Справа № 644/2224/14-ц
24 червня 2015 року м. Харків
Орджонікідзевський районний суд м. Харкова у складі головуючого судді Глібко О.В., при секретарі Омесь В.Ю., розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, треті особи приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу ОСОБА_5, приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу ОСОБА_6, Реєстраційна служба Харківського міського управління юстиції, КП «Харківське міське бюро технічної інвентаризації», про визнання договорів недійсними,
Під час розгляду справи позивачка уточнила позовні вимоги та просила суд постановити судове рішення яким визнати недійсним іпотечний договір від 27 липня 2011 року, укладений між ОСОБА_1 і ОСОБА_3, посвідчений приватним нотаріусом ХМНО ОСОБА_7 за реєстраційним №2525 від 27.07.2011 року. Визнати недійсним договір відступлення права вимоги за договором позики від 29 листопада 2011 року, укладений між ОСОБА_3 і ОСОБА_2, посвідчений приватним нотаріусом ХМНО ОСОБА_5 за реєстраційним №4144 від 29.11.2011 року. Визнати недійсним договір відступлення права вимоги за іпотечним договором від 29 листопада 2011 року, укладений між ОСОБА_3 і ОСОБА_2, посвідчений приватним нотаріусом ХМНО ОСОБА_5 29.11.2011 р. за реєстраційним №4146 від 29.11.2011 року. Визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 від 29 березня 2014 року, між продавцем ОСОБА_2 і покупцем ОСОБА_4, посвідчений приватним нотаріусом ХМНО ОСОБА_6, за реєстраційним №180 від 29.03.2014 р. Визнати право власності на квартиру №17 у житловому будинку №47 по вулиці Зубарєва в місті Харкові, житловою площею 18,6 кв.м., загальною площею 36,6 кв.м. за ОСОБА_1.
В обґрунтування поданого позову посилалася на те, що 27.07.2011 року між нею та ОСОБА_3 було укладено договір позики 5450 доларів США з терміном повернення вказаної суми до 27.08.2011 року. В цей же день, а саме 27.07.2011 року було укладено іпотечний договір, який на її думку є недійсним, т.я. був укладений нею на вкрай не вигідних умовах, т.я. на той час у позивачки хворів батько і стосовно неї було порушено кримінальну справу, в звязку із чим їй були необхідні гроші, що і стало причиною оформлення договору позики. Крім того, даний договір укладено з порушенням норм процесуального закону, а саме в договорі не вказано порядок його виконання, розмір основного боргу вказаний в доларах США, та крім того вартість квартири, яка була предметом іпотеки є явно заниженою. Також, позивачка вказала, що фактично ОСОБА_3 ввів її в оману, в звязку із чим вона була позбавлена повернути йому вказані в договорі позики гроші, хоча і намагалася це зробити неодноразово. В подальшому, 29.11.2011 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 було укладено договір про відступлення права вимоги за договором позики і в цей же день договір про відступлення права вимоги за договором іпотеки. Дані договори позивачка також просить визнати недійсними, т.я. вважає, що дані договори укладені з порушенням норм процесуального права, так в порушення п.3 договору про відступлення прав вимоги за договором позики від 29.11.2011 року ОСОБА_3 не повідомив ОСОБА_1 про відступлення права і право вимоги за основним договором. Також вважає, що реєстрація права власності на імя ОСОБА_2 від 16.05.2012 року в КП «ХБТІ» була здійснена з порушенням законодавства, вимог Тимчасового положення «Про порядок державної реєстрації права власності та інших речових прав на нерухоме майно», затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 07.02.2002 № 7/5. В подальшому позивачці стало відомо, що ОСОБА_2 29.03.2014 року уклала договір купівлі продажу квартири №17 , б. 47 по вул. Зубарєва у м. Харкові з ОСОБА_4 , посвідчений приватним нотаріусом ОСОБА_6 Який також просить визнати недійсним, при цьому посилається на ту обставину, що даний договір посвідчений з порушенням законодавства. А саме іпотекодержатель, який реалізував предмет іпотеки, надсилає іпотекодавцю, боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, та іншим іпотекодержателям звіт про розподіл коштів від продажу предмета іпотеки. Однак, як стверджує позивачка від ОСОБА_2 вона ніколи не отримувала ніяких заяв про намір задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, чи намір продати предмет іпотеки будь якій особі - покупцеві. Вважає, що ОСОБА_2 порушено ст. ст. 37, 38 Закону України «Про іпотеку», і остання, мала намір на отримання прибутку при реалізації предмета іпотеки. Також, позивачка вважає, що ОСОБА_2 не мала законних підстав щодо реєстрації прав власності на своє імя на спірну квартиру із її подальшою реалізацією. Також позивачка посилалася на ту обставину, що вона є особою не обізнаною в діючому цивільному законодавству, а ті договори, що вона підписувала, були типовими договорами нотаріуса, що є взагалі недопустимим.
В судовому засіданні позивачка та її представник ОСОБА_9 підтримали позовні вимоги, просили позов задовольнити, визнати недійсними вищевказані договори та визнати за нею право власності на квартиру №17 у житловому будинку №47 по вул. Зубарєва в м. Харкові.
Відповідач ОСОБА_2 про дату та час розгляду справи була повідомлена належним чином і своєчасно, надала суду заяву в якій вказала, що проти позову заперечує, просила розглядати справу в її відсутність, в задоволенні позову просила відмовити позивачці в звязку із необґрунтованістю позовних вимог ( Т.3, а.с.74) .
Представники відповідачки ОСОБА_10 та ОСОБА_11 проти задоволення позову заперечували. Вважають, що позовні вимоги ОСОБА_12 не ґрунтуються на Законі. Так, посилання на ті обставини , що договір позики , укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_12 27.07.2011 року і в подальшому договір іпотеки про передачу квартири позичальниці за адресою : м. Харків, вул. Зубарєва, б. 47, кв.17 були укладені на вкрай не вигідних для позивачці умовах є безпідставними. У строк, встановлений у договорі позики, а саме до 27.08.2011 року ОСОБА_12 грошей не повернула і свої зобовязання не виконала.
29.11.2011 року у зобов'язанні було проведено заміну кредитора - ОСОБА_3 відступив своє право вимоги за договором позики ОСОБА_2 та відступив своє право вимоги за іпотечним договором в забезпечення виконання зобовязань за договором позики. Відповідно до ст. 516 ЦК України заміна кредитора у зобов'язання здійснюється без згоди боржника. При цьому законом не встановлено, який саме кредитор має письмово повідомити боржника про заміну, тобто це право будь-якого кредитора повідомити боржника про заміну кредитора у зобов'язанні, і яким чином повідомляти боржника, вирішують самі кредитори, а ризик виконання зобов'язання первісному кредитору несе новий кредитор. За боржником, який не є стороною договору відступлення права вимоги, а, отже і не має права вирішувати, хто має його повідомити про цей договір, залишається обов'язок виконати свої зобов'язання. Доказів належного виконання своїх зобов'язань будь-якому кредитору позивачкою не надано.
29.11.2011р. боржниця була письмово повідомлена про заміну кредитора, про що свідчить свідоцтво, посвідчене приватним нотаріусом ОСОБА_5 На адресу боржниці було направлено рекомендований лист із заявою нового кредитора ОСОБА_2 про укладення нею з первісним кредитором договорів про відступлення права вимоги за договором позики та іпотечним договором та вимоги про виконання зобовязань новому кредитору в 30-денний термін з попередженням про звернення стягнення на предмет іпотеки. Цей рекомендований лист 26.02.2012р. доставлений на поштове відділення 172 для вручення боржниці, яка за його отриманням не з'явилась, і повернуто відправнику за закінченням строку зберігання.
Таким чином, право вимоги відповідно до діючого законодавства перейшло до ОСОБА_2, будь-яких порушень закону при їх укладенні здійснено не було.
Крім того, вказали, що доводи позивачки про те, що ніякої експертної оцінки вартості предмету іпотеки до договору позики не надавалося, не ґрунтується на законі, а надана до суду орієнтовна оцінка від 09.04.2013р. не може свідчити про ціни 2011 року. Більш того, сторони в договорі узгодили ціну, що не суперечить закону. Крім того, згідно висновку від 20.04.2012р. ринкова вартість квартири складає 160000 грн., а як вбачається з того ж висновку вартість аналогічних квартир складає 120000 грн.
Позивачка не надала доказів того, що вона вживала заходів для повернення боргу. Письмових доказів направлення будь-якої кореспонденції на адресу ОСОБА_3 нею не надано, а її слова про те, що вона із свідками приходи до місця проживання ОСОБА_3 нічим не підтверджені.
Доводи позивачки про вимушеність отримання позики через складне матеріальне становище через засудження її за вчинення злочину також не є обґрунтованими. Притягнення до кримінальної відповідальності є не тяжкою обставиною, а мірою відповідальності за протиправну поведінку, до того ж суспільно небезпечну, якою є злочин. Крім того, твердження позивачки про те, що вона необізнана у законодавстві і не може розуміти змісту договорів, які підписала, є безпідставними, оскільки вона 10 років працювала дільничним інспектором та слідчим в органах внутрішніх справ.
Просили в задоволенні позовних вимог відмовити.
Відповідачі ОСОБА_3 та ОСОБА_4 про місце та час розгляду справи повідомлені належним чином і своєчасно , про причини неявки до суду не повідомили ( Т.1, а.с.46, 50, 122, 204, 205, Т.2 а.с.17, Т.3, а.с.47, 48, 51).
Третя особа приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу ОСОБА_5 про місце та час розгляду справи повідомлена належним чином і своєчасно, про причини неявки суд не повідомила( Т.2 а.с.60, 82,108)
Третя особа приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу ОСОБА_6 про місце та час розгляду справи повідомлена належним чином і своєчасно, надала суду письмові пояснення по справі та просила розглядати справу у її відсутність. Вказала, що 29 березня 2014 року нею приватним нотаріусом ХМНО ОСОБА_6 був посвідчений договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_2, продавцем за договором була ОСОБА_2, покупцем - ОСОБА_4, договір зареєстрований в реєстрі за № 180.
Зазначений договір був посвідчений відповідно до вимог Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України. При посвідченні договору ОСОБА_6 були надані документи, які посвідчують особи сторін. Також були надані документи, які посвідчували право власності на зазначену квартиру, а саме - іпотечний договір, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу ОСОБА_5 27 липня 2011 року за р.№2524 та договір відступлення права за іпотечним договором, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу ОСОБА_5 29 листопада 2011 року., за р№4146, які були зареєстровані у Комунальному підприємстві «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» 16.05.2012 року, реєстраційний номер 34245136; Витяг про державну реєстрацію прав, виданий Комунальним підприємством «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» 16.05.2012 року, за номером 34146666; довідка КП «Жилкомсервіс», дільниця №50 за №543 від 25.03.2014 року, з якої вбачається, що за адресою вищезазначеної квартири ніхто не зареєстрований.
Зазначений договір був посвідчений ОСОБА_6 після перевірки відсутності будь-яких обтяжень на відчужувану квартиру. На день посвідчення договору ніяких обтяжень не було, усі раніше зареєстровані обтяження були погашені. Як вказує в своєму поясненні приватний нотаріус ХМНО ОСОБА_6 договір був підписаний сторонами у її присутності. Особи сторін було встановлено, їх дієздатність було перевірено.
Також вказала, що в своїй позовній заяві позивач не зазначає будь-яких передбачених законом підстав для визнання посвідченого нею договору купівлі-продажу недійсним.
Правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом.
Також згідно пункту 10 постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» зазначено, що не підлягають задоволенню позови власників майна про визнання недійсними наступних правочинів щодо відчуження цього майна, стороною яки вони не були. ОСОБА_1 не була стороною вищевказаного договору.
За таких обставин ОСОБА_6 вважає, що позовні вимоги в частині визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_3 від 29 березня 2014 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_4, посвідчений нею за р. №180, не підлягають задоволенню ( Т.2. а.с3).
Третя особа представники Реєстраційної служби Харківського міського управління юстиції про місце та час розгляду справи повідомлені належним чином і своєчасно, про причини неявки суд не повідомили (Т.1 а.с.206,208, 215-218, 227, Т.2 а.с.1, 25, 48).
Третя особа - КП «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» про місце та час розгляду справи повідомлені належним чином і своєчасно, просили розглядати справу у відсутність їх представника, ( Т.1. а.с.213).
Суд, вислухавши пояснення сторін, свідків, дослідивши письмові докази та оцінивши їх у сукупності , приходить до наступного висновку…
Згідно статті 527 ЦК України, боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов'язань чи звичаїв ділового обороту.
Кожна із сторін у зобов'язанні має право вимагати доказів того, що обов'язок виконується належним боржником або виконання приймається належним кредитором чи уповноваженою на це особою, і несе ризик наслідків непред'явлення такої вимоги.
Відповідно до п.4 ч. 1 статті 532 ЦК України, якщо місце виконання зобов'язання не встановлено у договорі, місцем виконання грошового зобов'язання встановлено за місцем проживання кредитора.
Згідно ч.4 ст.612 ЦК України, прострочення боржника не настає, якщо зобов'язання не може бути виконане внаслідок прострочення кредитора.
Стаття 613 ЦК України передбачає, що кредитор вважається таким, що прострочив, якщо він відмовився прийняти належне виконання, запропоноване боржником, або не вчинив дій, що встановлені договором, актами цивільного законодавства чи впливають із суті зобов'язання або звичаїв ділового обороту, до вчинення яких боржник не міг виконати свого обов'язку.
Якщо кредитор не вчинив дії, до вчинення яких боржник не міг виконати свій обов'язок, виконання зобов'язання може бути відстрочене на час прострочення кредитора.
Боржник за грошовими зобов'язаннями не сплачує проценти за час прострочення кредитора.
Згідно ст. 233 ч. 1 ЦК України правочин, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, може бути визнаний судом недійсним незалежно від того, хто був ініціатором такого правочину.
Судом встановлено, що 27 липня 2011 року між позивачем ОСОБА_1 та відповідачем ОСОБА_3 був укладений договір позики, посвідчений приватним нотаріусом ХМНО ОСОБА_5 Г.1. за реєстраційним №2522 (далі договір позики) (Т.1 а.с7).
Відповідно до умов вказаного договору позивач отримала від ОСОБА_3 іноземну валюту 5450 (п'ять тисяч чотириста п'ятдесят) доларів США і зобов'язана була повернути позику не пізніше 27 серпня 2011 року у місті Харкові.
З метою забезпечення виконання зобов'язання, що виникло у позивача за вищевказаним договором позики, 27 липня 2011 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 був укладений договір іпотеки, посвідчений приватним нотаріусом ХМНО ОСОБА_5 Г.1. за реєстраційним №2525 (далі договір іпотеки) (Т.1.а.с. 9-10).
Аналізуючи вищевикладене, суд погоджується із запереченнями представників відповідачів. Жодна із сторін не спростовувала обставини порушення кримінальної справи відносно ОСОБА_1, однак притягнення до кримінальної відповідальності є не тяжкою обставиною, а мірою відповідальності за протиправну поведінку, до того ж суспільно небезпечну, якою є злочин. Крім того, у разі, якщо особа внаслідок свого матеріального становища не в змозі оплачувати послуги адвоката останньому суд призначає захисника за вимогою. Крім того, як вбачається із наданих суду медичних документів, а також із особистих пояснень позивачки її батько є інвалідом з 2004 року, постійно хворіє, тому посилання позивачки на вкрай важке матеріальне становище є такими, що спростовуються наявними письмовими доказами.
Також, позивачка стверджувала, що іпотечний договір від 27.07.2011 року є типовим, який було складено особисто нотаріусом, та крім того, сама ОСОБА_1 не є спеціалістом цивілістом, та не розуміла всіх наслідків договору, який вона підписувала. Більш того, текст договору позики п.3 та п.8 іпотечного договору передбачали умови отримання кореспонденції на ім'я позивача/позичальника адресованої ОСОБА_1 на адресу мешкання задекларовану в цьому договорі тобто АДРЕСА_4, від ОСОБА_3, але, як вказала позивачка жодної кореспонденції від останнього вона не отримувала. При цьому чіткої адреси повернення грошових коштів, або шляхів, способів їх повернення умовами договору не визначено.
Позивачка вважає, що договір позики, а в подальшому і договір іпотеки від 27.07.2011 року, де грошові зобов'язання визначені у іноземній валюті, укладений з порушенням вимог закону, зокрема частини другої статті 192 Цивільного кодексу України, за змістом якої іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Оскільки Декретом Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» не передбачено можливості здійснення такої валютної операції як позика валютних цінностей фізичними особами, то договір позики є недійсним з підстав, визначених статтями 203 та 215 Цивільного кодексу України, а також є недійсним договір про задоволення вимог іпотекодержателя, оскільки недійсність основного зобов'язання спричиняє недійсність правочину щодо його забезпечення.
Однак така позиція позивачки протирічить нормам матеріального права.
За змістом частини першої статі 1046 Цивільного кодексу України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.
Статтею 99 Конституції України визначено, що грошовою одиницею України є гривня. При цьому Основний закон не встановлює обмежень щодо можливості ви користування в Україні грошових одиниць іноземних держав.
За змістом статті 192 Цивільного кодексу України законним платіжним засобом, обов'язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня.
Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.
Основним законодавчим актом, який регулює правовідносини у сфері валютного регулювання та валютного контролю є Декрет Кабінету Міністрів «Про систему валютного регулювання і валютного контролю».
Статтею 2 вказаного декрету визначено, що резиденти і нерезиденти мають право бути власниками валютних цінностей, що знаходяться на території України. Також мають право здійснювати валютні операції з урахуванням обмежень, встановлених цим Декретом та іншими актами валютного законодавства України.
Постановою Правління Національного банку України від 17 червня 2004 року № 270 затверджено Положення про порядок отримання резидентами кредитів, позик в іноземній валюті від нерезидентів і надання резидентами позик в іноземній валюті нерезидентам. Це Положення розроблене відповідно до вимог статей 7, 30, 44 Закону України "Про Національний банк України", статей 5, 11, 13 Декрету Кабінету Міністрів України від 19.02.93 № 15-93 "Про систему валютного регулювання і валютного контролю", Указу Президента України "Про врегулювання порядку одержання резидентами кредитів, позик в іноземній валюті від нерезидентів та застосування штрафних санкцій за порушення валютного законодавства" від 27.06.99 № 734/99 та нормативно-правових актів Національного банку України та встановлює порядок отримання резидентами (юридичними особами, фізичними особами - суб'єктами підприємницької діяльності, фізичними особами) кредитів, позик в іноземній валюті, в тому числі поворотної фінансової допомоги, від нерезидентів, а також порядок надання резидентами позик в іноземній валюті нерезидентами.
Аналіз вказаних норм діє підстави для висновку, що вони не поширюються на валютні операції між фізичними особами-резидентами.
Отже, визначення в договорі позики, укладеному між фізичними особами - резидентами, і в іпотечному договорі від 27.07.2011 року грошових зобов'язань у іноземній валюті не суперечить чинному законодавству.
Крім того, посилання позивачки на ту обставину, що договір позики , внаслідок якого було укладено іпотечний договір не містив адресу повернення грошей ОСОБА_3 є безпідставним. Так пункту 3 Договору позики, повернення позиченої суми грошей має бути здійснено в місті Харкові. При цьому в договорі позики та іпотечному договорі вказано місце реєстрації ОСОБА_3: АДРЕСА_5. Як вказала позивачка саме за цією адресою вона приходила із свідками із наміром повернути гроші, дану обставину підтвердили і свідки, опитані в судовому засіданні ОСОБА_15, ОСОБА_16
В судовому засіданні позивачка стверджувала, що відповідач ОСОБА_3 за вказаною адресою був відсутній, вхідні двері квартири ОСОБА_3 були зачинені. Його місцезнаходження позивачу не було відоме. Ніяких листів від ОСОБА_3 про зміну місцезнаходження, або реєстрації, тимчасового місцеперебування позивач не отримував. Таким чином ОСОБА_3 ввів в оман позивача ОСОБА_1 про місце свого постійного фактичного мешкання. Дана обставина не знайшла свого підтвердження в судовому засіданні, а пояснення позивачки спростовуються матеріалами цивільної справи, із яких вбачається, що ОСОБА_3 за вказаною адресою отримував кореспонденцією та виклики до суду, та згідно даних адресно-довідкової служби зареєстрований у ІНФОРМАЦІЯ_2 ( Т.1. а.с.36). Пояснення свідків ОСОБА_15 і ОСОБА_16 про те , що вони декілька разів приходили до ОСОБА_3 за вказаною адресою з метою повернути гроші суд не приймає до уваги, т.я. дані свідки є зацікавленими особами у справі, а саме ОСОБА_17 мати позивачки, а ОСОБА_15 її подруга. Крім того, пояснення про те, що останні залишали будь які повідомлення для ОСОБА_3 взагалі не знайшли свого підтвердження в суді.
Посилання позивачки про те, що вона необізнана у законодавстві і не розуміла змісту договорів позики та іпотечного договору, які підписала у нотаріуса, є безпідставними, оскільки вона 10 років працювала дільничним інспектором та слідчим в органах внутрішніх справ, має повну вищу освіту, і працювала юристом на підприємствах. Під час проходження служби в органах міліції зарекомендувала себе як дисциплінований, досвідчений, вимогливий до себе працівник, отже вона повністю усвідомлювала зміст та умови договорів, що підписала (Т.2 а.с.136-142).
Також, судом встановлено, що 28.10.2013 року рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Харкова позовні вимоги ОСОБА_2 задоволено. Усунуто перешкоду в здійсненні ОСОБА_2 права власності на квартиру АДРЕСА_6 та виселено ОСОБА_1 з належної ОСОБА_2 квартири АДРЕСА_6 без надання іншого житлового приміщення.
Також, посилання позивачки на те, що об'єкт нерухомості вартість якого згідно тексту договору іпотеки оцінена сторонами договору у розмірі 160 000,00 грн. (сто шістдесят тисяч гривень 00 копійок), вартість за інформацією КП «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» 54 196,00 грн. (п'ятдесят чотири тисячі сто дев'яносто шість гривень 00 копійок) тобто значно вище чим запропонована ОСОБА_3 сума грошових коштів, суд вважає безпідставним, виходячи із наступного. Сторони під час підписання договору прийшли до згоди про дану оцінку майна, жодних зауважень, чи оскаржень від останніх не надходило. Крім того, суду надано звіт про оцінку нерухомого майна від 09.04.2013 року відповідно якого вартість однокімнатної квартири, загальною площею 36,6 кв.м., що розташована на 3 поверсі девятиповерхового будинку за адресою: м. Харків, вул. Зубарєва, б. 47, кв.17 складає 248047 грн. При цьому при розрахунках використано курс НБУ станом на 09.04.2013 року .
Таким чином, суд не знаходить підстав щодо задоволення позовних вимог в частині визнання недійсним іпотечного договору від 27 липня 2011 року, укладеного між ОСОБА_1 і ОСОБА_3, посвідченого приватним нотаріусом ХМНО ОСОБА_7 за реєстраційним №2525 від 27.07.2011 року.
Щодо посилань позивачки про визнання недійсним договору відступлення права вимоги за договором позики від 29 листопада 2011 року, укладений між ОСОБА_3 і ОСОБА_2, посвідчений приватним нотаріусом ХМНО ОСОБА_5 за реєстраційним №4144 від 29.11.2011 року та визнання недійсним договору відступлення права вимоги за іпотечним договором від 29 листопада 2011 року, укладений між ОСОБА_3 і ОСОБА_2, посвідчений приватним нотаріусом ХМНО ОСОБА_5 29.11.2011 р. за реєстраційним №4146 від 29.11.2011 року суд не вбачає підстав для визнання їх недійсними виходячи з наступного….
Згідно статті 517 ЦК України, первісний кредитор у зобов'язанні повинен передати новому кредиторові документи, які засвідчують права, що передаються, та інформацію, яка є важливою для їх здійснення.
Згідно ст. 24 Закону України "Про іпотеку" - відступлення прав за іпотечним договором здійснюється без необхідності отримання згоди іпотекодавця, якщо інше не встановлено іпотечним договором, і за умови, що одночасно здійснюється відступлення права вимоги за основним зобов'язанням. Якщо не буде доведено інше, відступлення прав за іпотечним договором свідчить відступлення права вимоги за основним зобов'язанням. Іпотекодержатель зобов'язаний письмово у п'ятиденний строк повідомити боржника про відступлення прав за іпотечним договором і права вимоги за основним зобов'язанням.
Правочин про відступлення прав за іпотечним договором підлягає нотаріальному посвідченню. Відомості про таке відступлення підлягають державній реєстрації у встановленому законодавством порядку.
Відповідно до п.3 договору відступлення права вимоги за договором позики від 29.11.2011 р. укладеного між ОСОБА_3 і ОСОБА_2, посвідченого приватним нотаріусом ХМНО ОСОБА_5 за реєстраційним №4144 від 29.11.2011 року (Т.2 а.с. 210) передбачено, що на первісного кредитора покладалися обов'язки щодо письмово повідомлення Боржника про відступлення вимоги за договором позики у п'ятиденний строк з моменту укладення цього Договору.
Відповідно до п.10 цього договору, за домовленістю сторін можуть бути внесені зміни, які повинні бути нотаріально посвідчені, що відповідає змісту ст.513 ЦК України.
Як вбачається із письмових документів ОСОБА_2 повідомила ОСОБА_1 про зміну кредитора ( Т.2 а.с.75-76), про що останній було направлено рекомендований лист ( Т.2 а.с.76-78). Крім того, ОСОБА_3 також було направлено рекомендована кореспонденція на імя ОСОБА_1 про намір продати предмет іпотеки, а також заява про порушення умов позики (Т.2 а.с. 130, зворот).Дані документи направлені приватним нотаріусом ХМНО ОСОБА_5 у передбачені Законом строки рекомендованими листами, про що свідчать відповідні поштові відправлення ( Т.2 а.с. 109, 110). Таким чином посилання ОСОБА_1про ту обставину, що остання не отримувала будь якої поштової кореспонденції є без підставними. Більш того, як п.4 договору позики від 27.07.2011 року так і п.8 самого іпотечного договору від 27.07.2011 року передбачають порядок відправлення та одержання кореспонденції сторонами договорів.
Крім того, посилання позивачки на ту обставину ,що відповідно договору про відступлення права вимоги за договором позики від 29.11.2011 року , укладеним між ОСОБА_3 і ОСОБА_2, саме на ОСОБА_3, як на первісного кредитора було покладено обовязок повідомити боржника про відступлення права вимоги є не обґрунтованими, т.я. в даній частині такий обовязок виконаний ОСОБА_2, що відповідає вимогам ст. 24 Закону України «Про іпотеку». Проте, статтею 217 Цивільного кодексу України визначено, що недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини. При цьому дана обставина не є підставою для визнання договору недійсним.
Також, судом встановлено, що в подальшому , ОСОБА_18 16.05.2012 року набула право власності на спірну квартиру по вул. Зубарєва , б. 47, кв. 17 в м. Харкові. Про що належним чином, у встановлений Законом строк повідомила ОСОБА_1 через приватного нотаріуса ХМНО ОСОБА_19, про що останній було направлено заяву рекомендованим листом ( Т.2 а.с. 131 зворот, 132) .
При цьому, посилання позивачки ОСОБА_1, що реєстрація права власності на спірну квартиру в органах КП «ХБТІ» відбувалася із порушенням норм закону є цілком безпідставною.
Згідно ч.1 ст.37 Закону України «Про іпотеку», іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки.
Так, реєстрація права власності вказаної квартири на імя ОСОБА_2 проведена 16.05.2012 року ( Т.2. а.с. 223).
Відповідно до Тимчасового положення «Про порядок державної реєстрації права власності та інших речових прав на нерухоме майно», затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 07.02.2002 N7/5, а саме пункту 2.7. Для проведення державної реєстрації права власності на нерухоме майно на підставі договорів іпотеки, що містять застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, реєстратору БТІ, крім документів, передбачених Положенням, необхідно також надати:
- завірену в установленому порядку копію письмової вимоги про усунення порушень, надісланої іпотекодержателем іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, у якій має бути зазначено стислий зміст порушених зобов'язань, вимогу про виконання порушеного зобов'язання у не менше ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги;
-документ, який підтверджує сплив тридцятиденного строку з моменту отримання іпотекодавцем та боржником, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмової вимоги іпотекодержателя, якщо більш тривалий строк не вказано у надісланій іпотекодержателем іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмовій вимозі;
- звіт про оцінку предмета іпотеки, складений після спливу строку, вказаного у надісланій іпотекодержателем іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмовій вимозі;
- витяг з Державного реєстру іпотек, виданий після спливу строку, вказаного у надісланій іпотекодержателем іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмовій вимозі;
- витяг з Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна про наявність/відсутність заборони та/або арешту нерухомого майна, виданий після спливу строку, вказаного у надісланій іпотекодержателем іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмовій вимозі.
Як стверджувала позивачка та її представник в судовому засіданні, доказів того, що відповідач ОСОБА_20 виконала вимоги зазначеного Тимчасового положення, до суду не надала. Однак, із таким посиланням суд не може погодитися, т.я. дані обставини знайшли своє підтвердження в судовому засіданні, а саме судом було досліджено копію інвентаризаційної справи №212275 на квартиру АДРЕСА_7 ( Т.2 а.с. 204-222), яка містить всі вищевказані документи.
Згідно ст. 37 Закону України «Про іпотеку», "Іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, який передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання, є правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки.Рішення про реєстрацію права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки, може бути оскаржено іпотекодавцем у суді.
Іпотекодержатель набуває предмет іпотеки у власність за вартістю, визначеною на момент такого набуття на підставі оцінки предмета іпотеки суб'єктом оціночної діяльності. У разі набуття права власності на предмет іпотеки іпотекодержатель зобов'язаний відшкодувати іпотекодавцю перевищення 90 відсотків вартості предмета іпотеки над розміром забезпечених іпотекою вимог іпотекодержателя.
Таким чином, не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні доводи стосовно не повернення ОСОБА_2 позивачці грошей, як того передбачає т. 37 Закону України «Про іпотеку», т.я. оцінка вартості майна станом на 20.04.2012 року (Т. 2 а.с. 216) відповідає оцінці даного майна, а саме квартири № 17, по вул. Зубарєва, б. 47 , яка вказана в самому договорі іпотеки від 27.07.2011 року (т. 2 а.с. 208) і складає 160000 гривень.
Щодо позовних вимог ОСОБА_1 про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 від 29 березня 2014 року, між продавцем ОСОБА_2 і покупцем ОСОБА_4, посвідченого приватним нотаріусом ХМНО ОСОБА_6, за реєстраційним №180 від 29.03.2014 р. суд приходить до наступного висновку….
Статтею 55 Конституції України гарантовано судовий захист порушених прав і свобод.
Частиною першою статті 3 та пунктом 1 частини першої статті 15 Цивільного процесуального кодексу України визначено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Отже, зі змісту вказаних норм вбачається, що однією з обов'язкових умов визнання правочину недійсним є порушення у зв'язку з його вчиненням прав та охоронюваних законом інтересів позивача.
За теоретичним визначенням позов це матеріально-правова вимога до відповідача з приводу порушеного права, а належними сторонами у цивільному процесі є особа, якій належить право вимоги - позивач та особа, яка повинна відповідати за позовом - відповідач.
Відповідно до частини третьої статті 215 ЦК України вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним може бути пред'явлена тільки особами, визначеними у ЦК й інших законодавчих актах, що встановлюють оспорюваність правочинів - а саме, однією зі сторін, або заінтересованою стороною, тобто права яких вже були порушені на момент звернення до суду.
Статтею 57 Цивільного процесуального кодексу України визначено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Частиною першою статті 58 Цивільного процесуального кодексу України, визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. За змістом частини першої статті 60 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.
Частинами першою та четвертою статті 202 Цивільного кодексу України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін.
Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.
При укладені оспорюваних договорів сторони вільно виявили свою волю в їх укладенні.
За змістом частини першої статті 215 Цивільного процесуального кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.
Судом встановлено, що 29 березня 2014 року приватним нотаріусом ХМНО ОСОБА_6 був посвідчений договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_2, продавцем за договором була ОСОБА_2, покупцем - ОСОБА_4, договір зареєстрований в реєстрі за № 180 ( Т.2. а.с.29).
При цьому, як вбачається із п.2 договору купівлі продажу від 29.03.2014 року вищевказана квартира належить продавцю ОСОБА_2 на підставі іпотечного договору, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу ОСОБА_5 27 липня 2011 року за р№2524 та договору відступлення права за іпотечним договором, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу ОСОБА_5 29 листопада 2011 року., за р№4146, які були зареєстровані у Комунальному підприємстві «Харківське міське бюро технічної інвентарізації» 16.05.2012 року за номером запису П-7-5056 в книзі 1, реєстраційний номер 34245136, згідно з витягом від 16.05.2012 року №34146666( Т.2 а.с.29).
Відповідно до ст. 17 Закону України «Про іпотеку» іпотека припиняється у разі:
припинення основного зобов'язання або закінчення строку дії іпотечного договору;
реалізації предмета іпотеки відповідно до цього Закону;
набуття іпотекодержателем права власності на предмет іпотеки.
Згідно ст.37 Закону України «Про іпотеку» іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки.
Таким чином, у звязку із реєстрацією ОСОБА_2 права власності на квартиру 17 по вул. Зубарєва, б. 47 в м. Харкові в органах КП «ХБТІ» 16.05.2012 року припинені правовідносини, повязані з іпотекою та основним договором позикою , тому договір купівлі продажу вказаної квартири від 29 березня 2014 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_4, посвідчений приватним нотаріусом ХМНО ОСОБА_6 за р. №180 проводився за загальними правилами цивільного законодавства, а тому ОСОБА_17 України «Про іпотеку» та наслідки за даним законом на дані правовідносини не розповсюджуються.
Суд, відмовляючи в задоволенні позовних вимог позивачці в частині визнання недійсним договору іпотеки від 27.11.2011 року, визнання недійсним договору відступлення права вимоги за договором позики від 29 листопада 2011 року, укладеного між ОСОБА_3 і ОСОБА_2, та визнання недійсним договору відступлення права вимоги за іпотечним договором від 29 листопада 2011 року, укладеного між ОСОБА_3 і ОСОБА_2, також вважає, що позовні вимоги в частині визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_3 від 29 березня 2014 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 не підлягають задоволенню.
Таким чином, суд відмовляє в задоволенні позовних вимог позивачці в повному обсязі.
На підставі викладеного, керуючись ст. ст. ст. ст. 10, 11, 15, 57, 58, 60, 61, 88, 209, 212, 213-215, 224-225 ЦПК України, ст. ст. 192, 202, 203, 215, 233, 527, 532, 612,613, 1046 ЦК України, ст. ст. 55, 99 Конституції України, ст. ст. 17, 24, 37 Закону України «Про іпотеку» від 05.06.2003 № 898- IV, суд -
В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, треті особи приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу ОСОБА_5, приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу ОСОБА_6, Реєстраційна служба Харківського міського управління юстиції, КП «Харківське міське бюро технічної інвентаризації», про визнання договорів недійсними відмовити.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом десяти днів з дня отримання його копії.
Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку протягом десяти днів з дня його проголошення (отримання) шляхом подання апеляційної скарги до апеляційного суду Харківської області через районний суд.

Суддя: О.В. Глібко