Дата документу Справа №
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 22-ц/778/4451/15 Головуючий у 1-й інстанції: Комишня Н.І.
Є.У.№ 318/661/15-ц Суддя-доповідач: ОСОБА_1
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 липня 2015 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з цивільних справ апеляційного суду Запорізької області у складі:

Головуючого: Савченко О.В.,

суддів: Маловічко С.В.,

ОСОБА_1,

При секретарі: Бурак А.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ПАТ «Племзавод «Степной», ОСОБА_3 про відшкодування майнової та моральної шкоди,

за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Камянсько-Дніпровського районного суду Запорізької області від 26 травня 2015 року,

В С Т А Н О В И Л А:

У березні 2015 року ОСОБА_2 звернувся до суду із вищевказаним позовом, в обґрунтування якого зазначав, що 13 вересня 2012 року помер його батька ОСОБА_4, після смерті якого залишилася земельна ділянка, у розміру 2,79 га, розташована у селі Дніпровка Камянсько - Дніпровського району, Запорізької області, яку він успадкував за законом, що підтверджується судовим рішенням від 11 липня 2013 року. Вказана земельна ділянка з вересня 2001 року до вересня 2011 року перебувала в оренді ПАТ «Племзавод», керівником якого являється ОСОБА_3 Посилаючись на те, що по закінченню строку дії договору відповідачі відмовилися повернути земельну ділянку і неправомірно користуються нею до теперішнього часу, чим завдають йому майнову і моральну шкоду, просив на підставі ст.ст.23, 316, 319, 321 ЦК України стягнути з них солідарно 9 706,89 грн. на відшкодування майнової шкоди і 20 000 грн. моральної шкоди.

Рішенням Камянсько-Дніпровського районного суду Запорізької області від 26 травня 2015 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 відмовлено.

В апеляційній скарзі про скасування судового рішення і ухвалення нового про задоволення позову ОСОБА_2 посилається на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи.

Заслухавши у судовому засіданні суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Відмовляючи ОСОБА_2 у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачі його майнові право не порушували, а тому підстав для притягнення їх до цивільно-правової відповідальності не має.

Висновки суду відповідають фактичним обставинам справи і зібраним у справі доказам.

Частиною 1 та 2 статті 22 ЦК України визначено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є, зокрема, доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Відповідно до частин 1 та 2 статті 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

Для застосування такої міри відповідальності, як відшкодування шкоди, потрібна наявність одночасно усіх елементів складу цивільного правопорушення: протиправної поведінки; шкоди; причинного зв'язку між протиправною поведінкою заподіювача та шкодою; вини.

Як зазначено у розясненнях, викладених у п. 2 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» від 27 березня 1992 року № 6, розглядаючи такі справи, суди повинні мати на увазі, що шкода, заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв'язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, незалежно від наявності вини.

Статтею 156 ЗК України передбачено, що власникам землі та землекористувачам відшкодовуються збитки, заподіяні внаслідок, в тому числі, неодержання доходів за час тимчасового невикористання земельної ділянки.

Відповідно до ст. 157 ЗК України відшкодування збитків власникам землі та землекористувачам здійснюють органи виконавчої влади, органи місцевого самоврядування, громадяни та юридичні особи, які використовують земельні ділянки, а також органи виконавчої влади, органи місцевого самоврядування, громадяни та юридичні особи, діяльність яких обмежує права власників і землекористувачів або погіршує якість земель, розташованих у зоні їх впливу, в тому числі внаслідок хімічного і радіоактивного забруднення території, засмічення промисловими, побутовими та іншими відходами і стічними водами. Порядок визначення та відшкодування збитків власникам землі і землекористувачам встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України у п. 14 постанови від 16 квітня 2004 року № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ», розміри збитків, заподіяних власникам землі та землекористувачам вилученням (викупом) або тимчасовим зайняттям земельних ділянок у встановленому порядку, визначаються комісіями, створеними Київською та Севастопольською міськими, районними державними адміністраціями, виконавчими комітетами міських (міст обласного значення) рад відповідно до Порядку визначення та відшкодування збитків власникам землі та землекористувачам (затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 19 квітня 1993 року № 284).

У такому ж порядку визначаються збитки, заподіяні обмеженням прав власників землі та землекористувачів, погіршенням якості земель або приведенням їх у непридатний для використання за цільовим призначенням стан унаслідок негативного впливу, спричиненого діяльністю підприємств, установ, організацій та громадян.

У п.16 зазначеної постанови Пленуму Верховного Суду України вказано, що вирішуючи спори про відшкодування власникам землі й землекористувачам шкоди, заподіяної самовільним зайняттям або забрудненням земельних ділянок та іншими порушеннями земельного законодавства, суди мають виходити з того, що відповідно до ст. 156 ЗК, ст. 1166 ЦК України така шкода відшкодовується у повному обсязі.

Розмір шкоди, заподіяної пошкодженням посівів і насаджень при прокладенні шляхів, трубопроводів та проведенні розвідувальних, бурових, будівельних робіт, псуванням і забрудненням сільськогосподарських та інших земель, іншими порушеннями земельного законодавства, визначається з урахуванням витрат на відновлення родючості землі, а також доходів, які власник землі або землекористувач міг би одержати при використанні земельної ділянки і які він не одержав за час до приведення землі у стан, придатний для її використання за цільовим призначенням, або до повернення самовільно зайнятої ділянки.

Зокрема, при пошкодженні посівів, самовільному зайнятті ріллі або сінокосінні на користь землекористувача (власника) стягується вартість неодержаних сільськогосподарської продукції чи сіна, обчислена за ринковими цінами, з урахуванням середньої врожайності певної культури в господарстві, за винятком витрат виробництва, пов'язаних зі збиранням урожаю, а також витрат на відновлення якості земель відповідно до їхнього призначення. Якщо замість пошкоджених посівів землекористувач провів у тому ж сезоні повторний посів культур, відшкодуванню підлягають витрати на пересівання (вартість насіння, обробітку землі тощо).

Встановлено, що батько позивача ОСОБА_4 був власником земельної частки (паю), площею 4,25 умовних кадастрових гектарів, які у вересні 2001 року він передав в оренду ВАТ «Племзавод «Степной», правонаступником якого являється ПАТ «Племзавод «Степной», на десять років (а.с.8).

У звязку із отриманням ОСОБА_4 Державного акту про право власності на землю у квітні 2011 року орендар звернувся до нього з пропозицією укласти новий договір, від якої ОСОБА_4 відмовився. Орендар попередив ОСОБА_4 про необхідність винесення межі земельної ділянки в натурі на місцевості, про що у серпні 2012 року направив йому відповідного листа, який повернувся без вручення адресату (а.с.37-39).

13 вересня 2012 року ОСОБА_4 помер, право власності на належну йому земельну ділянку, площею 2,79 га, за рішенням суду від 11 липня 2013 року перейшло до позивача ОСОБА_2 Відповідний запис в Державний реєстр речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності на земельну ділянку за ОСОБА_2 внесено 21 січня 2014 року (а.с.6,7,10).

Позивачем не надано суду належних і допустимих доказів про його звернення протягом 2012-2014 років до відповідачів із заявами про передачу йому як спадкоємцю після смерті ОСОБА_4 земельної ділянки.

У січні 2015 року ОСОБА_2 надав орендареві копію вказаного судового рішення і звернувся із заявою про виплату заборгованості з орендної плати за 2011 - квартал 2015 р.р., яка була виплачена йому 31.03.2015 р.р. в загальній сумі 6 235 ,60 грн. з урахуванням обовязкових податків і платежів (а.с.34-36,41-50).

10 червня 2015 року сторони уклали договір оренди земельної ділянки і товариство користується нею на підставі договору оренди. Вказані обставини позивачем не оспорюються і підтверджуються копією відповідного договору, наданого відповідачами в засіданні апеляційного суду.

Зважаючи на те, що ПАТ «Племзавод «Степной» до вересня 2011 року користувався земельною ділянкою на підставі договору оренди, укладеного з батьком позивача ОСОБА_2, після його смерті позивач як спадкоємець з вимогами про повернення земельної ділянки до орендаря не звертався, останній на першу вимогу спадкоємця виплатив належні йому суми за користування чужою земельною ділянкою, які розраховані як орендна плата за вказаний період часу, виходячи із нормативної грошової оцінки земельної ділянки, висновок суду першої інстанції про безпідставність позову відповідає фактичним обставинам справи і вимогам діючого законодавства.

Доданий до позовної заяви розрахунок (без дати видачі ) розміру шкоди, заподіяної внаслідок самовільного зайняття земельної ділянки, складений державним інспектором сільського господарства в Запорізькій області, згідно якому шкода становить 2 862, 13 грн. (а.с.13), не свідчить про неправильність висновків суду.

Відповідно до статті 15 Земельного кодексу України, статей 5, 6, 9, 10 Закону України «Про державний контроль за використанням та охороною земель», статті 16 Закону України «Про охорону земель» ( в редакції законів на момент виникнення спірних правовідносин, державний контроль за використанням та охороною земель у системі центрального органу виконавчої влади з питань земельних ресурсів здійснюють Державна інспекція з контролю за використанням та охороною земель і її територіальні органи зокрема шляхом проведення перевірок. Порядок планування та проведення перевірок з питань здійснення державного контролю за використанням та охороною земель затверджено наказом Державного комітету України по земельних ресурсах від 12.12.2003р. № 312 і зареєстровано в Міністерстві юстиції України 25.12.2003р. за № 1223/8544 (далі - Порядок).

Відповідно до п. 3.2 названого Порядку за наявності інформації щодо самовільного зайняття земельної ділянки та використання без правовстановлюючих документів відповідний орган Деркомзему здійснює позапланову перевірку такої інформації.

Пунктом 4.1 Порядку встановлено, що державні інспектори органу Держкомзему проводять перевірки стану дотримання земельного законодавства в присутності власників земельних ділянок чи землекористувачів або уповноважених ними осіб, а також осіб, які вчинили порушення земельного законодавства. У разі відсутності при перевірці власника чи землекористувача або уповноважених ними осіб перевірка проводиться за наявності двох свідків.

Пунктом 4.3 Порядку передбачено, що при виявленні порушення земельного законодавства державний інспектор: з'ясовує обставини та суть скоєного порушення земельного законодавства; встановлює особу, яка здійснила порушення земельного законодавства; установлює, чи є в діях чи бездіяльності особи, яка вчинила порушення земельного законодавства, ознаки адміністративного правопорушення або склад злочину; обстежує земельну ділянку і встановлює, чи завдана юридичними чи фізичними особами шкода земельним ресурсам унаслідок їхньої господарської та іншої діяльності.

Пунктом 5 Порядку передбачено, що при проведенні всіх видів перевірок державний інспектор складає акт перевірки дотримання вимог земельного законодавства у двох примірниках. В акті державний інспектор зазначає: дату та місце складання акта; посаду та прізвище інспектора (інспекторів), який (які) проводив (проводили) перевірку; посади та прізвища осіб, які були залучені до перевірки; посаду та прізвище представника юридичної особи чи прізвище фізичної особи, які були присутні при перевірці; місцезнаходження юридичної чи фізичної особи, які перевіряються; місце розташування земельної ділянки, її площу згідно із земельно-кадастровою документацією та фактичну площу, яка використовується; категорію земель та склад угідь; цільове призначення та фактичний стан використання (освоєння) земельної ділянки; наявність документів, які посвідчують право власності чи право користування земельною ділянкою; обставини порушення земельного законодавства; суть порушення з посиланням на акти чинного законодавства, вимоги яких порушені (пп. 5.4 Порядку).

З аналізу вказаних норм законодавства випливає, що відшкодування шкоди у разі самовільного зайняття земельної ділянки здійснюється у розмірі, визначеному Методикою, у разі встановлення самого факту завдання шкоди, порушення цивільного права чи інтересу власника землі, вини порушника та причинного зв'язку, між шкодою та діями порушника.

Як вбачається із матеріалів справи територіальні органи Державної інспекції з контролю за використанням та охороною земель факт самовільного зайняття відповідачами земельної ділянки не встановлювали, акт перевірки дотримання вимог земельного законодавства не складали, розрахунок збитків внаслідок порушення відповідачами вимог земельного законодавства не складали.

Посилання апелянта на те, що внаслідок неправомірних дій відповідача йому завдано моральну шкоду на суму 20 000 грн., являються безпідставними.

В силу ст.57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

За змістом статті 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях

Додані до матеріалів справи витяги із медичної картки позивача про неодноразове проходження ним у 2013-2014 роках стаціонарного лікування в неврологічному відділенні КУ «Обласна клінічна психіатрична лікарня» не свідчать про те, що загострення його хронічної хвороби в зазначений період часу, на яку він страждає з 2004 року і яке являється наслідком черепно-мозкової травми і струсу головного мозку, повязане з діями відповідачів.

За таких обставин, судова колегія дійшла висновку, що рішення суду є законним та обґрунтованим, ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду, а тому підстав для скасування рішення та ухвалення нового рішення колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст. ст.307,308,313,317 ЦПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Камянсько-Дніпровського районного суду Запорізької області від 26 травня 2015 року по цій справі залишити без зміни.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: