокурор Тисменицького району 23.01.2012 р. звернувся в суд в інтересах ОСОБА_2 міської ради з позовом до відповідача ОСОБА_3, тертя особа управління Держкомзему в ОСОБА_2 районі про визнання недійсними державних актів на право власності на землю та повернення земельних ділянок, у якій просив, поновивши строк позовної давності, визнати недійсними видані ОСОБА_6 державні акти, а саме: державний акт ЯЕ № 846984 від 14.12.2007 р. на право власності на земельну ділянку площею 0,0750 га для ведення ОСГ та державний акт ЯЕ № 846983 від 14.12.2007 р. на право власності на земельну ділянку площею 0,0827 га для ведення ОСГ, повернути вказані земельні ділянки у землі запасу ОСОБА_2 міської ради.

Заявлений позов позивачі за первісним позовом обґрунтовували тим, що в одному дворі по вул. Монастирській (колишня вул. Щорса №38, №39) №79 і №81 в м. Тисмениця весь час знаходилось два господарства; рішенням ОСОБА_2 селищної ради від 1955 р. за будинковолодінням Щорса №38, №39 ( в даний час вул. Монастирська №79 і №81) в м. Тисмениця було закріплено земельну ділянку площею 1713,8 кв.м, у тому числі сад площею 409,2 кв.м і, крім того, залишено в тимчасовому користуванні 4268,9 кв.м. Але розподіл земельних ділянок ніколи не проводився. До цих будинків був спільний заїзд, власниками будинків встановлений порядок землекористування. Будинок по вул. Монастирській № 81 батькові позивача ОСОБА_5, а в подальшому згідно свідоцтва про право на спадщину ОСОБА_1, а будинок №79 належав ОСОБА_7 в подальшому, згідно свідоцтва про право на спадщину за заповітом, відповідачу, який самочинно побудував, на місці сараю, новий житловий будинок. Однак, земельна ділянка за цим будинковолодінням не закріплялась і відповідачу не надавалась у встановленому законом порядку, із заяваю про її виділення останній в міську раду не звертався. Рішенням сесії ОСОБА_2 міської ради № 12 від 14.09.1994 р. «Про розподіл та закріплення земельних ділянок між гр. гр. ОСОБА_5 та ОСОБА_3Д.»було проведено реальний розподіл присадибних ділянок між господарствами ОСОБА_5 та ОСОБА_3 по існуючих межах, а саме: за сім'єю ОСОБА_5 закріплено 0,1047 га, а за сім'єю ОСОБА_3- 0,0660 га; крім того, за ОСОБА_5 закріплено 0,3246 га городу; зобов'язано землевпорядника міської ради ОСОБА_8 виготовити і видати сторонам картографічні дані.Вказане рішення міської ради № 12 від 14.09.1994 р. відповідач оскаржував до суду. Рішенням Тисменицького районного суду від 17.12.1998 р., яке набрало законної сили згідно ухвали судової колегії в цивільних справах Івано-Франківського обласного суду від 02.02.1999 р., у позові ОСОБА_3 про визнання незаконним вказаного рішення відмовлено, задоволено зустрічний позов ОСОБА_5 і визнано незаконним рішення ОСОБА_2 міської ради від 29.05.1997 р. про затвердження протоколу узгоджувальної комісії від 14.05.1997 р. по вирішенню земельного спору щодо суміжного землекористування. Рішенням Тисменицького районного суду від 29.05.2001 р. зобов'язано ОСОБА_2 міську раду замовити землевпорядним органам внести зміни межі між будинковолодіннями по вул. Монастирська №79 і №81 згідно рішення міської ради від 14.09.1994 р. № 12, враховуючи при цьому, щоб ОСОБА_5 було повернуто 35 кв.м з криницею. Вказане судове рішення було звернуто до примусового виконання. 29.01.2002 р. міський голова повідомив головного архітектора та сторін про те, що згідно розпорядження ВДВС ОСОБА_2 РУЮ № 1314 внесено зміни у межі між будинковолодіннями по вул. Монастирська №79 і №81, долучив копію плану внесених змін. 04.03.2002 р. ОСОБА_5 звернувся до ОСОБА_2 міської ради із заявою про приватизацію земельних ділянок, а саме 0,1047 га для обслуговування жилого будинку, 0,3246 га для ведення ОСГ, і видачі державних актів. Однак, міський голова ОСОБА_9 - сват відповідача все робив для того, щоб ОСОБА_5 не зміг приватизувати свої земельні ділянки у межах, визначених рішенням міської ради від 14.09.1994 р. Лише рішенням міської ради від 07.06.2007 р. затверджено земельно-кадастрову інвентаризацію, що була виготовлена ОСОБА_10, без погодження суміжного землекористувача ОСОБА_3, вирішено передати у власність ОСОБА_5 земельні ділянки і видати державний акт на підставі рішення міської ради № 12 від 14.09.1994 р. Однак, це рішення міський голова відмовився підписувати, рішення було підписане лише в червні 2010 р. в.о. міського голови ОСОБА_11 після того, як міський голова ОСОБА_9 був відсторонений від роботи у зв'язку з кримінальної справою. У липні 2010 р. позивачу стало відомо, що ОСОБА_9, зловживаючи своїм службовим становищем, сфальсифікував рішення сесії ОСОБА_2 міської ради від 16.11.2007 р., згідно п.п. 2, 3 якого затвержено уточнену площу по видачі державного акту на право власності на земельну ділянку для ведення ОСГ площею 0,0827 га по Монастирській №79 та уточнену площу по видачі державного акту на право власності на земельну ділянку для ведення ОСГ площею 0,0750 га по в урочищі «за цвинтарем» в м.Тисмениця передано її у власність відповідачу. На підставі цього фіктивного рішення від 16.11.2007р. відповідач 14.12.2007 р. отримав оспорювані державні акти ЯЕ № 846983 та ЯЕ № 846984, ксерокопію вказаного державного акту позивачі отримали лише у вересні 2010 р. Вказане рішення та державний акти є незаконним, оскільки рішення ради є фіктивним, ця земельна ділянка відповідачу ніколи не надавалась, вона розміщена на земельній ділянці позивачів, яка у законному порядку в них не вилучалась. Неправомірними діями відповідача йому спричинено моральну шкоду, що полягає у перенесених ними душевних стражданнях, яких він зазнав протягом цих 20 років, яку оцінив у 50000 грн. Оскільки за відповідачем по ОСОБА_3 рахується лише 0,0665 га земельної ділянки, тому рішення ради від 05.08.2005р. та отриманий ним 25.11.2005 р. другий оспорюваний державний акт ІФ № 094417 на право власності на земельну ділянку площею 0,0691 га є незаконним, так як приватизовані ним 0,0026 га йому не належать, це земельна ділянка позивача.

