Дата документу Справа №
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/778/2766/15 Головуючий у 1-й інстанції: Галянчук Н.М.
Єдиний унікальний номер 314/2160/14 Суддя-доповідач: Сапун О.А.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 червня 2015 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Запорізької області у складі:

головуючого: Пільщик Л.В.,

суддів: Краснокутської О.М.,

Сапун О.А.,

при секретарі: Евальд Д.Д.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Заступника прокурора Запорізької області на рішення Вільнянського районного суду Запорізької області від 13 серпня 2014 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Державної казначейської служби України, ГУМВС України в Запорізькій області, третя особа: ОСОБА_3, про відшкодування збитків та стягнення моральної шкоди, завданих злочином,-

ВСТАНОВИЛА :

У квітні 2014 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до Державної казначейської служби України, ГУМВС України в Запорізькій області, третя особа - ОСОБА_3, про відшкодування збитків та стягнення моральної шкоди, завданих злочином.

В обґрунтування заявлених вимог посилався на те, що вироком Заводського районного суду м. Запоріжжя від 11 червня 2013 року ОСОБА_3 визнано винним у вчиненні злочинів, передбачених частиною 3 статті 365, частиною статті 121 КК України, та засуджено до 7 років та 1 місяця позбавлення волі. Вирок набрав законної сили.

Як встановлено вироком суду, 30.01.2008 року, приблизно о 20 годині 45 хвилин ОСОБА_3, будучи представником влади та посадовою особою правоохоронного органу, знаходячись біля калитки домоволодіння АДРЕСА_1, яке належить на праві приватної власності ОСОБА_2, будучи при виконанні своїх службових повноважень по захисту життя, здоров'я, прав та свобод громадян від протиправних дій, діючи умисно, маючи намір на перевищення влади та своїх службових повноважень, а також спричинення тяжких тілесних ушкоджень гр. ОСОБА_2, за попереднім зговором з ОСОБА_4, всупереч інтересам служби, виходячи за межі наданих йому прав та службових повноважень, як представника влади, у порушення вимог статті 28 Конституції України, статей 2, 3, 5, 10, 12 Закону України «Про міліцію», спільно з ОСОБА_4, розуміючи, що своїми діями порушує вказані положення Закону, а також перевищує свої службові повноваження, безпричинно завдав удар ОСОБА_2 в спину. У наслідок отриманого удару ОСОБА_2 впав на землю обличчям до низу, після чого ОСОБА_3 став наносити ОСОБА_2 численні удари по життєво важливим органам, тулубу і нижнім кінцівкам наявним у нього спецзасобом ПГ-73, завдавши при цьому ОСОБА_2 до 40 ударів, вимагаючи від останнього завести руки за спину, на які у подальшому ОСОБА_4 надів наручники, тим самим незаконно їх застосувавши.

У наслідок злочинних дій ОСОБА_3 йому були спричинені наступні тілесні ушкодження: відкритий перелом обох кісток верхньої третини правої гомілки зі зміщенням кісткових фрагментів (з подальшим формуванням помилкового суглобу на місці перелому), синець з набряком м'яких тканин, закритий перелом 7-го ребра зліва, синці та садна лівої половини обличчя, у тому числі садно в області лівої надбрівної дуги, обширні синці верхньої третини гомілки та стегна, які в сукупності кваліфікуються як тяжкі тілесні ушкодження.

Злочинними діями ОСОБА_3 йому спричинено моральну шкоду, а також матеріальну шкоду у вигляді втраченого заробітку.

Зокрема, в результаті отриманих ушкоджень він змушений був перенести декілька операцій на нозі, але не зважаючи на це, кістки зрослися неправильно, у зв'язку з чим він досі відчуває фізичний біль.

Згідно з висновком МСЕК від 13.05.2008 року йому було встановлено другу групу інвалідності строком до 01.06.2009 року.

У зв'язку з отриманими травмами змінився звичний для нього спосіб життя.

Крім того, з 1995 року він зареєстрований приватним підприємцем. Основним видом його діяльності були внутрішні та міжнародні перевезення вантажів та грузів власним транспортом. У зв'язку з отриманими травмами він не мав можливості працювати, що суттєво відобразилось на його матеріальному стані.

Після подій 30.01.2008 року, на наступний день, 31.01.2008 року, прокурором Вільнянського району стосовно нього було порушено кримінальну справу за ознаками статті 342 КК України. На протязі 2008-2010 років у Вільнянському районному суді у різному складі суддів стосовно нього розглядалася ця кримінальна справа, йому було обрано запобіжний захід у вигляді підписки про невиїзд. Крім того, постановою від 08.10.2008 року стосовно нього було змінено запобіжний захід з підписки про невиїзд на тримання під вартою. З 08.10.2008 року по 11.02.2009 року він знаходився під вартою.

Спричинену моральну шкоду оцінює у 200 000 грн., яку просить стягнути з Державного бюджету України через Державну казначейську службу України. Також просить стягнути у відшкодування матеріальної шкоди 163 500 грн.

Рішенням Вільнянського районного суду Запорізької області від 13 серпня 2014 року позов задоволено частково.

Стягнуто з Державного бюджету України на користь ОСОБА_2 шляхом списання з розрахункового рахунку Державної казначейської служби України у відшкодування моральної шкоди 200 000 грн., втрачений внаслідок ушкодження здоров'я та втрати працездатності заробіток у розмірі 131 750 грн., всього 331750 грн.

Судові витрати віднесено на рахунок держави.

Не погоджуючись з зазначеним рішенням, заступник прокурора Запорізької області подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на допущені судом першої інстанції порушення норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, просить рішення Вільнянського районного суду Запорізької області від 13 серпня 2014 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову.

Заслухавши у судовому засіданні апеляційного суду Запорізької області доповідь судді, вислухавши пояснення представника апелянта, заперечення представника позивача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції у відповідності до статті 303 ЦПК України в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Частково задовольняючи позов ОСОБА_2, суд першої інстанції виходив з того, що йому діями працівника міліції ОСОБА_3, який обіймав посаду начальника конвойної групи конвойної служби Вільнянського районного відділу ГУ МВС України в Запорізькій обслаті і перебував при виконанні ним своїх службових обов'язків, завдані тяжкі тілесні ушкодження. В подальшому ОСОБА_2 незаконно притягався до кримінальної відповідальності за статтею 342 КК України, справа стосовно нього протягом 2008-1010 років розглядалася Вільнянським районним судом Запорізької області, однак в цій частині обвинувачення не було доведено. Внаслідок цього позивачу завдана моральна шкода, яка в розмірі 200 000 гривень підлягає стягненню з державного бюджету України на підставі статей 23,1174 ЦК України, а також Закону України «Про відшкодуванняі шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду». Матеріальна шкода підлягає відшкодуванню за статтями 1195,1198 ЦК України.

Між тим, з таким висновком суду частково не можна погодитися.

Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Згідно з ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх позовних вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Статтею 60 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

З матеріалів справи вбачається, що вироком Заводського районного суду м. Запоріжжя від 11 червня 2013 року ОСОБА_3 - начальника конвойної групи конвойної служби Вільнянського районного відділу ГУ МВС України в Запорізькій обслаті, визнано винним у вчиненні злочинів, передбачених частиною 3 статті 365, частиною статті 121 КК України, та засуджено до 7 років та 1 місяця позбавлення волі. Вирок набрав законної сили.

Частина 3 статті 365 КК України передбачає відповідальність за перевищення влади або службових повноважень, тобто умисне вчинення посадовою особою дій, які явно виходять за межі наданих йому прав чи повноважень, супроводжуване насиллям, що спричинило тяжкі наслідки інтересам окремих громадян.

Частина 2 статті 121 КК України передбачає відповідальність за умисне тяжке тілесне ушкодження, тобто умисне тілесне ушкодження,небезпечне для життя в момент заподіяння, вчинене групою осіб.

Як встановлено вироком суду, 30.01.2008 року, приблизно о 20 годині 45 хвилин ОСОБА_3, будучи представником влади та посадовою особою правоохоронного органу, знаходячись біля калитки домоволодіння АДРЕСА_1, яке належить на праві приватної власності ОСОБА_2, будучи при виконанні своїх службових повноважень по захисту життя, здоров'я, прав та свобод громадян від протиправних дій, діючи умисно, маючи намір на перевищення влади та своїх службових повноважень, а також спричинення тяжких тілесних ушкоджень гр. ОСОБА_2, за попереднім зговором з ОСОБА_4, всупереч інтересам служби, виходячи за межі наданих йому прав та службових повноважень, як представника влади, у порушення вимог статті 28 Конституції України, статей 2, 3, 5, 10, 12 Закону України «Про міліцію», спільно з ОСОБА_4, розуміючи, що своїми діями порушує вказані положення Закону, а також перевищує свої службові повноваження, безпричинно завдав удар ОСОБА_2 в спину. У наслідок отриманого удару ОСОБА_2 впав на землю обличчям до низу, після чого ОСОБА_3 став наносити ОСОБА_2 численні удари по життєво важливим органам, тулубу і нижнім кінцівкам наявним у нього спецзасобом ПГ-73, завдавши при цьому ОСОБА_2 до 40 ударів, вимагаючи від останнього завести руки за спину, на які у подальшому ОСОБА_4 надів наручники, тим самим незаконно їх застосувавши.

ОСОБА_2 у наслідок злочинних дій ОСОБА_3 були спричинені наступні тілесні ушкодження: відкритий перелом обох кісток верхньої третини правої гомілки зі зміщенням кісткових фрагментів (з подальшим формуванням помилкового суглобу на місці перелому), синець з набряком м'яких тканин, закритий перелом 7-го ребра зліва, синці та садна лівої половини обличчя, у тому числі садно в області лівої надбрівної дуги, обширні синці верхньої третини гомілки та стегна, які в сукупності кваліфіковані як тяжкі тілесні ушкодження ( а. с. 7-38 ).

Згідно з висновком МСЕК від 13.05.2008 йому встановлено другу групу інвалідності строком до 01.06.2009 року ( а. с. 42 ).

У відповідності до ч. 4 ст. 61 ЦПК України вирок у кримінальному провадженні, що набрав законної сили, обов'язковий для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок суду, з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою.

Порушення нормальних життєвих зв'язків ОСОБА_2, необхідність додаткових зусиль для організації свого життя, завдання моральних страждань є очевидними. Щодо стверджувальної моральної шкоди, яка на думку заявника завдана йому протиправними діями складає 250 000 грн., то такі доводи є очевидно занадто завищеними.

Відповідно до статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов'язана з розміром цього відшкодування, та відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до п. 3,5,9 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" № 4 від 31 березня 1995 року під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров'я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Отже, під поняттям "моральна шкода" охоплюється негативні наслідки немайнового характеру, які заподіяні фізичній особі внаслідок завданих їй фізичних, психічних та моральних страждань, що пов'язані із порушенням її прав чи охоронюваних законом інтересів.

Виходячи із глибини моральних страждань, психологічного і фізичного стану потерпілого, при затриманні якого працівник міліції при виконанні службових обов'язків, який призваний захищати громадян побив позивача, завдав йому тілесні ушкодження, виходячи із тривалості, характеру і тяжкості фізичних ушкоджень у вигляді відкритого перелому обох кісток верхньої третини правої гомілки зі зміщенням кісткових фрагментів (з подальшим формуванням помилкового суглобу на місці перелому), синців з набряком м'яких тканин, закритого перелому 7-го ребра зліва, синців та садин лівої половини обличчя, у тому числі в області лівої надбрівної дуги, обширних синців верхньої третини гомілки та стегна, які в сукупності кваліфікуються як тяжкі тілесні, враховуючи характер та обсяг фізичних і душевних страждань, яких зазнав ОСОБА_2, той факт, що після огляду 10 червня 2009 року позивач інвалідом не визнаний, вимоги розумності і справедливості на відшкодування моральної шкоди, колегія судів вважає, що достатньою та співмірною сатисфакцією моральної шкоди, завданої позивачу, є 75 000 гривень.

Доводи апелянта про відсутність підстав для відшкодування позивачеві моральної та матеріальної шкоди за рахунок державного бюджету, оскільки на підставі статті 1172 ЦК України таку шкоду зобов'язана відшкодувати винна особа - ОСОБА_3, на переконання колегії є хибними.

За вимогами ст. 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Частиною другою цієї статті визначено, що моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: 1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; 2) якщо шкоди завдано фізичній особі незаконного затримання 3) в інших випадках, встановлених законом.

Судом встановлено, що позивачу спричинено ушкодження здоров'я незаконними діями начальника конвойної групи конвойної служби Вільнянського районного відділу ГУ МВС України в Запорізькій обслаті ОСОБА_3 при виконанні ним службових обов'язків працівника міліції.

Згідно ст. 1174 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійснення нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономної Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи. Із змісту ст. 1174 ЦК України випливає, що суб'єктом завдання шкоди за цією статтею є тільки посадова або службова особа органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування.

Відповідно до ст. 1 Закону України "Про міліцію" міліція в Україні - державний озброєний орган виконавчої влади, який захищає життя, здоров'я, права і свободи громадян, власність, природне середовище, інтереси суспільства і держави від протиправних посягань.

Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції правильно виходив з того, що шкоди позивачу завдано працівником міліції при виконанні ним службових обов'язків, тому спричинена шкода має бути відшкодована на підставі статті 1174 ЦК України Державною казначейською службою України, за рахунок коштів Державного бюджету України, шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку. Таким чином, встановивши наявність складу цивільного правопорушення у діях посадової особи органу державної влади під час виконання нею службових обов'язків, суд дійшов обґрунтованого висновку про застосування до правовідносин між сторонами ст. 1174 ЦК України.

Відповідно до ч. 2 ст. 25 Бюджетного кодексу України відшкодування відповідно до закону шкоди, завданої фізичній чи юридичній особі внаслідок незаконно прийнятих рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади (органів влади Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування), а також їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень, здійснюється державою (Автономною Республікою Крим, органами місцевого самоврядування) у порядку, визначеному законом. Згідно із п. п. 5 п. 4 Положення про Державну казначейську службу України, затвердженого Указом Президента України № 460/2011 від 13 квітня 2011 року, казначейство України відповідно до покладених завдань здійснює безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів на підставі рішення суду.

Під час вирішення спору суд першої інстанції встановив характер правовідносин між сторонами, дав належну оцінку доказам завдання майнової та моральної шкоди та дійшов обґрунтованого висновку про покладення обов'язку відшкодування такої шкоди за рахунок коштів Державного бюджету України, шляхом списання коштів Державною казначейською службою України з єдиного казначейського рахунку.

Згідно зі ст. 1195 ЦК України, фізична або юридична особа, яка завдала шкоди каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я фізичній особі, зобов'язана відшкодувати потерпілому заробіток (дохід), втрачений ним внаслідок втрати чи зменшення професійної або загальної працездатності, а також відшкодувати додаткові витрати, викликані необхідністю посиленого харчування, санаторно-курортного лікування, придбання ліків, протезування, стороннього догляду тощо. Шкода, завдана фізичній особі каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я, відшкодовується без урахування пенсії, призначеної у зв'язку з втратою здоров'я, або пенсії, яку вона одержувала до цього, а також інших доходів.

Статтею 1198 ЦК України встановлено, що розмір доходу фізичної особи-підприємця, втраченого фізичною особою внаслідок каліцтва або іншого ушкодження здоров'я, що підлягає відшкодуванню, визначається з її річного доходу, одержаного в попередньому господарському році, поділеного на дванадцять. Якщо ця особа отримувала дохід менш як дванадцять місяців, розмір її втраченого доходу визначається шляхом визначення сукупної суми доходу за відповідну кількість місяців. Розмір доходу від підприємницької діяльності, втраченого фізичною особою-підприємцем внаслідок каліцтва або іншого ушкодження здоров'я, визначається на підставі даних органу доходів і зборів. Розмір доходу, втраченого фізичною особою-підприємцем внаслідок каліцтва або іншого ушкодження здоров'я, обчислюється виходячи з розміру доходу, який потерпілий мав до каліцтва або іншого ушкодження здоров'я, у сумах, нарахованих до вирахування податків.

Судом з'ясовано, що ОСОБА_2 з 1995 року зареєстрований приватним підприємцем, основним видом діяльності якого є внутрішні та міжнародні перевезення вантажів та грузів власним автотранспортом ( а. с. 38 ).

Згідно довідки Вільнянської МДПІ у 2007 році (тобто у році, який передував року, у якому позивачу були спричинені ушкодження) позивач отримав дохід у розмірі 93000 грн., тобто 7750 грн. на місяць ( а. с. 40 ).

За період непрацездатності ОСОБА_2, який становить 17 місяців ( з 30.01.2008 року по 10.09.2009 року ), суд стягнув з Державного бюджету України у відшкодування майнової шкоди 131 750 грн. При цьому навів в рішенні відповідний розрахунок з посиланням на норми матеріального права і наявні у справі документи.

З огляду на положення ст. 1174 ЦК України, ст. 25 Бюджетного кодексу України, не заслуговують на увагу доводи апеляційної скарги про безпідставність вимог до Державної казначейської служби України у зв'язку з відсутністю їх вини у завданні шкоди позивачу.

Конституційним Судом України у рішенні від 3 жовтня 2001 року по справі № 1-36/2001 (справа про відшкодування шкоди державою) зазначено, що відшкодування шкоди (матеріальної чи моральної), завданої фізичним особам незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, їх посадовими і службовими особами при здійсненні ними своїх повноважень, покладається саме на державу, а не на відповідні органи державної влади, тобто відшкодування шкоди в таких випадках здійснюється за рахунок держави, а не за рахунок коштів на утримання державних органів.

За правовою позицією, викладеною у Постанові ВСУ України у справі 6-65 цс11, моральна шкода, завдана злочинними діями працівниками міліції, які є посадовими особами органу державної влади, при здійсненні нею своїх повноважень відшкодовується з Державного казначейства України за рахунок Державного бюджету України.

Таким чином, відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, їх посадовими і службовими особами при здійсненні ними своїх повноважень, покладається саме на державу, а не на відповідні органи державної влади, тобто відшкодування шкоди у таких випадках здійснюється за рахунок держави, а не за рахунок коштів на утримання державних органів.

Разом з тим, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції безпідставно застосував до даних правовідносин положення Закону України "Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду" ( далі - Закон ).

Відповідно до положень цього Закону, підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок незаконного засудження, незаконного притягнення як обвинуваченого, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході розслідування чи судового розгляду кримінальної справи обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян. Пунктом 1-1 ч. 1 ст. 2 зазначеного Закону передбачено, що право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадку встановлення в обвинувальному вироку суду чи іншому рішенні суду (крім ухвали суду про призначення нового розгляду) факту незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують чи порушують права та свободи громадян, незаконного проведення оперативно-розшукових заходів.

Оскільки докази того, що ОСОБА_2 був незаконно притягнутий до кримінальної відповідальності за статтею 342 КК України, в матеріалах справи відсутні, колегія суддів дійшла висновку, що посилання суду першої інстанції при задоволенні позову ОСОБА_2 на вказаний Закон є безпідставним.

Керуючись ст.ст. 307,309 ЦПК України, колегія суддів, -

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу Заступника прокурора Запорізької області задовольнити частково.

Рішення Вільнянського районного суду Запорізької області від 13 серпня 2014 року змінити.

Зменшити стягнуту з Державного казначейства України на користь ОСОБА_2 у відшкодування моральної шкоди суду до 75 000 грн.

Виключити з мотивувальної частини рішення посилання суду на Закон України «Про відшкодуванняі шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду».

В іншій частині рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, може бути оскаржене шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України протягом двадцяти днів з дня проголошення.

Головуючий:

Судді: