Справа № 352/2326/14-ц
Провадження № 22-ц/779/954/2015
Головуючий у 1 інстанції Хоминець М. М.
Суддя-доповідач ОСОБА_1
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 червня 2015 року м. Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Івано-Франківської області в складі:

головуючої Ясеновенко Л.В.,

суддів: Бойчука І.В., Вакарук В.М.,

секретаря Драганчук У.М.,

з участю ОСОБА_2, ОСОБА_3 та її представника,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання права власності на домоволодіння в порядку спадкування за законом та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 та ОСОБА_4, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: відділ реєстрації актів цивільного стану Тисменицького РУЮ та ОСОБА_5, про встановлення факту батьківства та визнання права власності на домоволодіння в порядку спадкування за законом за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Тисменицького районного суду 25 березня 2015 року, -

в с т а н о в и л а :

22 жовтня 2014 року ОСОБА_3 звернулась з позовом до ОСОБА_4 про визнання права власності на домоволодіння в порядку спадкування за законом.

В заяві зазначила, що її бабця ОСОБА_6 була власником у домоволодіння №7 по вул. Орлика в с. Студинець Липівської сільської ради Тисменицького району, проживала там, та померла 01 лютого 1989 року.

Після смерті ОСОБА_6 спадщину фактично прийняла її (позивача) мати ОСОБА_7, забравши з домоволодіння окремі речі побутового вжитку.

03 грудня 2007 року ОСОБА_7 померла.

Посилаючись на те, а вони з відповідачем, як дочка та син, є єдиними спадкоємцями після смерті матері, а документи на право власності на домоволодіння відсутні, у звязку з чим нотаріальна контора відмовляє у видачі свідоцтва про право власності на спадкове майно, ОСОБА_3 просила задовольнити позов.

04 грудня 2014 року ОСОБА_2 звернувся з позовом до ОСОБА_3 та ОСОБА_4, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: відділ реєстрації актів цивільного стану Тисменицького РУЮ та ОСОБА_5, про встановлення факту батьківства та визнання права власності на домоволодіння в порядку спадкування за законом.

В заяві зазначив, що з 1990 року його мати ОСОБА_5 перебувала у фактичних шлюбних відносинах з ОСОБА_8 і у свідоцтві про його (позивача) народження батько записаний зі слів матері «Яворський» та по батькові «Сергійович».

04 листопада 2009 року ОСОБА_8 помер.

Посилаючись на те, що ОСОБА_8 протягом тривалого часу перебував з його матірю у фактичних шлюбних відносинах, разом вони вели спільне господарство, ОСОБА_8 опікувався ним, у свідоцтві про хрещення батьками зазначені ОСОБА_5 та ОСОБА_8, просив встановити факт батьківства.

ОСОБА_2 також просив визнати за ним право власності на домоволодіння №7 по вул. Орлика в с. Студинець Липівської сільської ради Тисменицького району, зазначивши, що після смерті 01 лютого 1989 року ОСОБА_6 спадщину фактично прийняв лише його батько ОСОБА_8, оскільки він єдиний проживав у спірному домоволодінні, а мати відповідачів ОСОБА_7 не вчиняла жодних дій для прийняття спадщини після смерті ОСОБА_6, а лише була присутня на її похоронах.

Рішенням Тисменицького районного суду від 25 березня 2015 року відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання права власності на домоволодіння та частково задоволено позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3 та ОСОБА_4 про встановлення факту батьківства та визнання права власності на домоволодіння.

Встановлено факт батьківства ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_1, відносно ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2.

У апеляційній скарзі ОСОБА_3 посилається на незаконність та необґрунтованість рішення суду.

Судом не було враховано того, що відповідач ОСОБА_4 визнав позов повністю, а тому факт прийняття їх матірю спадщини після смерті ОСОБА_6 не підлягав доказуванню.

Апелянт вказує на те, що суд безпідставно не взяв до уваги її доводи про те, що похорон ОСОБА_6 проводила їх мати, з домоволодіння вона забрала посуду, ковдри, подушки, доглядала за будинком та обробляла город. Вона також дозволила проживати у будинку своєму синові ОСОБА_8, однак після призову його у 1990 році на службу в армію, будинок закрила на замок та періодично приїжджала та доглядала за ним.

ОСОБА_3 також вважає, що факт проживання брата у спірному домоволодіння не надає останньому права на спадкування після смерті бабці ОСОБА_6

Апелянт вважає необґрунтованим висновок суду про те, що спадщина після смерті ОСОБА_6 перейшла до держави, оскільки їх мати ОСОБА_7 фактично вступила в управління та володіння майном.

ОСОБА_3 вважає, що висновок суду про встановлення факту батьківства ґрунтується на припущеннях, оскільки довідка Липівської ЗОШ про участь батька ОСОБА_8 у вихованні сина ОСОБА_2 не містить інформації на підставі чого вона видана. На думку апелянта, свідоцтво про хрещення також не є доказом батьківства ОСОБА_8 відносно ОСОБА_2

Не враховано судом і того, що і по даний час ОСОБА_5 мати ОСОБА_2 отримує допомогу як одинока мати.

Апелянт зазначає, що сам факт проживання ОСОБА_8 у фактичних шлюбних відносинах з ОСОБА_5 та піклування ОСОБА_8 про ОСОБА_2 не є доказами визнання ОСОБА_8 батьківства. Не є такими доказами і пояснення свідків, серед яких є близькі родичі ОСОБА_2 та колишній голова сільської ради, який неодноразово надавав ОСОБА_5 довідки про те, що вона є одинокою матірю.

Посилаючись на вищенаведені обставини просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення її позову та відмову у задоволенні позову ОСОБА_2 про встановлення факту батьківства.

ОСОБА_3 та її представник апеляційну скаргу підтримали з мотивів, наведених у ній.

ОСОБА_2 апеляційну скаргу не визнав.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку про відхилення апеляційної скарги з таких підстав.

Встановлено, що предметом спору у справі є право власності у порядку спадкування за законом на домоволодіння №7 по вул. Орлика в с. Студинець Тисменицького району Івано-Франківської області, 1945 року побудови, інвентаризаційна вартість якого згідно технічного паспорту на даний час становить 53710 грн. (а.с.8-12).

Власником домоволодіння, що мало статус робітничого двору, була баба позивачки за первісним позовом ОСОБА_6, що підтверджується відповідним записом у погосподарській книзі Липівської сільської ради (а.с.61), однак, належний правовстановлюючий документ відсутній.

ОСОБА_6 на час своєї смерті, що настала 01.02.1989 року (а.с.5), проживала у спірному домоволодінні разом зі своїм найстаршим повнолітнім внуком ОСОБА_8 Її дочка ОСОБА_7 19.05.1087 р. вибула з домоволодіння разом зі своєю малолітньою дочкою ОСОБА_9 - позивачкою за первісним позовом - на проживання до м. Івано-Франківська.

У серпні 1988 р. з домоволодіння до м. Івано-Франківська (до матері) вибули також ОСОБА_10 та ОСОБА_4 . У спірному будинку залишився проживати ОСОБА_8

Вказані обставини, сторонами не заперечувались, та підтверджуються випискою з погосподарської книги Липівської сільської ради (а.с.61-63).

Відповідно до вимог ст.548 ЦК УРСР, чинного на час відкриття спадщини, для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв; прийнята спадщина визнавалася належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини.

Згідно ст.549 ЦК УРСР визнавалося, що спадкоємець прийняв спадщину: якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини.

Відповідно до ст.553 ЦК УРСР спадкоємець за законом або за заповітом вправі був відмовитись від спадщини протягом шести місяців з дня відкриття спадщини; вважалося, що відмовився від спадщини також той спадкоємець, який не вчинив жодної з дій, що свідчать про прийняття спадщини.

Судом встановлено, що ОСОБА_7,яка була єдиним спадкоємцем за законом після смерті матері ОСОБА_6, протягом шести місяців з дня відкриття спадщини не зверталася із заявою до нотаріальної контори про прийняття спадщини та фактично спадщину не прийняла.

Відповідач ОСОБА_4 не заперечив того, що після смерті баби у спірному будинку залишився проживати ОСОБА_8, а після призову останнього у 1990 році на службу в армію, будинок був закритий.

Поясненнями свідків також підтверджено, що ОСОБА_7 після смерті своєї матері ОСОБА_6 не приїжджала в село, речей з будинку не забирала.

При таких обставинах справи суд першої інстанції дійшов до правильного висновку про відсутність доказів фактичного прийняття спадщини ОСОБА_7, а отже і про безпідставність позову ОСОБА_3

Обґрунтованим є і висновок суду про задоволення позову ОСОБА_2 про встановлення факту батьківства.

Встановлено, що ОСОБА_2 народився 16.02.1994 року під час проживання його матері ОСОБА_5 та ОСОБА_8 у фактичних шлюбних відносинах.

У свідоцтві про народження запис про його батька проведено за прізвищем матері «Яворський», ім'я, по батькові та національність батька записані за її вказівкою «Сергій Миколайович», тобто відповідно до вимог ч.2 ст.55 чинного на той час КпШС України (а.с.54).

Поясненнями свідків підтверджено, що ОСОБА_8 тривалий час проживав однією сім'єю з ОСОБА_5, разом вони вели спільне господарство, визнавав ОСОБА_2 своїм сином, піклувався про нього, приймав належну участь у його вихованні. Вказані обставини підтверджуються також письмовими доказами, а саме: свідоцтвом про хрещення (а.с.57) та довідкою Липівської ЗОШ (а.с.66).

Колегія суддів також погоджується з висновком суду першої інстанції про безпідставність позовних вимог ОСОБА_2 про визнання за ним права власності на спірне домоволодіння в порядку спадкування за законом, враховуючи наступне.

ОСОБА_8, який постійно проживав зі своєю бабою ОСОБА_6 у спірному домоволодінні і залишився там проживати після її смерті, не відносився до числа спадкоємців за законом відповідно до вимог ст.ст. 529-530 ЦК УРСР 1963 р. та, досягнувши на час смерті баби повноліття, не мав права на спадкування згідно з вимогами ст.531 ЦК УРСР, яка передбачала, що до числа спадкоємців за законом належать непрацездатні особи, які перебували на утриманні померлого не менше одного року до дня його смерті. Тому ОСОБА_8 не успадкував спірне домоволодіння після смерті ОСОБА_6

Відповідно до п.1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 р. № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» у разі відкриття спадщини до 01.01.2004 року застосовується чинне на той час законодавство, зокрема, відповідні правила ЦК УРСР, у тому числі щодо прийняття спадщини, кола спадкоємців за законом; у разі, коли спадщина, яка відкрилася до набрання чинності ЦК України і строк на її прийняття не закінчився до 01.01.2004 р., спадкові відносини регулюються цим Кодексом.

Посилання ОСОБА_3 у апеляційній скарзі на необґрунтованість висновку суду про те, що спадщина після смерті ОСОБА_6 перейшла до держави, не заслуговують на увагу, враховуючи наступне.

Згідно роз'яснень Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, що містяться у п.1 листа від 16.05.2013 р. № 24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування», норми п.5 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, згідно з якими цей ЦК застосовується також до спадщини, яка відкрилася, але не була прийнята ніким з спадкоємців до набрання чинності цим Кодексом, слід розуміти таким чином, що правила книги шостої ЦК може бути застосовано лише до спадщини, яка відкрилася після 1 липня 2003 р. і не була прийнята ніким зі спадкоємців, право на спадкування яких виникло відповідно до норм статей 529-531 ЦК УРСР. Пунктом 5 ч.1 ст.555 ЦК УРСР було встановлено, що спадкове майно за правом спадкоємства переходить до держави, якщо жоден із спадкоємців не прийняв спадщину. ЦК УРСР не обмежувався строк для отримання свідоцтва про право на спадщину за законом або заповітом, у тому числі й для держави. Тому, якщо упродовж встановленого шестимісячного строку ніхто зі спадкоємців за законом або за заповітом не прийняв спадщину, вважається, що спадщина переходить до держави.

Враховуючи вищенаведене, підстав для скасування рішення суду немає.

Керуючись ст. ст. 307, 308, 313-315, 317 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити, а рішення Тисменицького районного суду 25 березня 2015 року залишити без зміни.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, однак може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Судді: Л.В. Ясеновенко

ОСОБА_11

ОСОБА_12