Позивач за другим позовом свій позов обґрунтовував тим, що у результаті проведеної прокуратурою району у вересні 2010 р. перевірки щодо законності надання відповідачу ОСОБА_3 земельних ділянок встановлено, що на сесії ОСОБА_2 міської ради 16.11.2007 р. розглядалась заява відповідача про затвердження уточнених площ по видачі державних актів на землю; рада вирішила лише затвердити акт комісії від 22.08.2007 р. Міський голова м. Тисмениця ОСОБА_9, зловживаючи владою і службовим становищем, одноособово, без рішення органу місцевого самоврядування -ОСОБА_2 міської ради, технічних матеріалів та документів, які підтверджують розмір земельної ділянки, склав та видав завідомо неправдиве рішення IХ сесії V скликання ОСОБА_2 міської ради від 16.11.2007 р., згідно п.п. 2, 3 якого сесія ОСОБА_2 міської ради, нібито розглянувши заяву ОСОБА_3, вирішила затвердити уточнені площі по видачі державних актів на право власності на земельні ділянки для ведення ОСГ площею 0,0750 га на масиві «біля цвинтаря»та площею 0,0827 га по по Монастирській №79 та передати у власність. 14.12.2007 р.відповідач отримав оспорювані державні акти на право власності на вказані земельні ділянки. По вказаному факту прокуратурою району 13.09.2010 р. щодо ОСОБА_9 порушено кримінальну справу за ознаками злочинів, передбачених ч.2 ст.364, ч.2 ст.366 КК України, і останнього звільнено від відповідальності за спливом строків давності. Оскільки оспорювані державні акти видані відповідачу з грубим порушенням вимог чинного законодавства, вони підлягають до визнання недійсними, а земельні ділянки -поверненню у землі запасу ОСОБА_2 міської ради.

Представники позивача за первісним позовом вимоги за цим позовом підтримали і просили їх задовольнити.

Представник позивача за другим позовом власний позов підтримав і просив його задовольнити.

Представник позивача за другим позовом - ОСОБА_2 міської ради у судове засідання не з'явився, у поданому на адресу суду клопотанні ОСОБА_2 міський голова ОСОБА_12 підтримав позов прокурора в інтересах міської ради про визнання недійсними виданих ОСОБА_3 державних актів та повернення земельних ділянок площею 0,0827 га і 0,0750 га для ведення ОСГ до земель запасу міської ради; просив справу розглянути у відсутності представника міської ради. Як відповідач за первісним позовом ОСОБА_2 міська рада у поданій суду заяві просила справу розглядати у відсутності свого представника.

Представник відповідача за двома позовами ОСОБА_3 ОСОБА_13 у судовому засіданні заявлені позови не визнав і пояснив, що відповідач, згідно свідоцтва про право на спадщину за заповітом, виданого 26.11.1991р. ОСОБА_14, державним нотаріусом ОСОБА_2 нотаріальної контори, успадкував будинковолодіння по вул. Щорса №79 (в даний час вул. Монастирська №79) в м. Тисмениця, яке було розташовано на земельній ділянці площею 0,60027 га. Згідно рішення ОСОБА_2 міської ради від 14.09.1994 р. № 12 проведено розподіл земельних ділянок між господарствами ОСОБА_5 та ОСОБА_3 по існуючих межах. Згідно п.2 рішення ОСОБА_2 міської ради від 06.11.2002 р. сторонам надано дозвіл на виготовлення технічної документації по приватизації земельних ділянок по Монастирська № 79 та № 81 в м.Тисмениця. Рішенням ОСОБА_2 міської ради від 12.10.2004 р. ОСОБА_3 передано у власність земельні ділянки: 0,10 га для будівництва і обслуговування жилого будинку, 0,09 га для ведення ОСГ біля будинку, 0.07 га для ведення ОСГ в урочищі «За цвинтарем»; п.2 вказаного рішення вирішено видати державні акти на право приватної власності на землю. На підставі вказаних рішень, з урахуванням плану встановлених меж і обмірів, проведених ОСОБА_2 філією ДЗК в травні 2002 р. по замовленню ОСОБА_5, проведено фактичні обміри площ земельних ділянок, які передавались у власність відповідачу та виготовлено проектну документацію на спірні земельні ділянки. Рішенням міської ради від 05.08.2005 р. затверджено акт комісії від 20.07.2005 р. та уточнену площу земельної ділянки 0,691 га для будівництва і обслуговування жилого будинку, 25.11.2005 р. відповідач отримав державний акт на дану земельну ділянку. Рішенням міської ради від 16.11.2007 р. затверджено акт комісії від 22.08.2007 р., уточнені площі по видачі державних актів для ведення ОСГ: 0.0750 га на масиві «Біля цвинтаря»та 0,0827 га по вул. Монастирській №79 в м. Тисмениця та передано земельні ділянки у власність; 14.12.2007 р. відповідач отримав державні акти на вказані земельні ділянки. При цьому ОСОБА_2 міська рада 12.10.2004 р. вже реалізувала своє право на передачу у приватну власність відповідачу спірних земельних ділянок шляхом прийняття відповідного рішення, тому дублювання радою 16.11.2007 р. вже прийнятого рішення про передачу відповідачу у власність земельних ділянок не може ставити під сумнів законність отримання відповідачем державних актів на землю. Відповідач у встановленому законом порядку отримав оспорювані державні акти, при передачі йому у власність земельних ділянок ОСОБА_2 міська рада діяла у межах своїх повноважень та відповідно до Земельного кодексу України та Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», при цьому жодних прав та інтересів позивача ОСОБА_1, не порушувала, оскільки земельні ділянки належали до земель запасу міської ради. Позивач за первісним позовом у контексті вимог ст.ст. 125, 126 ЗК України не є належними власником чи користувачем спірної земельної ділянки, а фактична площа земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку встановить 0,1248 га, а не 0,1047 га, як стверджують позивач, є більше гранично допустимої норми, встановленої ст.121 ЗК України. Тому заявлені позови є безпідставними. Крім того, позивачу за другим позовом -прокуратурі району ще у серпні 2008 р. було відомо про імовірне порушення прав чи охоронюваних законом інтересів ОСОБА_2 міської ради, в інтересах якої прокуратурою заявлено позов, що підтверджується наявною в матеріалах справи постановою слідчого прокуратури Тисменицького району від 14.08.2008 р. про відмову в порушенні кримінальної справи по факту зловживання службовим становищем та службового підроблення міським головою м. Тисмениця ОСОБА_9 Так само і ОСОБА_2 міській раді було відомо про ймовірне порушення її прав. Прокурор також 14.04.2008 р. звертався до суду в інтересах ОСОБА_5 з позовом до ОСОБА_2 міської ради про визнання протиправною бездіяльності міського голови, зобов'язання підписати і видати рішення міської ради від 07.06.2007 р.; у рамках цієї цивільної справи розглядався також позов ОСОБА_3 до ОСОБА_2 міської ради, ОСОБА_5 про визнання незаконним рішення ради від 07.06.2007 р., поданий 19.05.2008 р.; в матеріалах цієї справи наявна вся технічна документація і оскаржувані державні акти, а також наявна заява ОСОБА_5 від 07.05.2007 р., у якій він посилається на те, що йому стало відомо про приватизацію ОСОБА_3 спірних земельних ділянок. Оскільки позивачі за первісним позовом звернулись до суду у лютому 2011 р., а заяву про збільшення позовних вимог подали 15.11.2011 р., а прокурор звернувся до суду з позовом у січні 2012 р., вважає, що позивачі за обома позовами пропустили трьохрічний строк позовної давності, що є самостійною підставою для відмови у позові. Також вказав, що прокуратурою не оскаржено рішення органу місцевого самоврядування від 16.11.2007р. про передачу у власність відповідача спірних земельних ділянок, а оскаржено тільки державні акти на право власності на землю, які видано на підставі рішення ради, яке не оскаржене, тому такі акти не підлягають скасуванню. Просив у позовах відмовити за безпідставністю, а також застосувати позовну давність до вимог за обома позовами.

Представник третьої особи управління Держкломзему в ОСОБА_2 у судове засідання не з'явився, хоча про час і місце слухання о справі належно повідомлявся в установленому законом порядку.

Згідно приписів ч. 3 ст. 27 ЦПК України особи, які беруть участь в справі, зобовязані добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати свої процесуальні обовязки.

За таких обставин, керуючись ст.157 ЦПК України та ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, суд вважає за можливе розглянути справу без участі позивача ОСОБА_2 міської ради за наявними в ній матеріалами, враховуючи, що у суду є всі необхідні докази для вирішення спору по суті, запобігаючи, одночасно, безпідставному затягуванню розгляду спору та сприяючи своєчасному поновленню порушеного права.

Заслухавши в судовому засіданні пояснення представників позивача та прокурора Тисменицького району, представника відповідача, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, судом встановлено наступне.

Відповідно до частини 1 статті 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі; а згідно з частинами 1 та 3 статті 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Встановлено, що основним предметом спору по даній справі є право власності відповідача ОСОБА_3 на земельні ділянки в м. Тисмениця Тисменицького району Івано-Франківської області, а саме: 1) площею 0,0827 га для ведення особистого селянського господарства, що розташована по по вул.Монастирська в м.Тисмениця; 2) площею 0,0691 га для будівництва і обслуговування житлового будинку по вул. Монастирська №79 в м. Тисмениця; 3) площею 0,0750 га для ведення ОСГ в урочищі «За цвинтарем». За двома позовами оскаржуються рішення сесії ОСОБА_2 міської ради від 05.08.05р. «Про розгляд заяв», яким затверджено акт комісії від 20.07.05 про погодження меж та затвердження уточненної площі земельної ділянки площею 0,0691 га для будівництва та обслуговування житлового будинку по вул. Монастирська №79 м. Тисмениця і передачу її у власність ОСОБА_3 і рішенням міської ради від 16.11.2007 р. «Про розгляд заяв», яким затверджено акт комісії від 22.08.2007 р., уточнені площі по видачі державних актів для ведення ОСГ: 0.0750 га на масиві «Біля цвинтаря»та 0,0827 га по вул. Монастирській в м. Тисмениця та передачі їх у власність. Крім того, за двома позовами оспорюються отримані відповідачем три державні акти, відповідно: серії ЯЕ № 846983 від 14 грудня 2007 р. (т.1, а.с.148), серії ІФ № 094417 від 25 листопада 2005 р. (т.1, а.с.149) та серії ЯЕ № 846984 від 14 грудня 2007 р. (т.1, а.с.147).

Позивач за первісним позовом ОСОБА_1 є сином та спадкоємцем ОСОБА_5 і ОСОБА_4 та відповідач за обома позовами - ОСОБА_3 проживають по сусідству по вул. Монастирській №81 та №79 в м. Тисмениця.

Згідно свідоцтва про право на спадщину за заповітом, виданого 26.11.1991р. ОСОБА_14, державним нотаріусом ОСОБА_2 нотаріальної контори, зареєстрованого в реєстрі за №2-1397, ОСОБА_3 успадкував будинковолодіння по вул. Щорса №79 (в даний час вул. Монастирська №79) в м. Тисмениця, яке було розташовано на земельній ділянці площею 0,60027 га (т.1, а.с.163), де побудував новий будинок.

Рішенням сесії ОСОБА_2 міської ради № 12 від 14.09.1994 р. «Про розподіл та закріплення земельних ділянок між гр. гр. ОСОБА_5 та ОСОБА_3Д.» було проведено реальний розподіл присадибних ділянок між господарствами ОСОБА_5 та ОСОБА_3 по існуючих межах, а саме: за сім'єю ОСОБА_5 закріплено 0,1047 га, а за сім'єю ОСОБА_3- 0,0660 га; крім того, за ОСОБА_5 закріплено 0,3246 га городу; зобов'язано землевпорядника міської ради ОСОБА_8 виготовити і видати сторонам картографічні дані.

Рішенням сесії ОСОБА_2 міської ради від 06.11.2002 р. «Про розгляд заяв» скасовано рішенням сесії ОСОБА_2 міської ради № 12 від 14.09.1994 р. «Про розподіл та закріплення земельних ділянок між гр. гр. ОСОБА_5 та ОСОБА_3Д.» (пункт 1) та надано дозвіл на виготовлення технічної документації по приватизації земельних ділянок жителям ІНФОРМАЦІЯ_1 та №79 ОСОБА_5 та ОСОБА_3, які на лданий час перебувають у їх користуванні (пункт 2).

Рішенням Тисменицького районного суду від 18.03.2005 р. по справі №2-9 (а.с. ) за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_2 міської ради, міського голови м.Тисмениця ОСОБА_9 про визнання незаконними дій та бездіяльності, визнання частково незаконним рішення міської ради та стягнення моральної шкоди, визнано неправомірним рішенням сесії ОСОБА_2 міської ради від 06.11.2002 р. в частині скасування рішенням сесії ОСОБА_2 міської ради № 12 від 14.09.1994 р. (пункт 1).

Крім того, даним рішенням суду встановлено, що у звязку з відсутністю у ОСОБА_5 картографічних даних на підтвердження розміру земельної ділянки, закріпленої за ним згідно рішення міської ради №12 від 14.09.1994р., на підставі обмірів, проведених в травні 2002 року ОСОБА_2 філію ДЗК земельних ділянок ОСОБА_5та ОСОБА_3, встановлено, що загальна їх площа складає 0,3869 га, тобто є меншою, ніж площа земельної ділянки яку хоче приватизувати ОСОБА_5 одноособово.

Згідно, картографічних даних на підставі обмірів, проведених в травні 2002 року ОСОБА_2 філію ДЗК, на замовлення ОСОБА_5, що також підтверджується листом ОСОБА_2 районного виробничого відділу Івано-Франківської філії ДП «Центр державного земельного кадастру»№426 від 25.09.2014р. загальна площа земельної ділянки в м. Тисмениця вул. Монастирська №81 та №79 складає 0,3869 га, з них для обслуговування домоволодіння ОСОБА_3 - 0,0701 га, для обслуговання домоволодіння ОСОБА_5 -0,1248 га.

Відповідно до топографо-геодезичної зйомки в м.Тисмениця по вул. Монастирська 79-81 проведеної ПП «Західземпроект» на виконання ухвали Тисменицького районного суду від 17.07.2014р., по факту зйомки проведеної 11.10.2014р. площа земельної ділянки для обслуговування домоволодіння ОСОБА_3 становить 0,0691 га, для обслуговування домоволодіння ОСОБА_5 -0,1248 га; площа земельної ділянки для ведення ОСГ ОСОБА_3 становить 0,0827 га, для ведення ОСГ ОСОБА_5 -0,1121 га. (а.с. )

Рішенням сесії ОСОБА_2 міської радивід 12.10.2004 року (т.1 а.с. 113-115) «Про приватизацію земельних ділянок» передано у власність жителям м. Тисмениця в т.ч. ОСОБА_3 земельні ділянки відповідною площею: - 0,10 га для будівництва та обслуговування житлового будинку; - 0,09 га для ведення особистого селянського господарства біля будинку по вул. Монастирська №79; - 0,07 га для ведення особистого селянського господарства в урочищі «За цвинтарем». Згідно пункту другого рішення від 12.10.2014р. вирішено видати громадянам державні акти на право власності на землю.

Рішення сесії ОСОБА_2 міської ради від 05.08.05р. «Про розгляд заяв» затверджено акт комісії від 20.07.05 про погодження меж та затвердження уточненної площі земельної ділянки площею 0,0691 га для будівництва та обслуговування житлового будинку по вул. Монастирська №79 м. Тисмениця і передачу її у власність ОСОБА_3

На підстав рішення ради від 05.08.05р,. 25 листопада 2005 р. ОСОБА_3 видано державний акт серії ІФ № 094417 на право власності на земельну ділянку площею 0,0691 га для будівництва і обслуговування житлового будинку по вул. Монастирська №79 в м. Тисмениця (т.1, а.с.149).

Згідно ч.2 ст.4 Європейської хартії місцевого самоврядування, яка ратифікованю Україною (згідно Закону України №452/97-ВР від 15.07.1997р.), органи місцевого самоврядування в межах закону мають повне право вільно вирішувати будь-яке питання, яке не вилучене із сфери їхньої компетенції і вирішення якого не доручене жодному іншому органу.

Законом України «Про місцеве самоврядування в Україні» до компетенції органів місцевого самоврядування віднесено питання регулювання земельних відносин (п.34 ст.26, ст.33 Закону).

Відповідно до ст.19 Конституції України органи державної влади та місцевого самоврядування, їх посадові особи, зобовязані діяти лише в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Оцінюючи правомірність прийняття сесією ОСОБА_2 міською радою оскаржуваного рішення ради від 05.08.05р. та видачі ОСОБА_3 державного акту серії ІФ № 094417 на право власності на земельну ділянку площею 0,0691 га для будівництва і обслуговування житлового будинку по вул. Монастирська №79 в м. Тисмениця суд враховує те, що в силу вимог ст.ст. 12, 83 ч.1, 2 ЗК України та Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», відповідно до порядку встановленого ст. 118 ЗК України, на підставі ст.116 ЗК України і з урахуванням вимог ст.121 ЗК України, виключно на органам місцевого самоврядування делеговано право розпоряджатися земельними ділянками в т.ч. і спірною, які знаходяться на території м. Тисмениця.

У звязку з тим, що рішенням сесії ОСОБА_2 міської ради від 06.11.2002 р. «Про розгляд заяв» ОСОБА_3 надано дозвіл на виготовлення технічної документації по приватизації земельної ділянки в м. Тисмениця вул. Монастирська №79, яка перебувала у його користуванні, рішенням сесії ОСОБА_2 міської ради від 12.10.2004 року «Про приватизацію земельних ділянок» про передачу у власність ОСОБА_3 земельної ділянки площею - 0,10 га для будівництва та обслуговування житлового будинку по вул. Монастирська №79, з урахуванням проведених обмірів фактичного розміру земельної ділянки площею для будівництва та обслуговування житлового будинку по вул. Монастирська №79, сесія ОСОБА_2 міської ради, в межах наділених повноважень та в спосіб, що передбачений Конституцією та Законом України «Про місцеве самоврядування в Україні» з урахуванням вимог Земельного України, що були чинними в редакції на час виникнення спірних правовідносин, тому правомірно прийняла рішення від 05.08.05р. «Про розгляд заяв» затверджено акт комісії від 20.07.05 про погодження меж та затвердження уточненної площі земельної ділянки площею 0,0691 га для будівництва та обслуговування житлового будинку по вул. Монастирська №79 м. Тисмениця і передачу її у власність ОСОБА_3 та відповідно правомірно видано останньому державний акт на право власності на землю серії ІФ № 094417 від 25 листопада 2005 р.

Суд критично оцінює твердження представників ОСОБА_1 з приводу того, що оскільки за відповідачем по ОСОБА_3 рахується лише 0,0665 га земельної ділянки, тому рішення ради від 05.08.2005р. та отриманий ним 25.11.2005 р. оспорюваний державний акт ІФ № 094417 на право власності на земельну ділянку площею 0,0691 га є незаконним, так як приватизовані ним 0,0026 га ОСОБА_3 не належать, і ця земельна ділянка належить позивачу у звязку з тим, що відповідно до топографо-геодезичної зйомки в м. Тисмениця по вул. Монастирська 79-81 проведеної ПП «Західземпроект» 11.10.2014р. фактична площа земельної ділянки для для будівництва та обслуговування житлового будинку належного ОСОБА_1 по вул. Монастирська №81 м. Тисмениця становить 0,1248 га, що є на 0,0248 га більшою від гранично допустимий розмір встановлений ст.121 ЗК України. Крім того, суд критично оцінює поданий представниками позивача додаток до рішення №12 від 14.09.1994р., який на їх думку, посвідчує право позивача на спірну частину земельної ділянки у звязку з тим, даний додаток складений землевпорядником Федик, однак в ньому не вказана дата його складання та не зазначено розмір належної земельної ділянки належної ОСОБА_5, а в самому рішенні №12 відсутня інформація про додатки до нього. Інших належних та допустимих доказів щодо прав позивача на спірну частину земельної ділянки представники ОСОБА_1 суду не надали.

Що стосується вимоги ОСОБА_1 про скасування рішенням міської ради від 16.11.2007 р. «Про розгляд заяв», яким затверджено акт комісії від 22.08.2007 р., уточнені площі по видачі державних актів для ведення ОСГ: площею 0,0750 га на масиві «Біля цвинтаря»та 0,0827 га по вул. Монастирській в м. Тисмениця та передачі їх у власність і відповідно отриманих ОСОБА_3 державних актів серії ЯЕ № 846983 від 14 грудня 2007 р. та серії ЯЕ № 846984 від 14 грудня 2007 р. суд виходить з того, що що підставою набуття відповідачем права власності на земельну ділянку площею 0,0750 га для ведення ОСГ на масиві «За цвинтарем» 0,0827 га по вул. Монастирській в м. Тисмениця фактично було рішення ОСОБА_2 міської ради від 12.10.2004 р. «Про приватизацію земельних ділянок» (т.1, а.с.114-116), згідно якого відповідачу передано у власність вказану земельну ділянку без уточнення площі. Оскаржуваним рішенням міської ради 16.11.2007 р. та державними актами, в контексті вимог ст..152 ЗК України, ніяких прав чи охоронюваних законом інтересів ОСОБА_1 не порушено та відповідно в їх задовлененні слід відмовити. Спірні земельні ділянки для ведення ОСГ: площею 0,0750 га на масиві «Біля цвинтаря» та 0,0827 га по вул. Монастирській в м. Тисмениця належали до запасу ОСОБА_2 міської ради,яка в законний спобів ними розпорядокилася. Відповідно до припису ст. 20 ЗК (в редакції 1970 року), ст.30 ЗК (в редакції 1991 року), п.5 Постанови ВР УРСР від 18.12.1990 року «Про порядок введення в дію Земельного кодексу Української РСР»та ст.ст. 120, 125, 126 Земельного кодексу України, доказів того, що дані земельні ділянки знаходились у власності або користуванні ОСОБА_5 та його правонаступника ОСОБА_1, представники позивача суду не надали, тому в зщадовелені даних вимог слід відмовити.

У звязку з тим, що вимоги ОСОБА_1 про визнанняи за ним права власності на земельні ділянки №№1 і 2 по вул. Монастирській №81в м.Тисмениця площею 0,1047 га для будівництва та обслуговування будинковолодіння та площею 0,2193 га для ведення особистого селянського господарства і належали ОСОБА_5 згідно технічного звіту про виконані роботи по підготовці та видачі державного акту на право власності на земельні ділянки; стягнення моральної шкоди у розмірі 50000 грн., судових витрат та витрат на надання правової допомоги є похідними від заявлених вище, тому і в цій частині позову ОСОБА_1 слід відмовити.

При цьому суд зазначає, що чинним законодавством України суд не наділений правом підміняти органи місцевого самоврядування в частині реалізації їх виключних повноважень - праві передавати у власність або користування фізичним або юридичним особам земельних ділянок.

Що стосується вимог позивача за другим позовом -прокурора Тисменицького району 23.01.2012 р. заявлених в інтересах ОСОБА_2 міської ради про визнання недійсними державних актів, а саме: державного акту ЯЕ № 846984 від 14.12.2007 р. на право власності на земельну ділянку площею 0,0750 га для ведення ОСГ та державного акту ЯЕ № 846983 від 14.12.2007 р. на право власності на земельну ділянку площею 0,0827 га для ведення ОСГ, повернення земельних ділянок у землі запасу ОСОБА_2 міської ради, суд виходить з наступного.

Відповідно до вимог ст.152 ЗК України захист прав громадян та юридичних осіб на земльні ділянки здійснюється шляхом визнання прав; відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчинення дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; визнання угод недійсною; визнання недійними рішень органів виконавчої власди або органів місцевого самоврядування; відшкодування збитків; застосування інших,передбачених законом, способів.

Судом встановлено, що право власності ОСОБА_3, на оскаржувані прокуратурою району, спірні земельні ділянки набуті на підставі рішення сесії Тисмпеницької міської ради від 12.10.2004 р. «Про приватизацію земельних ділянок» (т.1, а.с.114-116), згідно якого відповідачу передано у власність вказану земельну ділянку без уточнення площі, а також рішенням ради від 16 листопада 2007 року. Це право посвідчене державним актом ЯЕ № 846984 від 14.12.2007 р. на право власності на земельну ділянку площею 0,0750 га для ведення ОСГ та державним актом ЯЕ № 846983 від 14.12.2007 р. на право власності на земельну ділянку площею 0,0827 га для ведення ОСГ і є похідним від відповідного рішення органу місцевого самоврядування від 16 листопада 2007 року про передачу у власність земельної ділянки, яке є чинним. У звязку з тим, що позивачем за другим позовом не ставилася вимога про визнання нечинним рішення ОСОБА_2 міської ради від 12.10.20104р. та від 16.11.2007р., тому виходячи зі змісту ст.152 ЗК України, позовні вимоги прокурора Тисменицького району не підлягають до задоволення.

У звязку з тим, що вимога прокурора Тисменицького району про повернення спірних земельних ділянок у землі запасу ОСОБА_2 міської ради є похідними від заявлених вище вимог, тому і в їх задовіленні слід відмовити.

Відповідно до частини 1 статті 1 Цивільного процесуального кодексу України (надалі - «ЦПК України») завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Аналогічна позиція вбачається з окремих рішень Конституційного Суду України, зокрема, рішення № 6-рп/1997 від 25 листопада 1997 року та рішення № 9-рп/1997 від 25 грудня 1997 року випливає, що кожен має право звернутися до суду, якщо його права чи свободи порушені або порушуються, створено або створюються перешкоди для їх реалізації або мають місце інші ущемлення прав та свобод.

Доказів на підтвердження того, що ОСОБА_2 міська рада, передавши у власність ОСОБА_3 спірні земельні ділянки, порушили права чи охоронювані інтереси Держави або позивачів, позивачами та їх представниками суду не надано.

Відповідно до частини першої ст.9 Конституції України чинні міжнародні договори, згода на обовязковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

Законом України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2, 4, 7 та 11 до Конвенції» №457/97-ВР від 17 липня 1997 року ратифіковано Конвенцію про захист прав і основних свобод людини 1950 року, Перший протоколу та протоколи №2, 4, 7 та 11 до Конвенції.

Відповідно до п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини та основоложних свобод (Європейська конвенція прав людини) кожна людина має право при визначенні її громадянських прав і обов'язків або будь-якого кримінального обвинувачення проти неї на справедливий і відкритий розгляд впродовж розумного терміну незалежним і безстороннім судом, створеним відповідно до закону.

Статтею 1 Першого протоколу Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна, інакше як в громадських інтересах і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права.

В контексті викладеного, суд звертає увагу на те, що ст.9 Конституції України та Законом України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини"(ст.17) передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Так, Європейський суд з прав людини у справі «Федоренко проти України» від 30 червня 2006 року (пункт 21), офіційний переклад якого оприлюднено Міністерством юстиції України, вказав, що відповідно до прецедентного права органів, що діють на підставі Конвенції, право власності може бути «існуючим майном» або коштами, включаючи позови, для задоволення яких позивач може обґрунтовувати їх принаймні «виправданими очікуваннями» щодо отримання можливості ефективного використання права власності.

Суд також акцентує увагу на Рішення Європейського суду з прав людини від 24 червня 2003 року у справі «Stretch v. United Kingdom» («Стретч проти Об'єднаного Королівства Великобританії і Північної Ірландії») (www.echr.coe.int/echr), виходячи зі змісту пунктів 32-35 якого майном у значенні статті 1 Протоколу 1 до Конвенції вважається законне та обґрунтоване очікування набути майно або майнове право за договором, укладеним з органом публічної влади.

Так, як зазначено в пунктах 32-34 вищевказаного рішення Європейського суду з прав людини, відповідно до усталеної практики ЄСПЛ, «майно» розглядають як «існуюче майно» або активи, включаючи вимоги, стосовно яких заявник може заявити, що він має, принаймні, «законні очікування» отримання ефективної реалізації права власності.

Звертаючись із заявою до уповноважених органів, про передачу у власність спірних земельних ділянок, виконуючи визначені чинним законодавством умови, та, дотримуючись відповідного порядку, ОСОБА_3 мав право очікувати про набуття права власності в значенні статті 1 Першого Протоколу до Конвенції.

Європейський суд з прав людини в Рішенні «Стретч проти Об'єднаного Королівства Великобританії і Північної Ірландії» також зазначив про те, що є неприпустимими визнання недійсним договору, відповідно до якого покупець отримав майно від держави, та подальше позбавлення його цього майна на підставі того, що державний орган порушив закон. «Суд дотримується такого погляду, що дії органу влади можуть бути розцінені як такі, що перешкоджають законним очікуванням заявника згідно із договором та позбавляють його частково тих міркувань, на підставі яких було укладено договір», - зазначено в Рішенні «Стретч проти Об'єднаного Королівства Великобританії і Північної Ірландії».

Отже, позиція Європейського суду з прав людини полягає в тому, що особа - суб'єкт приватного права, - не може відповідати за помилки державних органів (чи органів місцевого самоврядування) при укладенні останніми відповідних договорів, а державні органи не можуть вимагати повернення в попередній стан, посилаючись на те, що вони при укладанні цих договорів припустилися помилки.

У цій справі Європейський суд дійшов висновку, що оскільки особу позбавили права на його майно лише з тих підстав, що порушення були вчинені з боку публічного органу, а не громадянина, в такому випадку мало місце «непропорційне втручання у право заявника на мирне володіння своїм майном та, відповідно, відбулось порушення статті 1 Першого протоколу Конвенції».

Так, здійснюючи публічно-правові функції щодо відповідача (в сфері надання земельної ділянки у власність), орган місцевого самоврядування ОСОБА_2 міська рада ухвалювала свої рішення в межах чинного на той час законодавства і виконувала повноваження щодо передачі земельної ділянки у приватну власність, не погоджуючи своїх дій та рішень з ОСОБА_3.

ОСОБА_3, як правонабувач, не мав і не міг мати можливості перевіряти правильність рішення ОСОБА_2 міської ради щодо реалізації нею своєї компетенції, а зобов'язаний був лише дотримуватися встановлених законом умов та порядку набуття земельної ділянки у приватну власність.

В той же час, ОСОБА_3 мав обґрунтовані очікування щодо дотримання ОСОБА_2 міською радою при прийнятті нею управлінського рішення, вимог частини 2 статті 19 Конституції України, тобто, розраховував на те, що орган місцевого самоврядування діятиме на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачений чинним законодавством України.

Самі по собі ймовірні допущені органами публічної влади порушення при визначенні умов та порядку надання земельної ділянки у власність громадянину не можуть бути безумовною підставою для скасування прийнятого рішення та вилучення у громадянина вказаної земельної ділянки, якщо вони не допущені внаслідок винної, протиправної поведінки самого правонабувача.

Відтак, в спірних правовідносинах, навіть у випадку наявності доведених фактів порушення ОСОБА_2 міською радою вимог чинного законодавства України, це не могло б бути безумовною підставою для скасування прийнятих нею рішень. ОСОБА_3, звернувшись до компетентного органу із відповідною заявою щодо земельної ділянки, виконав всі передбачені чинним на той момент законодавством України вимоги, що стало підставою для та отримання державного акту на право власності.

Таким чином, отримавши у власність спірну земельну ділянку, ОСОБА_3 керувався законними інтересами, тобто, мав намір володіти, користуватися та розпоряджатися належною йому на праві власності земельною ділянкою та отримувати в результаті цього відповідні блага.

В той же час, можливі допущені порушення процедури надання земельної ділянки у власність ОСОБА_3 (які, окрім іншого, не підтверджені жодними засобами доказування) не можуть бути підставою для позбавлення останнього його власності, як з огляду на вимоги національного законодавства в розрізі конкретних обставин даної цивільної справи, так і враховуючи вимоги Конвенції та практики Європейського суду з прав людини.

Жодних доказів вини ОСОБА_3 при передачі йому у власність земельної ділянки, суду надано не було.

Вищевказаний висновок суду підтверджується також правовою позицією Верховного Суду України, викладеною в Постанові від 14 березня 2007 року (http://www.reyestr.court.gov.ua/Review/3384429), яка відповідно до вимог ст.360-7 ЦПК України є обовязковою до застосування судами України та враховується при постановленні даного рішення.

Що стосується вимог прокурора Тисменицького району про поновлення строків позовної давності та заяв представника ОСОБА_3 про застосування судом до вимог позивачів за первісним та другим позовами строків давності суд виходить з наступного.

Відповідно до частини 3 статті 2 Цивільного процесуального кодексу України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту (частини 3,4,5 статті 267 ЦК України).

Представники Позивача за першим та другим позовами в поданій до суді позовних заявах та в судовому засіданні посилалася на те, що про порушення прав їм стало відомо в вересні жовтні 2010 року підчас проведення перевірки та отримання відповідних матеріалів за їхніми зверненнями до правоохоронних органів.

В той же час, суд звертає увагу на те, що оскаржувані рішення органом місцевого самоврядування приймалися протягом 2005-2007 року.

Станом на час звернення Позивачів до суду чинним є Цивільний кодекс України від 16 січня 2003 року, відповідно до статті 257 якого загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Суд також звертає увагу на те, що встановлення процесуальних строків законом передбачено з метою дисциплінування учасників цивільного судочинства та своєчасного виконання ними передбачених Цивільним процесуальним кодексом України певних процесуальних дій. Інститут строків в цивільному процесі сприяє досягненню юридичної визначеності у приватно-правових відносинах, а також стимулює учасників цивільного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов'язків. Ці строки обмежують час, протягом якого такі правовідносини можуть вважатися спірними; після їх завершення, якщо ніхто не звернувся до суду за вирішенням спору, відносини стають стабільними.

Поважними причинами пропуску строку звернення до суду відповідно до вимог процесуального закону визнаються обставини, які є об'єктивно непереборними та не залежать від волевиявлення сторони і повязані з дійсними істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного вчинення сторонами у справі процесуальних дій.

Посилання представників Позивача за першим та другим позовами в заяві на той факт, що про оскаржувані рішення ради та державні акти стало відомо тільки в вересні-вересні-жовтні 2010 року суд оцінює критично, оскільки дана обставина спростовується висновком наступними доказами.

Згідно постанови слідчого прокуратури Тисменицького району про відмову в порушенні кримінальної справи по факту зловживання службовим становищем та службовим підробленням міським головою ОСОБА_9Я.) від 14.08.08 року (т.1 а.с. 37-42) вбачається, що позивачу за другим позовом (прокуратурі району) вже в серпні місяці 2008 року було відомо про імовірне порушення прав чи охоронюваних законом інтересів ОСОБА_2 міської ради, в інтересах якої прокуратурою заявлено позов.

Відповідно і ОСОБА_2 міській раді також було відомо про ймовірне порушення її прав.

Крім того, на розгляді в ОСОБА_2 районному суді знаходилася справа за позовом прокурора Тисменицького району в інтересах ОСОБА_5 до ОСОБА_2 міської ради про визнання протиправною бездіяльності міського голови ОСОБА_9, зобовязання підписати та видати рішення міської ради від 07.06.2007 року і державний акт на право власності на землю (позов прокурора від 10.04.08р. - т.1 а.с.1 - справа №2-5/2011) та за позовом ОСОБА_15, що діє від імені та в інтересах ОСОБА_3 до ОСОБА_2 міської ради, ОСОБА_5 про визнання незаконним рішення сесії міської ради від 07.06.2007 року (позов від 14.03.08 - т.1 а.с.35 - справа №2-5/2011).

Ухвалою Тисменицького районного суду від 20.09.10р. прийнято відмову прокурора від позову та закрито провадження у справі (т.2 а.с.60-61 - справа №2-5/2011).

31 березня 2011 року Тисменицький районний суд на підставі п.1 ч.1 ст.205 ЦПК України закрив провадження по справі за позовом ОСОБА_15, яка діє від імені та в інтересах ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_1, ОСОБА_2 міської ради, про визнання незаконним рішення міської ради від 07.06.07р. (т.2 а.с.85-86 - справа №2-5/2011).

В матеріалах вказаної вище цивільної справи знаходиться вся технічна документація та оскаржувані державні акти на право приватної власності на земельні ділянки (т.1 а.с.36-66 - справа №2-5/2011).

З перелічених вище доказів випливає, що прокуратурі Тисменицького району вже в березні 2008 року було відомо про ймовірне порушення прав ОСОБА_2 міської ради.

Крім того, в матеріалах справи №2-5/2011 знаходиться заява ОСОБА_5 від 07.05.07р. (т.1 а.с.163) в якій останній посилається на те, що йому стало відомо про приватизацію ОСОБА_3 спірних земельних ділянок.

Більш того, на розгляді в ОСОБА_2 районному суді знаходилась справа №2-а-7/2008 за адміністративним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 міської ради та ОСОБА_5 про визнання рішення ОСОБА_2 міської ради недійсними в якій позивач посилався на те, що в нього є державні акти на землю та копії документів додавав до справи. Позовна заява ОСОБА_3 зареєстрована в суді 21.12.07, провадження по справі відкрито судом 24.12.07 і по даній справі 29.12.07р. ОСОБА_5 давав заперечення.

Тобто, ОСОБА_5 правонаступником якого є ОСОБА_1 ще 07.05.07р. стало відомо про приватизацію ОСОБА_3 земельної ділянки для житлового будівництва. В подальшому з матеріалів адміністративної справа №2-а-7/2008 від грудня 2007 року та цивільної справи №2-5/2011 від березні 2008 року ОСОБА_1 було відомо про приватизацію ОСОБА_3 земельної ділянки для ведення ОСГ та відомо про ймовірне порушення його прав.

Таким чином, судом встановлено, що позивачам по справі про імовірне порушення їхніх прав було відомо в травні 2007 травні - березні 2008 року, однак звернулися в суд з позовом до ОСОБА_3, ОСОБА_2 міської ради, третя особа - управління Держкомзему в ОСОБА_2 районі з пропуском строку позовної давності, не навели поважності причин його попуску, що є іншою самостійно підставою для відмови в позові.

Проте, у завязку з тим, що суд прийшов до переконання, що позовні вимоги є необґрунтованими і в задоволені позову слід відмовити за безпідставністю, тому до позовних вимог позивачів судом не застосовуються строки позовної давності.

На підставі наведеного, відповідно до ст.ст. 30, 83, 118,116,121,120,125,126 ЗК, ст. 30 ЗК (в редакції 1991 р.), п.5 Постанови ВР УРСР від 18.12.1990 року «Про порядок введення в дію Земельного кодексу Української РСР», ЗУ «Про місцеве самоврядування в Україні», ЗУ «Про ратифікацію Конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2, 4, 7 та 11 до Конвенції» №457/97-ВР від 17 липня 1997 року, керуючись ст.ст. 213-215, 218 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 міської ради, ОСОБА_3 про визнання недійсним рішення ОСОБА_2 міської ради від 05.08.2005 року, рішення ОСОБА_2 міської ради від 16.11.2007 року, державних актів серії ІФ № 094417 від 25.11.2005 року, серії ЯЕ № 846983 від 14.12.2007 року, серії ЯЕ № 846984 від 14.12.2007 року, визнання права власності на земельні ділянки, стягнення моральної шкоди відмовити.

У задоволенні позову прокурора Тисменицького району Івано-Франківської області в інтересах ОСОБА_2 міської ради до ОСОБА_3 про визнання недійсними державних актів на право власності на землю та повернення земельних ділянок відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Апеляційна скарга на рішення суду до Апеляційного суду Івано-Франківської області подається протягом десяти днів з дня його проголошення через Тисменицький районний суд. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії рішення.

Головуючий Р.Р. Струтинський