Київський районний суд м. Полтави
Справа № 552/2643/15-ц
Р І Ш Е Н Н Я

іменем україни

01 липня 2015 року Київський районний суд м. Полтави в складі:

головуючого судді Яковенко Н.Л.,

при секретарі Кондра Ю.Ю.,

за участю

позивача ОСОБА_1,

третьої особи ОСОБА_2,

відповідача ОСОБА_3,

представника третьої особи ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м. Полтава цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про позбавлення права користування житловим приміщенням в квартирі, зобовязання зняти з реєстраційного обліку, третя особа ОСОБА_2, виконавчий комітет Київської районної в м. Полтаві ради як орган опіки та піклування, Управління державної міграційної служби України в Полтавській області, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_1 14 травня 2015 року звернулася в суд з позовом до ОСОБА_3, яка діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітніх дітей ОСОБА_5 та ОСОБА_6 про позбавлення права користування житловим приміщенням в квартирі.

Посилалася на те, що є співвласником квартири АДРЕСА_1, іншими власниками є третя особа ОСОБА_2 та її син ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Також вказувала, що відповідач ОСОБА_3 разом з її неповнолітніми дітьми ОСОБА_5 та ОСОБА_6 зареєстровані в якості квартирантів в квартирі АДРЕСА_1, на неодноразові звернення щодо зняття з реєстрації та звільнення житлового приміщення не реагують.

В поданій до суду позовній заяві просила суд позбавити права ОСОБА_3 та її дітей ОСОБА_5 та ОСОБА_6 користування жилим приміщенням в квартирі АДРЕСА_1 та зобовязати Управління Державної міграційної служби України в Полтавській області зняти відповідача разом з неповнолітніми дітьми з реєстраційного обліку за вказаною адресою.

В судовому засіданні позивач та третя особа ОСОБА_2 повністю підтримали подану до суду позовну заяву, посилаючись на викладені в ній обставини.

Позивач ОСОБА_1 посилалася на те, що підставою для позбавлення відповідача та її дітей права користування жилим приміщенням є несплата відповідачем заборгованості за комунальні послуги.

ОСОБА_2 в судовому засіданні зазначав, що з відповідачем ОСОБА_3 перебував в фактичних шлюбних відносинах, є батьком неповнолітніх ОСОБА_5 та ОСОБА_6.

Відповідач ОСОБА_3 в судовому засіданні щодо задоволення позовних вимог заперечувала, посилаючись на те, що перебувала з ОСОБА_2, який є співвласником квартири, в фактичних шлюбних відносинах, останній є батьком її неповнолітній дітей. В задоволенні позовних вимог просила відмовити.

Представник органу опіки та піклування в судовому засідання в задоволенні позовних вимог просив суд відмовити.

Суд, заслухавши пояснення позивача, відповідача, третіх осіб, дослідивши зібрані в справі докази, приходить наступних до висновків.

Судом встановлено, що квартира АДРЕСА_1 на праві приватної спільної часткової власності належить ОСОБА_1, ОСОБА_7 та ОСОБА_2, частки співвласників є рівними.

Також встановлено, що відповідач ОСОБА_3 не є співвласником спірної квартири, але фактично проживає в житловому приміщенні та знаходиться на реєстраційному обліку в якості наймача.

Неповнолітні діти відповідача ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2, та ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_3, зареєстровані разом з відповідачем в квартирі АДРЕСА_1 в якості наймачів.

Також судом встановлено, що ОСОБА_2 та відповідач ОСОБА_3О, в зареєстрованому шлюбі не проживають, третя особа ОСОБА_2 в порядку, встановленому нормами Сімейного кодексу України батьківство ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2, та ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_3, не визнавав.

Тому твердження відповідача про те, що вона зареєстрована та проживає в спірному житловому приміщенні в якості дружини співвласника не заслуговує на увагу. Також не заслуговує на увагу твердження відповідача ОСОБА_3 про те, що неповнолітні ОСОБА_5 та ОСОБА_6 проживають в спірній квартирі в якості дітей співвласника, оскільки ОСОБА_2 в розумінні норм ст. ст. 122, 125 СК України станом на час вирішення справи судом не є батьком цих дітей, заяву про визнання себе батьком не подавав.

За змістом ст. ст. 3, 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, установленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні і суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

У ст. 16 ЦК України наведено перелік способів захисту цивільних прав та інтересів, який не є вичерпним, суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Звертаючись до суду з позовними вимогами про позбавлення відповідача та її неповнолітніх дітей права користування жилим приміщенням в квартирі, позивач ОСОБА_1 в поданій до суду позовній заяві посилається на норми ст. 150 ЖК України, а також на норми ст. ст. 319, 321 ЦК України.

В судовому засіданні як на виключну підставу для позбавлення відповідача права користування жилим приміщенням посилалася на наявність заборгованості за комунальні послуги, які не сплачує відповідач.

Відповідно до ст. ст. 319, 321 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов'язків власник зобов'язаний додержуватися моральних засад суспільства. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Власність зобов'язує. Власник не може використовувати право власності на шкоду правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію та природні якості землі. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Згідно зі ст. ст. 386, 391 ЦК України, власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

За нормами ст. 150 ЖК України, на яку також посилається позивач в поданій до суду позовній заяві, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

За нормами ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

За змістом положень норм процесуального закону розпорядження своїм правом на захист є диспозитивною нормою законодавства, яке полягає у наданні особі, яка вважає свої права порушеними, невизнаними або оспорюваними, можливості застосувати способи захисту, визначені законом або договором.

Визначення обсягу вимог, що підлягають судовому захисту, є диспозитивним правом позивача. Саме позивач, звертаючись до суду з відповідними вимогами, визначає підстави позову.

Обираючи на власний розсуд спосіб захисту порушеного права, позивач в поданій до суду позовній заяві просить суд позбавити відповідача та її неповнолітніх дітей права користування жилим приміщенням в квартирі та зобовязати територіальний орган Державної міграційної служби України зняти її разом з дітьми з реєстраційного обліку.

Разом з тим, як встановлено судом, між сторонами по справі виникли правовідносини, які випливають з договору найму жилого приміщення в квартирі, що належить на праві приватної власності.

Позивач ОСОБА_1, скориставшись наданим їй правом власника, уклала з відповідачем відповідний договір.

Відповідно до ст.ст. 158, 159 ЖК України наймач користується жилим приміщенням у будинку (квартирі), що належить громадянинові на праві приватної власності, відповідно до договору найму жилого приміщення. Договір найму жилого приміщення укладається між власником будинку (квартири) і наймачем у письмовій формі з наступною реєстрацією у виконавчому комітеті місцевої Ради народних депутатів або в органі управління, що ним утворюється. Договір повинен містити вказівку на предмет договору, строк, на який він укладається, визначати права і обов'язки наймодавця і наймача та інші умови найму. Предметом договору найму в будинку (квартирі), що належить громадянинові на праві приватної власності, може бути як ізольоване, так і неізольоване жиле приміщення (кімната, зв'язана з іншою кімнатою спільним входом), а також частина кімнати. Не можуть бути самостійним предметом договору найму приміщення, непридатні для проживання (підвали тощо), а також підсобні приміщення (кухня, коридор, комора та ін.). Жиле приміщення здається наймачеві на визначений строк або без зазначення строку.

Способи захисту прав власника житлового приміщення, яке належить громадянинові на праві власності, та яке є предметом договору найму, визначені ст. ст. 167-169 ЖК України.

Такими способами захисту зокрема, є розірвання наймачем договору найму жилого приміщення в будинку (квартирі), що належить громадянинові (стаття 167 ЖК України); припинення договору найму жилого приміщення в будинку (квартирі), що належить громадянинові, розірвання договору за вимогою наймодавця (стаття 168 ЖК України); виселення наймача в разі припинення договору найму жилого приміщення (стаття 169 ЖК України).

Позивач ОСОБА_1 з вимогами до відповідача про розірвання договору найму жилого приміщення в квартирі, про припинення договору найму та/чи виселення наймача не зверталася.

Не порушувалося позивачем також питання щодо визнання недійсним укладеного з відповідачем договору.

Як встановлено судом, між сторонами виникли правовідносини з договору найму жилого приміщення в квартирі, що належить громадянам на праві приватної власності. Як нормами ст. 16 ЦК України, так і Житлового кодексу, нормами інших законів не передбачено можливість захисту права власника квартири судом шляхом саме позбавлення права наймача користування жилим приміщенням за умови фактичного проживання наймача в спірному житловому приміщенні та наявності відповідного договору, дія якого не припинена.

Тому суд приходить до висновку про безпідставність позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про позбавлення права користування житловим приміщенням в квартирі.

Вирішуючи заявлені позивачем ОСОБА_1 позовні вимоги про зобовязання Управління державної міграційної служби України в Полтавській області зняти ОСОБА_3 та її дітей з реєстраційного обліку в квартирі № 3 по вул. театральна, 8 в м. Полтаві суд виходить з наступного.

Порядок реалізації свободи пересування та вільного вибору місця проживання, випадки їх обмеження встановлює Закон України N 1382-IV «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні».

Зазначеним Законом визначена процедура реєстрації місця проживання та зняття з реєстрації місця проживання.

Нормами ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» передбачено перелік підстав для зняття з реєстрації місця проживання, в тому числі і з підстав припинення підстав на право користування житловим приміщенням.

УДМС України в Полтавській області через територіальні підрозділи здійснює реєстрацію та зняття з реєстрації місця проживання фізичних осіб в межах наданих повноважень та керуючись чинним законодавством.

Дослідженими в справі доказами встановлено, що Управління державної міграційної служби України в Полтавській області прав позивача не порушувало, не відмовляло позивачу в здійсненні дій по зняттю з реєстрації місця проживання фізичних осіб.

Крім того, зазначене управління, до якого позивачем фактично предявлено позовні вимоги, не є відповідачем в справі.

Тому суд не вбачає підстав для задоволення позовної вимоги щодо зняття особи з реєстраційного обліку.

У звязку з відмовою позивачу в задоволенні позовних вимог відповідно до ст. 88 ЦПК України понесені позивачем судові витрати не підлягають їй відшкодуванню.

Керуючись ст.ст. 209, 213-215 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В :

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про позбавлення права користування житловим приміщенням в квартирі, зобовязання зняти з реєстраційного облікувідмовити.

Рішення суду може бути оскаржено до апеляційного суду Полтавської області через Київський районний суд м. Полтави шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня проголошення рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги, рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Головуючий /підпис/ ОСОБА_8

Суддя Н.Л.Яковенко

01.07.2015