АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Апеляційне провадження
№22-ц/796/8291/2015 Головуючий у 1-й інстанції: Мирошниченко О.В.
Доповідач: Українець Л.Д.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 червня 2015 року колегія суддів Судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва у складі:

головуючого - Українець Л.Д.

суддів - Шебуєвої В.А.,

- Слободянюк С.В.,

за участю секретаря - Троц В.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 06 травня 2015 року в справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, треті особи: Публічне акціонерне товариство «Дельта Банк», Служба у справах дітей Голосіївської районної в місті Києві державної адміністрації, про встановлення факту проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу, визнання майна спільною сумісною власністю подружжя та поділ спільного майна подружжя,-

В С Т А Н О В И Л А:

У травні 2014 року позивач звернулася в суд із позовом до відповідача про встановлення факту проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу, визнання майна спільною сумісною власністю подружжя та поділ спільного майна подружжя.

У мотивування вимог посилалася на те, що з січня 2006 року вона з відповідачем почали проживати разом, вести спільне господарство та поділили їхні подружні обов'язки, однак стосунки не реєстрували.

Дані обставини можуть підтвердити свідки, зокрема, ОСОБА_4 - мати відповідача, ОСОБА_5 - сусід та їхні друзі - ОСОБА_6 та ОСОБА_7

24 вересня 2013 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Печерського районного управління юстиції у м. Києві між ними був зареєстрований шлюб, що підтверджується Свідоцтвом про шлюб НОМЕР_1.

Вони проживають у квартирі АДРЕСА_1, право власності на яку зареєстроване за відповідачем.

Дана квартира потребувала ремонту, який був здійснений за її кошти, що стверджується договором про виконання робіт №0408-2008 від 04.08.2008 року, тобто вона своєю працею та коштами вплинула на стан і вартість квартири.

З урахуванням наведеного просила суд встановити факт проживання однією сім'єю з ОСОБА_3 без державної реєстрації з 07 січня 2006 року по 23 вересня 2013 року та визнати квартиру АДРЕСА_1 об'єктом спільної сумісної власності подружжя та визнати за нею право власності на 1/2 частину даної квартири.

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 06 травня 2015 року в задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3, треті особи: Публічне акціонерне товариство «Дельта Банк», Служба у справах дітей Голосіївської районної в місті Києві державної адміністрації, про встановлення факту проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу, визнання майна спільною сумісною власністю подружжя та поділ спільного майна подружжя відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням, ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, в якій просила задовольнити її апеляційну скаргу, встановити факт проживання однією сім'єю з ОСОБА_3 без державної реєстрації з 07 січня 2006 року по 23 вересня 2013 року та визнати квартиру АДРЕСА_1 об'єктом спільної сумісної власності подружжя та визнати за нею право власності на 1/2 частину даної квартири.

Зазначає, що вона з відповідачем почали спільно проживати та вести спільне господарство з січня 2006 року, що підтверджується свідченнями свідка та визнано відповідачем, а тому відмова суду першої інстанції у визнанні факту спільного проживання є необґрунтованою.

Вказує, що оплата ремонтно-будівельних робіт квартири проводилася за її кошти, а оскільки вона з моменту спільного проживання своєю працею та матеріальними вкладами значно вплинула на стан і вартість квартири, що також стверджено показаннями свідка та визнано відповідачем, то така квартира має бути визнана спільною сумісною власністю.

Звертає увагу нате, що в матеріалах справи є письмова заява відповідача про визнання позову в повному обсязі, яка не впливає на права та інтереси інших осіб, а тому позов підлягав задоволенню.

Також посилається, що до справи було залучено третю особу ПАТ «Дельта Банк», яке зазначало, що рішення вплине на його права та інтереси, однак згідно ст. 23 Закону України «Про іпотеку» визнання за нею права власності на частку у квартирі не порушило б права банку щодо предмета іпотеки.

Заслухавши доповідь судді, пояснення осіб, які з'явилися в судове засідання, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що скарга не підлягає задоволенню.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції підставно виходив з їх недоведеності та необґрунтованості з огляду на таке.

Судом встановлено, що 24 вересня 2013 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 (після реєстрації шлюбу - ОСОБА_2) укладено шлюб, що підтверджується Свідоцтвом про шлюб НОМЕР_1 від 24.09.2013 року (а.с. 9).

Відповідно до ст. 74 СК України якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними.

На майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою, поширюються положення глави цього Кодексу.

На підтвердження обставин фактичного проживання однією сім'єю з ОСОБА_3 у період з 07 січня 2006 року по 23 вересня 2013 року позивач посилається на покази свідка ОСОБА_4, однак такі посилання позивача не заслуговують на увагу з огляду на таке.

Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Статтею 57 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність чи відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів і висновків експертів.

Належними та допустимими доказами проживання чоловіка та жінки однією сім'єю без реєстрації шлюбу є, зокрема: свідоцтва про народження дітей; довідки з місця проживання; свідчення свідків; листи ділового та особистого характеру тощо; свідоцтво про смерть одного із «подружжя»; свідоцтва про народження дітей, в яких чоловік у добровільному порядку записаний як батько; виписки з погосподарських домових книг про реєстрацію чи вселення; докази про спільне придбання майна як рухомого, так і нерухомого (чеки, квитанції, свідоцтва про право власності); заяви, анкети, квитанції, заповіти, ділова та особиста переписка, з яких вбачається, що «подружжя» вважали себе чоловіком та дружиною, піклувалися один про одного; довідки житлових організацій, сільських рад про спільне проживання та ведення господарства.

Однак крім показів свідка матеріали справи не містять жодних доказів в обґрунтування заявлених вимог.

Як вірно зазначено судом першої інстанції, з заяви відповідача ОСОБА_3 від 26 травня 2008 року, справжність підпису відповідача на якій перевірено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Прокудіною Л.Д., вбачається, що станом на травень 2008 року ОСОБА_3 у фактичних шлюбних відносинах не перебуває та не проживає однією сім'єю з іншою особою (а.с. 85).

Окрім того, згідно заяви-анкети позичальника на отримання кредиту від 15.05.2009 року, поданої до Акціонерного комерційного інноваційного банку «УкрСиббанк», ОСОБА_3 є розлученим, хоча в даній заяві є відмітка «цивільний шлюб», яка відповідачем не обрана (а.с. 83).

Зазначеними вище документами спростовуються посилання позивача щодо періоду проживання ОСОБА_2 та ОСОБА_3 однією сім'єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу, починаючи з 07 січня 2006 року.

Також апелянт зазначає, що оплата ремонтно-будівельних робіт квартири проводилася за її кошти, а оскільки вона з моменту спільного проживання своєю працею та матеріальними вкладами значно вплинула на стан і вартість квартири, що також стверджено показаннями свідка, то така квартира має бути визнана спільною сумісною власністю.

Однак колегія суддів такі доводи апеляційної скарги не приймає з огляду на таке.

На підставі договору купівлі-продажу, укладеного 30.06.2004 року між ОСОБА_10 та ОСОБА_3, зареєстрованого в реєстрі за №1339 та посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_11, ОСОБА_3 є власником квартири АДРЕСА_1 (а.с. 176).

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним до шлюбу.

У ч. 1 ст. 62 СК України визначено, що, якщо майно дружини, чоловіка за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя, воно у разі спору може бути визнане за рішенням суду об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Як на підставу збільшення вартості квартири позивач посилається на договір про виконання робіт №0408-2008 року від 04.08.2008 року, акти виконаних робіт №1 від 15.10.2008 року, №2 від 22.11.2008 року, №3 від 27.12.2008 року та квитанції до прибуткового касового ордеру №6 від 06.08.2008 року, №12 від 11.08.2008 року, №16 від 20.08.2008 року, №18 від 25.08.2008 року, №23 від 08.09.2008 року, №27 від 16.09.2008 року, №38 від 30.09.2008 року, №31 від 22.09.2008 року, №45 від 07.10.2008 року, №55 від 31.10.2008 року, №50 від 21.10.2008 року, №61 від 06.11.2008 року, №98 від 22.11.2008 року, №70 від 15.11.2008 року, №108 від 05.12.2008 року, №138 від 25.12.2008 року, №140 від 27.12.2008 року та №120 від 13.12.2008 року (а.с. 10-25).

Зазначені вище документи підписані ПП «ТОРІ» в собі директора ОСОБА_12, однак, згідно відомостей Єдиного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців, отриманих за допомогою безкоштовного пошуку відомостей відповідно до ч. 2 ст.7 Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців", ОСОБА_12 є керівником ПП «ТОРІ» лише з 13 лютого 2013 року.

Також апелянт посилається, що в матеріалах справи є письмова заява відповідача про визнання позову в повному обсязі, яка не впливає на права та інтереси інших осіб, а тому позов підлягав задоволенню.

Згідно ч. 4 ст. 174 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд.

Відповідно до п. 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» №2 від 12.06.2009 року у разі визнання відповідачем позову, яке має бути безумовним, і якщо таке визнання не суперечить закону й не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб (не відповідача), суд ухвалює рішення про задоволення позову, обмежившись у мотивувальній частині рішення посиланням на визнання позову без з'ясування і дослідження інших обставин справи.

Суд першої інстанції обґрунтовано не прийняв заяву відповідача про визнання позову, оскільки така відмова суперечить закону, так як позивачем жодних належних та допустимих доказів на підтвердження позовних вимог не надано.

Крім того, судом першої інстанції встановлено, що спірна квартира перебуває в іпотеці. Через неналежне виконання своїх обов'язків відповідачем ОСОБА_3 умов Договору про надання споживчого кредиту в позичальника станом на 18.10.2013 року утворилася заборгованість у розмірі 1 288637,77 грн. і до Голосіївського районного суду міста Києва було подано заяву про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Наведене свідчить про те, що сам по собі факт визнання відповідачем позову, не є безумовною підставою для задоволення позовних вимог без урахування інтересів іпотеко держателя.

Отже, суд повно та всебічно з'ясував обставини справи, дав їм належну правову оцінку.

Всі доводи апеляційної скарги були предметом дослідження в суді першої інстанції, суд надав їм оцінку і в колегії суддів не має підстав для їх переоцінки.

Рішення суду відповідає вимогам закону, наданим доказам, обставинам справи і підстав для його скасування з мотивів, викладених в апеляційній скарзі, не вбачається.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307, 308, 313-315 ЦПК України, колегія суддів,-

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 06 травня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів шляхом подання до цього суду касаційної скарги.

Головуючий:

Судді: