№ апеляційного провадження: 22-ц/796/7956/2015
Головуючий у суді першої інстанції: Мальцев Д.О.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Шкоріна О.І.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

3 червня 2015 року Колегія суддів Судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва

в складі головуючого-судді: Шкоріної О.І.,

суддів: Антоненко Н.О., Стрижеуса А.М.,

при секретарі: Басюк Ю.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3, який діє на підставі довіреності в інтересах ОСОБА_4, на заочне рішення Шевченківського районного суду м.Києва від 11 березня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_4 до Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Надра» про визнання кредитного договору недійсним, -

В С Т А Н О В И Л А:

У листопаді 2014 ОСОБА_4 через свого представника звернулася до суду з позовом до ПАТ «КБ «Надра» про визнання кредитного договору недійсним.

Свої вимоги обґрунтовувала тим, що укладений нею з відповідачем кредитний договір від 31 березня 2008 року за своїм змістом і текстом не відповідає законодавству України та порушує її права та законні інтереси. Зокрема, зазначив, що відповідач шляхом ненадання та приховування інформації про умови кредитування, валютні ризики укладеного кредитного договору ввів її в оману, щодо обставин які мають істотне значення. Посилаючись на положення ст. ст.229, 230 ЦК України , п.2 ч.5 ст.11, ст..18 Закону України «Про захист прав споживачів» просила визнати договір недійсним.

Зазначала, що, згідно Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених НБУ, у разі надання кредиту в іноземній валюті Банки зобовязані, під час укладення договору, попередити споживача про те, що валютні ризики під час виконання зобовязань за кредитним договором несе споживач та надати інформацію щодо методики, яка використовується банком для визначення валютного курсу. Крім того, кредитний договір не містить в своєму тексті графіку платежів, в звязку з цим неможливо встановити кінцеву суму у грошовому виразі. Вважає, що відбулося порушення її прав, як споживача, оскільки банк ввів в оману позивача щодо обставин, які мають значення.

Заочним рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 11 березня 2015 року відмовлено у задоволенні позовних вимог.

Не погоджуючись з зазначеним рішенням, ОСОБА_3, який діє на підставі довіреності в інтересах ОСОБА_4, подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, який задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. В апеляційній скарзі посилається на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.

В судове засідання не зявилися сторони, які у встановленому законом порядку були повідомлені про день та час розгляду справи, про поважність причин своєї неявки суду не повідомили, а тому, зважаючи на вимоги ч.2 ст.305 ЦПК України, колегія суддів вважає можливим розглянути справу у відсутність осіб, які не зявилися в судове засідання.

Заслухавши доповідь судді, розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши обґрунтованість та законність оскаржуваного рішення, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 про визнання недійсним договору кредиту, суд першої інстанції правильно виходив з того що оспорюваний договір був укладений з дотриманням діючого законодавства, судом не встановлено порушень з боку відповідача при укладенні кредитного договору вимог, зазначених в ст.203 ЦК України, дотримання яких є необхідним для чинності правочину. Крім того, вимоги позивача є недоведеними.

Такий висновок суду першої інстанції відповідає встановленим судом обставинам та нормам матеріального права, що регулюють спірні правовідносини.

Так, судом встановлено і підтверджується дослідженими в судовому засіданні і наявними в матеріалах справи доказами, що 31 березня 2008 року між ВАТ КБ «Надра», правонаступником якого є ПАТ КБ «Надра» та ОСОБА_4 укладено кредитний договір №059/45/08-Ф, згідно до умов якого, останній було надано у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості та платності та цільового характеру використання грошові кошти у сумі 69 622, 42 доларів США, в порядку і на умовах визначених цим договором, для проведення розрахунків по договору купівлі - продажу (придбання житла квартиру АДРЕСА_1), вона ж у свою чергу зобовязалася своєчасно повернути отриманий кредит (кінцевий термін повернення кредиту 12 березня 2033 року), сплатити відсотки за користування кредитом на підставі відсоткової ставки у розмірі 12,99 % річних і виконати свої зобовязання згідно з даним договором в повному обсязі у встановлений договором термін, а в разі порушення зобовязання, крім сплати всіх нарахованих відсотків, комісій, можливих штрафних санкцій у строк визначений договором, сплачує пеню /а.с.5-9/.

ПАТ КБ «Надра» у повному обсязі були виконані зобовязання за кредитним договором.

У забезпечення виконання грошових зобовязань позивача за Кредитним договором, ОСОБА_4 згідно договору іпотеки від 31 березня 2008 року, передала в іпотеку ПАТ КБ «Надра» квартиру АДРЕСА_1 /а.с.10-11/.

Відповідно до ч.1 ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно зі статтею 638 Цивільного кодексу України, істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Цивільний кодекс прямо не визначає будь-яких істотних умов кредитного договору. Разом з тим, зі змісту статті 1054 кодексу можна зробити висновок, що істотними умовами кредитного договору є сума кредиту, проценти за його використання та обовязок позичальника повернути суму кредиту, що має бути виконано у певний час.

Підписуючи кредитний договір, позичальник погодилася з усіма умовами щодо повернення суми кредиту та сплати процентів за користування кредитом в строки, встановлені цим договором. При цьому підписанням даного договору позичальник висловив свою обізнаність з діючими тарифами банку та обовязковими платежами, передбаченими чинним законодавством України.

Відповідно до п. д) ч. 2 статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобовязаний повідомити споживача у письмовій формі про орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, повязаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо).

Постанова НБУ №168 від 10.05.2007 року містить аналогічні зобовязальні норми для банків про інформування клієнтів-споживачів перед укладенням відповідного кредитного правочину щодо сукупної вартості кредиту, тощо.

Пункт 3.1 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту лише конкретизує розпис можливих складових загальної вартості кредиту для споживача. Тобто, йдеться про інформування банком позичальника про ринкові ціни та розмір встановлених законом платежів за послуги та дії, необхідні для укладення договору про споживче кредитування та його реалізації.

Обовязок банку інформувати споживача про вартість додаткових послуг, повязаних з отриманням ним кредиту, кореспондується з правом споживача на необхідну, доступну, достовірну та своєчасну інформацію про продукцію, її кількість, якість, асортимент, встановлених п. 4 ч. 1 ст. 4 Закону України «Про захист прав споживачів».

Таким чином, Правила надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту не визначають нових, порівняно з Законом, вимог до змісту договору, а стосуються лише особливостей, притаманних договорам про надання споживчого кредиту щодо інформування споживача про сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту.

Підставою для визнання договору недійсним є порушення загальних вимог, додержання яких є необхідним для чинності правочину, передбачені ст. 203 ЦК України, якою визначено основні критерії чинності правочину. Зазначено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

В даному випадку кредитний договір №059/45/08-Ф від 31 березня 2008 року відповідає всім вимогам чинного законодавства, тому немає підстав для визнання його недійсним.

Згідно з ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обовязків.

Статтями 6 та 627 ЦК України встановлено, що сторони є вільними в укладанні договору, виборі контрагента та визначені умов договору з урахуванням вимог Цивільного кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

При розгляді даної справи наявними в справі доказами не встановлено підстав відповідно до ст. 203 ЦК України, згідно з якими необхідно визнати недійсним вищевказаний кредитний договір. Також відсутні підстави вважати, що положеннядоговору є несправедливими або нерозумними, а оцінка надана позивачем, є суто субєктивною та випливає з його особистої зацікавленості як сторони договору у зменшенні своїх грошових зобовязань.

За правилами ст.ст.1054, 1055 ЦК України за кредитним договором, який укладається у письмовій формі, банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 6 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. Відповідно до частини першої статті 215 ЦК підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК України, саме на момент вчинення правочину.

Згідно зі ст..203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства, особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі, правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Кредитний договір між сторонами укладений в письмовий формі. Сторони досягли згоди щодо усіх істотних умов договору: мета, сума і строк кредиту, умови і порядок його видачі та погашення, види (способи) забезпечення зобовязань позичальника, відсоткова ставка, порядок плати за кредит, порядок зміни та припинення договору, відповідальність сторін за невиконання або неналежне виконання умов договору.

Відповідно до ч.2 ст.192 та ч.3 ст.533 ЦК використання іноземної валюти, в тому числі при здійсненні розрахунків, на території України за зобовязанням допускаються у випадках, в порядку та на умовах, встановлених законом. Законодавчим актом, який регулює правовідносини у сфері валютного регулювання і валютного контролю, є Декрет Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю».

Що стосується умови кредитного договору щодо визначення валюти кредиту, зростання/коливання курсу іноземної валюти, то така стосується обох сторін договору, й позичальник при належній завбачливості міг виходячи з динаміки зміни курсів валют із моменту введення в обіг національної валюти та її девальвації, передбачити в момент укладення договору можливості зміни курсу гривні України до іноземної валюти, а також можливість отримання кредиту в національній валюті.

Згідно зі ст. 14 ЦК України цивільні обовязки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обовязковим для неї.

Враховуючи, що обовязки сторін встановлені договором, який має обовязкову силу для них, ОСОБА_4 є особою зобовязаною, а тому доводи апеляційної скарги в тій частині, що умови договору є несправедливими та такими, що посягають на свободу волевиявлення позичальника не заслуговують на увагу.

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду, викладених в оскаржуваному рішенні, які зроблені судом на основі повно та всебічно зясованих обставин, на які сторони посилались як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених дослідженими в судовому засіданні доказами. Виконавши всі вимоги цивільного судочинства, суд першої інстанції ухвалив законне і обґрунтоване рішення, підстав для скасування якого апеляційним судом не встановлено.

Керуючись ст. ст. 218, 303, 304, 307, 308, 313-315, 317, 324, 325 ЦПК України, колегія суддів , -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3, який діє на підставі довіреності в інтересах ОСОБА_4 відхилити.

Заочне рішення Шевченківського районного суду м.Києва від 11 березня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий: Судді: